Єдиний унікальний номер 247/6163/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4217/2014
Єдиний унікальний номер 247/6163/13-ц
Номер провадження №22ц/775/4217/14
Головуючий у 1-ій інстанції: Чапланова
Доповідач: Груіцька Л.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

16 червня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді:
Груіцької Л.О.,

суддів:
Могутової Н.Г., Солодовник О.Ф.

при секретарі:
Папоян К.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Торезького міського суду Донецької
області від 31 березня 2014 року за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору позики та розписки
недійсними,

В С Т А Н О В И В:

23.12.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до
суду позов про визнання договору
позики та розписки недійсними.

Рішенням Торезького міського суду
Донецької області від 31 березня 2014 року
у задоволені позовної заяви ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору
позики та розписки недійсними
відмовлено.

Не погодившись з рішенням Торезького
міського суду Донецької області від 31
березня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
подали апеляційну скаргу.

Просили рішення суду скасувати та
постановити нове. Вважають, що рішення
винесено з порушенням норм
матеріального та процесуального
права, та не в повній мірі вияснені
обставини, які мають значення для
справи. Зазначають, що відповідач
приховав обставини, які б могли
перешкодити укладанні угоди, а саме
підписанню документів, які
підтверджують факт отримання
позивачами грошових коштів, які
фактично не були отримані.

Судом першої інстанції
встановлено наступне:

5 жовтня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
підписали розписку у присутності
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про те що вони
взяли у ОСОБА_4 у борг грошові кошти у
розмірі 264 000,00 грн., що еквівалентно 33 000,
00 доларів США, та вказану суму
зобов'язуються повернути 5 січня 2012
року.

Того ж дня сторони заключили договір
займу №1, в якому зазначено, що ОСОБА_4
передає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти
в розмірі 264 000,00 грн., що еквівалентно 33
000, 00 доларів США, на зазначений строк, а
займачі зобов'язані повернути вказану
суму в зазначений термін. В
забезпечення вказаного договору
сторони заключили договір задатку
майна, предметом якого є нежитлове
приміщення загальною площею 395,1 кв.м. в
тому числі основною площею 349,3 кв.м., яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., яке
належить ОСОБА_8 на підставі договору
дарування від 24.06.2009 року./а.с.99-100/.

Рішенням Торезького міського суду від
25 грудня 2013 року, постановленим по
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу
за договором позики, яке ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 11 лютого 2014 року залишено без змін
та набрало чинності (а.с.94-98).

Зазначеним рішенням суду
позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 суму боргу за договором позики
від 05 жовтня 2011 року у розмірі 264 000 грн.,
три відсотки річних у розмірі 8 655 грн. 73
коп., неустойку в розмірі 211 200 грн. 00
коп., всього у розмірі 483 855 грн. 73 коп.
солідарно. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь держави судовий збір в сумі по
1720 грн. 50 коп. з кожного.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог суд керувався тим, що позивачами
не надано та в судовому засіданні не
встановлено доказів у підтвердження
того, що позивачі були навмисно введені
відповідачем в оману з метою укладення
договору позики від 05 жовтня 2011 року, що
відповідач заперечив наявність
обставин, які могли перешкодити
вчиненню правочину, або що він
замовчував їх існування, що відповідач
намагався запевнити позивачів про таки
властивості і наслідки договору
позики, які насправді наступити не
можуть, що відповідач повідомив
недостовірні відомості про предмет
договору, недостовірні відомості щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін. При підписанні договору позики
від 05 жовтня 2011 року та розписки в
отриманні грошей за цим договором,
позивачі вважали, що підписують
договір купівлі-продажу, але при цьому
він мав реальну можливість прочитати
цей договір та розписку і зрозуміти їх
зміст, але не мав бажання зробити це.
Зазначені обставини не свідчать про
навмисне введення відповідачем в оману
позивачів при укладенні зазначеного
договору позики.

Сторони у судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином. Справа до розгляду призначалася
чотири рази: на 5 травня, 19 травня, 2
червня, та 16 червня 2014 року, про що
сторони повідомлялися належним чином.5
травня 2014 року справа не слухалася за
проханням позивача ОСОБА_2, який дав
телеграму з проханням відкласти
розгляд справи у зв'язку з його
відрядженням, доказів про відрядження
суду не надав. 19 травня 2014 року справа
слухалася за участю представника
позивачів, та за клопотанням
представника розгляд справи було
відкладено на 2 червня 2014 року. Ні
другого червня ні 16 червня 2014 року
позивачі у суд не з'явилися надали
телеграму про неможливість прибути до
суду. Відповідач просив справу
розглянути у його відсутність.

Відповідно до ст.. 395 ЦПК України,
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причин и неявки буде визнано судом
поважними. Неявка сторін або інших
осіб, які беруть участь у справі
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15
ЦК України цивільні права й обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
надаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч.2).
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3). Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом (ч.4). Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5). Правочин, що вчиняється батьками,
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх,
непрацездатних дітей (ч.6)Тобто дана
стаття встановлює умови чинності
правочинів. У разі недотримання
вказаних умов правочин є недійсним.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК
України істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Згідно ст.ст. 626,627,628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передачі грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК
України договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не
менш як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його
умов може бути представлена розписка
позичальника або інший документ,
який посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Отже, відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Відповідно до ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК
України істотне значення має помилка
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

У п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів
недійсними»зазначено, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину.Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину
не має істотного значення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивачі вказували на те, що гроші в
борг вони не займали у відповідача, а
продали ОСОБА_4 годинник за 35000 тис.
євро, а ОСОБА_4 запропонував їм
оформити цей договір письмово, на що
він та його жінка ОСОБА_3 погодилися.
Вони читали проект договору та
розписку, а через три дні ОСОБА_4 віддав
йому тільки 3000 дол. Сша за годинник і
попросив підписати розписку про
отримання грошей. Вони із ОСОБА_3
підписали договір та розписку не
читаючи, вважали, що вже ознайомлені з
ними раніш. Обман полягав у тому, що
вони з жінкою грошей не отримували, а
підписали договір займу та розписку не
читаючи їх. Факт умислу у діях ОСОБА_4
підтверджують передачею годинника
ОСОБА_4 та показаннями свідків з цих
підстав.

З урахуванням установлених у справі
обставин й вимог закону, суд першої
інстанції відмовив у задоволенні
позову, обґрунтовано виходячи з того,
що позивачі належних і допустимих
доказів на підтвердження позовних
вимог про введення їх в оману при
підписанні Договору займу та розписки
не надали.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми
закону правочин може бути визнаний
таким, що вчинений під впливом обману, у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману
стосовно фактів, які впливають на
укладення правочину. Ознакою обману є
умисел. Установлення у недобросовісної
сторони умислу ввести в оману другу
сторону, щоб спонукати її до укладення
правочину, є обов'язковою умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення (п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними").

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Як вбачається з договору займу від 5
жовтня 2011 року та розписки / а.с.99/
позивачі узяли у відповідача 264000 грн.,
що еквівалентно 33000 дол. США й повернути
рівними частками не пізніше 5 січня 2012
року. Факт отримання грошей
підтверджено Розпискою від 5 жовтня 2011
року. Крім того у забезпечення
виконання зобов'язань за договором
займу, сторони уклали ще й договір
залога майна / а.с.100/ відповідно до
якого предметом залога є нежиле
приміщення, площею 395,1 кв.м, розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, яке належить
ОСОБА_8 на праві власності. Усі ці
документи напечатані російською
мовою, мають стислий текст. У тексті
чітко вказана сума: 33000 дол. США, а не 3000
дол. США на які посилаються позивачі.
Отже,з доказів, які надані позивачами
не вбачається, що дії ОСОБА_4 були
спрямовані на введення позивачів в
оману стосовно його пропозиції
підписати договір займу, а вони його
підписали не чи- таючи, тому положення
ст. 230 ЦК України не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції повно,всебічно і об'єктивно
перевірив доводи сторін ,встановленим
фактам і доказам дав правильну оцінку і
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову.

При встановленні зазначених фактів і
постановленні рішення судом правильно
застосовано норми матеріального права
та не було порушено норм
процесуального права,що призвело до
неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги є
непереконливими,були предметом
дослідження суду першої інстанції ,
висновки суду вони не спростовують.

У відповідності до ч.1.ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає,що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303 -315 ЦПК України,
апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Торезького міського суду
Донецької області від 31 березня 2014 року
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: