Ухвала іменем україни 18 червня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору
позики недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що 01
січня 2009 року ОСОБА_4 в присутності
свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, отримав від
нього кошти у розмірі 1 200 000 грн, що
еквівалентно 150 тис. доларів США, зі
строком повернення до 30 червня 2009 року,
про що власноручно склав розписку. У
визначений термін ОСОБА_4 борг не
повернув.

У зв'язку із викладеним
ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4
заборгованість за договором позики у
розмірі 159 тис. доларів США, що
еквівалентно 1 267 818 грн 30 коп. на день
розгляду справи, з яких: 150 тис. доларів
США - заборгованість за договором
позики, 9 тис. доларів США - три проценти
річних від простроченої суми.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4
звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою, в якій, посилаючись на
положення ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України,
просив суд визнати недійсним договір
позики, укладений 01 січня 2009 року. В
обґрунтування позову зазначив, що 20
серпня 2011 року невідомі особи, діючи
спільно, викрали його та примусили до
написання трьох примірників боргової
розписки, датованих 01 січня 2009 року на
ім'я відповідача на суму 1 200 000 грн. За
даним фактом Подільським РУ ГУ МВС
України м. Києва було порушено
кримінальну справу відносно
відповідача ОСОБА_5, а також ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ознаками
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 3
ст. 189 КК України, яка перебуває у
провадженні Подільського районного
суду м. Києва.

Ухвалою Подільського
районного суду м. Києва від 23 травня 2013
року первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
договором позика на підставі ст. ст. 169
п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України залишено без
розгляду.

Рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 23 травня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання договору позики
недійсним відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано
недійсним договір позики, укладений
між ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду, рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
не довів суду наявність обставин, на
які посилався на підтвердження доводів
позовної заяви. При цьому судом не
взято до уваги висновки
судово-почеркознавчої експертизи з тих
підстав, що вони ґрунтуються на
припущеннях.

Апеляційний суд, скасувавши рішення
суду першої інстанції та ухваливши
нове рішення про задоволення позову та
визнання договору позики недійсним,
виходив із того, що розписка, що
підтверджує боргове зобов'язання
позивача перед відповідачем на суму 1 200
000 грн, написана власноруч позивачем
під фізичним тиском сторонніх осіб і не
відповідає справжній волі позивача на
укладання договору позики, а також не є
свідченням реальної передачі вказаних
у розписці коштів.

Такі висновки відповідають обставинам
справи та доводами касаційної скарги,
які фактично зводяться до переоцінки
доказів, не спростовуються.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1046 ЦК
України договір позики є укладеним з
моменту передачі грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передачу йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Отже,
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є
двостороннім правочином. Також після
укладення цього договору всі обов'язки
за договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю
розписка про отримання у борг грошових
коштів є документом, який видається
боржником кредитору за договором
позики, підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Звертаючись до суду із
зустрічним позовом про визнання
розписки від 01 січня 2009 року недійсною,
ОСОБА_4 посилався на вимоги статей 203, 215,
231 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, що встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Судами встановлено, що 20 серпня 2010 року
СВ Подільського РУ ГУМВС України в м.
Києві за заявою ОСОБА_4 порушено
кримінальну справу № 07-12286 за фактом
вимагання, за ознаками злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. 05
листопада 2011 pоку було порушено
кримінальної справу щодо ОСОБА_5,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 за
ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст.
189 КК України, 10 квітня 2012 pоку порушено
кримінальну справу щодо ОСОБА_5 за
ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст.
27, ч. 2 ст. 146 КК України, 18 квітня 2012 pоку
притягнуто ОСОБА_5 в якості
обвинуваченого і пред'явлено йому
обвинувачення у вчинені злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146 ч. 3 ст.
189 КК України, що підтверджується
відповідним постановами (а. с. 41-51,
контрольна справа).

Крім того, з матеріалів
кримінального провадження вбачається,
що кримінальну справу було порушено з
тих підстав, що 20 серпня 2011 року
приблизно об 00 год 50 хв., діючи за
попередньою змовою ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 і ОСОБА_11, знаходячись по пр-ту
Правди, 31а в м. Києві, вимагали від
ОСОБА_4 написання розписки на суму
1 200 000 грн, після чого,
застосувавши фізичне насильство,
викрали позивача, заштовхали його до
автомобіля і перевезли до лісу у
Вишгородському районі Київської
області, де примусили до написання
оспорюваної розписки (т. 2 а. с. 41-51).

В ході проведеного
досудового слідства було також
встановлено, що ОСОБА_5 взяв на себе
функції (роль) організатора вказаного
злочину, спрямованого на незаконне
оволодіння грошима, майном, а також
правами на належне ОСОБА_4 майно.

На час розгляду справи
апеляційним судом вказана кримінальна
справа перебувала у провадженні
Подільського районного суду м. Києва.

Крім того, на
підтвердження своїх вимог, позивач
послався на висновок експерта від 04
квітня 2012 року № 168/1, який міститься в
матеріалах кримінальної справи №
2607/5757/12, згідно з яким тексти розписок
на ім'я відповідача, виконані ним
(ОСОБА_4) в умовах дефіциту часу, які
скоріше всього були механічно
відтворені як особливості усного
мовлення особи, яка диктувала та не є
носієм російсько-української
двомовності (т. 1 а. с. 215).

Із висновку № 1327/1328/12-32
судово-почеркознавчої експертизи, що
міститься в матеріалах кримінальної
справи № 07-12286 від 05 березня 2012 року,
вказано, що рукописні тексти та підписи
досліджуваних примірників оспорюваних
розписок виконані в надзвичайних
умовах (наприклад, незручна поза) чи
незвичайному стані (наприклад, стан
хвилювання), чим пояснюється
розбіжність ознак почерку (т. 1 а. с. 203).

Згідно з висновком
судово-почеркознавчої експертизи від 05
вересня 2012 року № 111 на виконавця
досліджуваного тексту оспорюваної
розписки впливали природні збиваючи
фактори тимчасового характеру як
внутрішні, пов'язані і з його
незвичайним психо-фізіологічним
станом, так і зовнішні, ймовірніше за
все, пов'язані з виконанням тексту у
вкрай незручних умовах, при
недостатньому освітленні і т.і. (т. 1 а. с.
161).

Таким чином,
встановивши обставини у справі,
дослідивши зібрані у справі докази та
давши їм належну оцінку, апеляційний
суд дійшов обґрунтованого висновку про
те, що оспорюваний правочин було
вчинено під впливом насильства та
погроз, із застосуванням фізичного та
психічного впливу, а тому на підставі
ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України визнав його
недійсним.

Згідно з роз'ясненнями,
викладеними у п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справах
про визнання правочинів недійсними»
від 06 листопада 2009 року № 9, при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненим особою
під впливом насильства (ст. 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятися як стороною правочину
так і іншою особою. Факт насильства не
обов'язково має бути встановлений
вироком суду, постановленим у
кримінальній справі.

За таких обставин докази та обставини,
на які посилається заявник в
касаційній скарзі, спростовуються
матеріалами справи та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновком апеляційного суду щодо їх
оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
22 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Головуючий Судді: А.О.
Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська Судді:Г.В. Юровська