Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/2132/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: представників
позивача - Кіт Н.Я., Табачук А.М.,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 27 грудня 2013
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 27 грудня 2013
року поновлено строк позовної давності
та задоволено позов Львівського
комунального підприємства
«Левандівка» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на користь Львівського комунального
підприємства «Левандівка» 30010
(тридцять тисяч десять) грн. 69 коп.
заборгованості по оплаті за
житлово-комунальні послуги.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Апелянти не погоджуються з
оскаржуваним рішенням та вважають його
прийнятим з порушенням норм
матеріального права та недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими. В
апеляційній скарзі зазначають, що
районний суд порушив ч.5 ст.267 ЦК
України, поновляючи ЛКП «Левандівка»
строк позовної давності, так як
причини для поновлення цього строку не
є поважними. Вважають, що лише подання
позову перериває перебіг строку
позовної давності, а видача судового
наказу не впливає на його перебіг.
Вказують, що позивач належним чином не
довів, на яких підставах грунтується
заборгованість за житлово-комунальні
послуги та невірно визначив її розмір.

Крім того, ОСОБА_4 вважає, що висновки
суду першої інстанції щодо солідарного
відшкодування заборгованості за
житлово-комунальні послуги є
незаконними, оскільки споживачем є
тільки він, а його батько ОСОБА_5 з 1998
року проживає та зареєстрований в
АДРЕСА_1.

Апелянти також зазначають, що районним
судом було порушено норми
матеріального права, застосовано
закон, який не поширюється на дані
відносини, а саме ст. 1166 ЦК України,
оскільки дана стаття регулює загальні
підстави відповідальності за завдану
майнову шкоду, а заборгованість за
житлово-комунальні послуги не є шкодою.

Просять рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що відповідачі належним
чином не виконували свої обов'язки щодо
оплати за надані житлово-комунальні
послуги, що призвело до виникнення
заборгованості в розмірі 30010 грн. 69
коп.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він дійшов його з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

У відповідності до статті 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників) належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст.368 ЦК України визначено, що
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Районним судом встановлено, що
двокімнатна квартира АДРЕСА_2 належить
на праві спільної сумісної власності
відповідачам ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у ній
квартирі зареєстровано дві особи:
відповідач ОСОБА_4 та його
неповнолітній син ОСОБА_6

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про
житлово - комунальні послуги»
встановлено, що балансоутримувачем
будинку є власник або юридична особа,
яка за договором з власником утримує на
балансі відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно із законом.

Будинок АДРЕСА_2 з жовтня 2002 року
перебуває на балансі ЛКП «Левандівка»
та ним обслуговується .

ЛКП «Левандівка» забезпечується
надання послуг з утримання вказаного
будинку та прибудинкової території, а
саме: прибирання сходових кліток,
прибирання прибудинкової території,
поточний ремонт будинку, дератизація,
підготовка будинку до осінньо-зимового
періоду, технічне обслуговування
внутрішньобудинкових систем тепло-,
водопостачання та водовідведення,
обслуговування димовентиляційних
каналів, вивезення твердих побутових
відходів і великогабаритного сміття,
освітлення місць загального
користування, аварійні служби, а також
послуг з центрального опалення,
гарячого та холодного водопостачання.

Наведене стверджується показаннями
представників позивача, відповідачів,
договором на постачання теплової
енергії в гарячій воді, угодами та
актами виконаних робіт з
профілактичної дезінфекції,
договорами на виконання робіт з
ліквідації аварій та пошкоджень на
внутрішньобудинкових інженерних
мережах, актами прийоми виконаних
ремонтно-аварійних робіт на
внутрішньобудинкових мережах,
договорами про надання послуг з
вивезення твердих і рідких побутових
відходів, актами здачі-приймання робіт
по вивозу, захоронення і розміщення
ТПВ, актами на періодичну перевірку і
про чистку димових і вентиляційних
каналів, актами готовності до
опалювального періоду, робочими
листами, актами від 28.09.2012р., 21.03.2013р.,
25.12.2013р. /а.с.89-90, 92, 93, 94-105, 106-110, 111-133, 134-158,
159-163, 222-228, 229-277 т.1, а.с.1-83, 115,119, 120-162, 163-172,
173-186, 195-196, 201 т.2 /.

З відомостей про нарахування та оплату
за послуги з гарячого водопостачання,
холодного водопостачання,
центрального опалення, утримання
будинку та прибудинкової території
вбачається, що відповідачі в період з
травня 2007р. по липень 2013р. не проводили
оплату за житлово-комунальні послуги і
станом на 01.08.2013р. у них утворилась
заборгованість в сумі 30010,69 грн., в тому
числі заборгованість за послуг з
утримання будинку та прибудинкової
території в сумі 4821,31 грн., за послуги з
центрального опалення - 9303,47 грн., за
послуги з гарячого водопостачання
-11640,04 грн., за послуги з холодного
водопостачання - 4245,87 грн.

23.05.2007року Залізничним районним судом
м. Львова був виданий судовий наказ про
стягнення із ОСОБА_4 заборгованості по
оплаті за житлово-комунальні послуги в
сумі 5074, 68 грн.

31.12.2008року Залізничним районним судом
м. Львова був виданий судовий наказ про
стягнення із ОСОБА_4 заборгованості по
оплаті за житлово-комунальні послуги в
сумі 7935,40 грн., однак після подання
боржником заяви такий 13.11.2009р. судом
було скасовано.

13.08.2009р. Залізничним районним судом м.
Львова був виданий судовий наказ про
стягнення із ОСОБА_4 заборгованості по
оплаті за житлово-комунальні послуги в
сумі 11875,38 грн., однак після подання
боржником заяви такий 30.12.2009р. судом
було скасовано.

03.12.2012р. Залізничним районним судом м.
Львова був виданий судовий наказ про
стягнення із ОСОБА_4 та ОСОБА_5
заборгованості по оплаті за
житлово-комунальні послуги в сумі 18593,93
грн., який було скасовано 26.07.2013р. судом
за заявою боржника.

Закон України «Про житлово - комунальні
послуги» визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають в сфері надання
та споживання житлово - комунальних
послуг між їх виробниками, виконавцями
і споживачами, а також їхні права та
обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для
висновку, що він належить до
нормативного акту спеціальної дії,
який регулює відносини, що виникають
між виробниками, виконавцями,
споживачами у процесі створення,
надання та споживання житлово -
комунальних послуг.

Разом з тим ст.4 Закону України «Про
житлово - комунальні послуги»
передбачає, що законодавство України у
сфері житлово - комунальних послуг,
крім цього Закону, базується на
Конституції України і складається з
нормативно - правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства та
інших нормативно - правових актів, що
регулюють відносини у сфері житлово -
комунальних послуг.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за
комунальні послуги (водопостачання,
газ, теплова енергія та інші послуги)
береться крім квартирної плати за
затвердженими в установленому порядку
тарифами.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач
зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги.

Оскільки квартира відповідачів
належить до приватної власності, то
вони зобов'язані вносити плату за
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій.

У склад послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
входить прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкових територій, санітарно -
технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо ( п. 2 ч.1 ст. 13 Закону
України «Про житлово - комунальні
послуги»).

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач надає такі послуги, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи доказами.

Таким чином, правовідносини, що
виникли між сторонами у справі - це
правовідносини між виконавцем послуг
та споживачами послуг.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Закону
України " Про приватизацію
державного житлового фонду" та Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і прибудинковими
територіями, власники приватизованого
житла в багатоквартирних будинках
є співвласниками всіх допоміжних
приміщень будинку та його
технічного обладнання і повинні
сплачувати свою частку витрат у
загальних витратах на утримання
будинку (житла) та при будинкової
території пропорційно до займаної
площі. Послуги з утримання будинків і
споруд і при будинкових територій
зобов'язані сплачувати як
квартиронаймачі, так і власники
викуплених та приватизованих квартир.

Статтями 20, 21 Закону України " Про
житлово- комунальні послуги"
визначені обов'язки споживача та
виконавця житлово- комунальних послуг.

Зокрема, обов'язком споживача є
укладення договору на надання
житлово- комунальних послуг,
підготовленого на основі Типового
договору, а також оплата житлово-
комунальних послуг у строки ,
встановлені договором або законом (
п.п. 1, 5 ст. 20 Закону), а обов'язком
виконавця - надання послуг вчасно та
відповідної якості згідно із
законодавством, а також підготовка та
укладення зі споживачем договору про
житлово- комунальні послуги.

Обов'язок власника квартири укласти
договір на надання
житлово-комунальних послуг та
оплачувати надані послуги
передбачено також п. 7 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків, затверджених постановою
Кабінету Міністів України № 572 від
08.10.1992 р. в редакції постанови КМ
України від 24.01.2006 р.№ 45.

Таким чином власник квартири
зобов'язаний укласти договір про
надання житлово- комунальних послуг
та оплачувати їх.

Така правова позиція висловлена в
ухвалі ВСУ від 06.08.2008 р. у справі за
позовом ДП "Моноліт-Сервіс" до Особи №1
про укладення договору на надання
житлово-комунальних послуг та
стягнення суми заборгованості з оплати
послуг з утримання будинку та
прибудинкової території.

Оскільки обов'язок споживача
житлово-комунальних послуг власника
житла ґрунтується не тільки на
договорі, але й на законі, відсутність
письмових договірних відносин не є
підставою для звільнення від оплати
житлово- комунальних послуг.

Така правова позиція висловлена в
ухвалі ВСУ від 08.04.2009 р. у справі за
позовом Житлово-експлуатаційного
ремонтно- будівельного управління ТОВ
" Рівненський МЖК" до Особи №1 про
стягнення заборгованості з оплати
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три
роки(ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності до нового
строку не зараховується(ст.264 ЦК
України).

Частиною 1 ст.265 ЦК України визначено, що
залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Відповідачі надали суду письмову заяву
про застосування наслідків спливу
строків позовної давності.

Однак, колегія суддів вважає, що
позивачем не пропущено строку позовної
давності, так як він неодноразово
звертався в суд із заявами про видачу
судових наказів про стягнення з
відповідачів заборгованості за
житлово - комунальні послуги, які судом
задовольнялись і скасовувались лише
після подання боржниками відповідних
заяв про їх скасування, а твердження
апелянтів про те, що лише подання
позову перериває перебіг строку
позовної давності, а видача судового
наказу не впливає на його перебіг, є
неспроможними.

Необґрунтованими, на думку судової
колегії, є твердження апелянта ОСОБА_4
про те, що висновки суду першої
інстанції щодо солідарного
відшкодування заборгованості за
житлово-комунальні послуги є
незаконними, оскільки споживачем
житлово - комунальних послуг є тільки
він, так як його батько ОСОБА_5 у спірній
квартирі не проживає, оскільки
відповідач ОСОБА_5 є співвласником
даної квартири, а згідно ч.4 ст.319 ЦК
України власність зобов'язує.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 27 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: