У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А., суддів:
Євграфової Є.П.,
Євтушенко
О.І., за участю представника позивача -
адвоката
ОСОБА_9 Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про поділ майна подружжя за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 2 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 23 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що за час перебування в
шлюбі з 25 серпня 1990 року з
відповідачкою ними придбано нерухоме
майно, а саме: квартири № №
НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1;
Василівську автоколону, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 19/100
частин комплексу будівель за адресою:
АДРЕСА_3; єдиний майновий
комплекс - базу відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_4.

Посилаючись на те, що спірне майно
зареєстровано на ім'я відповідачки, яка
не бажає його поділу в добровільному
порядку, просив суд поділити майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, виділивши
відповідачці - 31/100 частин квартир № №
НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 і 19/100
частин комплексу будівель, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, а йому
- Василівську автоколону і єдиний
майновий комплекс - базу відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1», визнавши за ним право
власності на вказане майно.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 2
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 23 січня 2014 року, позов
задоволено частково.

Ухвалено розділити нерухоме майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Виділено ОСОБА_6 69/100 частин квартири №
№ НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку
АДРЕСА_1, 19/100 частин об'єктів нерухомого
майна - комплексу будівель, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_3;
Василівську автоколону, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2.

Виділено ОСОБА_5 об'єкт нерухомого
майна - базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на:
69/100 частин квартири № №
НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1; 19/100
частин об'єктів нерухомого майна -
комплексу будівель, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_3; Василівську
автоколону, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
об'єкт нерухомого майна - базу
відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_5.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
компенсацію в розмірі 199574 гривні.

В задоволенні іншої частини вимог -
відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду і направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника позивача-адвоката ОСОБА_9,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
поділ майна у зазначений спосіб є
рівнозначним та відповідає інтересам
сторін та, посилаючись на рішення
Конституційного суду України від 19
вересня 2012 року № 17-рп/2012,
дійшов висновку, що статутний капітал
та майно приватного підприємства є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
27 вересня 2002 року між ДП «Графі-Січ»
АТЗТ «Графі» та приватним підприємцем
ОСОБА_6 укладено договір
купівлі-продажу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

3 грудня 2003 року між ВАТ
«Автотранспортне підприємство 12364» та
приватним підприємцем ОСОБА_6 укладено
договір купівлі-продажу Василівської
автоколони.

15 квітня 2004 року між ВАТ
«Автотранспортне підприємство 12364» та
приватним підприємцем ОСОБА_6 укладено
договір купівлі-продажу 19/100 частин
комплексу будівель за адресою: АДРЕСА_3.

21 листопада 2011 року укладено договір
дарування, відповідно до якого ОСОБА_5
подарував сину ОСОБА_8 31/100 частин
квартири № № НОМЕР_1, НОМЕР_2 в будинку
АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визначається за правилами
ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. При цьому беруться до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст.
368 ЦК України) відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.
325 ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту)
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом (п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

Із змісту нормативних положень глав 7
та 8 СК України, власність у сім'ї існує
у двох правових режимах: спільна
сумісна власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

Належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але і спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи до спірних правовідносин
ст. 60 СК України та визнаючи право
спільної сумісної власності подружжя
на майно, суд першої інстанції повинен
був встановити не тільки факт набуття
майна під час шлюбу, але й той факт, що
джерелом його набуття є спільні
сумісні кошти або спільна праця
подружжя.

Відповідно до ст. 59 СК України той з
подружжя, який є власником майна,
визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної
особи-підприємця регулюються нормами
ЦК України, Господарського кодексу
України та Закону України «Про
підприємництво».

Стаття 3 ЦК України серед загальних
засад цивільного законодавства
проголосила свободу договору, свободу
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у
вільному вияві волі сторін, у тому
числі у підприємницькій, господарській
діяльності, на вступ у договірні
відносини, у можливості вільно обирати
собі партнерів у договірних
відносинах, у визначенні умов договору
тощо.

Результатом наділення юридичних осіб -
приватних підприємств і фізичних
осіб-підприємців свободою
господарської діяльності та
підприємництва є застосування ними
цивільно-правових договорів як
правової форми їх діяльності.

Таким чином, придбавши під час шлюбу
нерухоме майно, ОСОБА_6, як фізична
особа-підприємець, використовувала
його для здійснення підприємницької
діяльності, тобто діяла виключно як
власник цього майна й суб'єкт
господарювання в процесі здійснення
ним господарської діяльності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
залишив поза увагою факт оформлення
права приватної власності на спірне
нерухоме майно за приватним
підприємцем ОСОБА_6 з видачею їй
свідоцтва про право власності на
вказане майно з дотриманням вимог
Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник
має право використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом. Законом можуть
бути встановлені умови використання
власником свого майна для здійснення
підприємницької діяльності. Окремою
формою підприємницької діяльності є
підприємницька діяльність фізичних
осіб. Жодних спеціальних умов чи
обмежень використання фізичною особою,
яка перебуває у шлюбі, свого майна для
здійснення підприємницької діяльності
законом не встановлено.

Як встановлено ч. 2 ст. 52 ЦК України,
фізична особа - підприємець, яка
перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

На підставі вказаного положення та з
урахуванням вимог ст. ст. 57, 61 СК України
слід дійти висновку про те, що майно
фізичної особи - підприємця не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Інший з подружжя має право
тільки на частку одержаних доходів від
цієї діяльності.

Вказана правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України №
6-79цс13 від 2 жовтня 2013 року.

Відповідно до ст. 3607 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень та для всіх судів
України.

Отже, майно фізичної особи - підприємця,
яке придбане та використовується в
його підприємницькій діяльності з
метою одержання прибутку, слід
розглядати як його особисту приватну
власність, відповідно до ст. 57 СК
України, а не як об'єкт спільної
сумісної власності подружжя, який
підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК
України.

Посилання суду першої інстанції на
рішення Конституційного суду України
від 19 вересня 2012 року щодо офіційного
тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК
України при вирішенні питання відносно
правового режиму майна фізичної особи -
підприємця не спростовує зазначених
висновків, оскільки в цьому рішенні
мова йде виключно про статутний
капітал та майно приватного
підприємства, сформовані за рахунок
спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
вказані вимоги закону уваги не звернув,
а апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, залишив поза
увагою доводи апеляційної скарги щодо
джерела і часу придбання спірного
майна, та помилково погодився з
висновком суду першої інстанції про
поділ майна у відповідності до його
вартості з посиланням лише на висновок
судової будівельно-технічної
експертизи № 1861 від 30 серпня 2013 року
щодо неможливості поділу в натурі
автоколони, бази відпочинку та
комплексу будівель.

За таких обставин, ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и
л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 23 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко