У Х В А Л А

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), посилаючись на
неналежне виконання ОСОБА_3 умов
кредитного договору
від 24 липня 2006 року, звернулося до
суду з позовом, у якому просило
стягнути з відповідача 25 880 грн 39 коп.
заборгованості за вказаним договором
та 258 грн 80 коп. судового збору.

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу від
21 листопада 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 25 880 грн 39 коп.
заборгованості за кредитним договором
від 24 липня 2006 року та 258 грн 80 коп.
судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу від 21
листопада 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалене у
справі рішення апеляційного суду
просить скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Судами встановлено, що 24 липня 2006
року ОСОБА_3 звернувся до Закритого
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», із заявою,
на підставі якої відповідачу було
надано 6 тис. грн кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом із кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Кредит надано відповідно до Умов
надання банківських послуг, Правил
користування платіжною карткою та
Тарифів банку, з якими ОСОБА_3 був
ознайомлений, про що свідчить його
підпис у заяві про надання кредиту.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ
КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що
ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконував,
внаслідок чого станом на 31 липня 2013
року виникла загальна заборгованість
за кредитом у розмірі 25 880 грн 39 коп., яку
позивач і просив стягнути на свою
користь.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідач належним чином не
виконував умови кредитного договору,
тому позивач має право задовольнити
свої вимоги шляхом стягнення
заборгованості за договором із
урахуванням процентів за користування
кредитом та штрафу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що позивач
пропустив строк позовної давності,
встановлений ст. 257 ЦК України.

Проте з таким висновком
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 208 ЦПК України
судовий розгляд закінчується
ухваленням рішення суду.

За змістом ч. 1 ст. 304 ЦПК України
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими главою І розділу V ЦПК
України.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз цих норм дає підстави для
висновку, що відповідно до
ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення судом рішення. При цьому
йдеться про винесення рішення судом
першої інстанції, оскільки саме
ухваленням ним свого рішення
закінчується судовий розгляд спору
(ч. 3 ст. 208 ЦПК України).

Враховуючи, що в матеріалах справи
відсутня заява відповідача про
застосування до спірних правовідносин
позовної давності, подана до суду
першої інстанції до винесення судового
рішення, то застосування судом
апеляційної інстанції строків
позовної давності за поданою
відповідачем заявою, яка була долучена
до заяви про перегляд заочного рішення
суду першої інстанції та до суду
апеляційної інстанції, є помилковим.

Посилання суду апеляційної
інстанції на те, що у зв'язку із заочним
розглядом справи відповідач був
позбавлений можливості подати до суду
першої інстанції заяву про
застосування строку позовної давності
є безпідставними, оскільки із
матеріалів справи вбачається, що
відповідач особисто був повідомлений
про розгляд справи 05 листопада 2013 року
та 21 листопада 2013 року (а. с. 24,
30), а маючи можливість до винесення
судом першої інстанції рішення подати
заяву про застосування строку позовної
давності особисто чи через засоби
поштового зв'язку таким правом не
скористався.

Крім того, відмовляючи в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку позовної давності, на
порушення приписів ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що таке може бути лише за умови
обґрунтованості позовних вимог. У той
же час із матеріалів справи вбачається,
що суд апеляційної інстанції обставин,
пов'язаних із виконанням ОСОБА_3 умов
кредитного договору та наявності
заборгованості за цим договором, не
досліджував.

Порушення апеляційним судом при
розгляді справи норм процесуального
права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України)
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому ухвалене
ним судове рішення не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук