У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя та припинення
права власності за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Тернівського
міського суду Дніпропетровської
області від 3 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 27 квітня 2001 року по 28 серпня 2012
року вони з відповідачем перебували у
зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають
дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також від
першого шлюбу позивачка має сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу
сторони за договором купівлі-продажу
від 9 липня 2004 року придбали квартиру
АДРЕСА_1, власниками якої рівних
частках є вона та відповідач. Після
розірвання шлюбу вона та її
неповнолітні діти проживають разом з
відповідачем у спірній квартирі, і
відповідач постійно вчиняє сварки,
ображає її в присутності дітей, умисно
створюючи умови, внаслідок яких
спільне користування квартирою є
неможливим.

У звґязку з цим позивачка просила суд
розділити спільне часткове майно між
нею та відповідачем, припинивши право
власності відповідача на Ѕ частку
зазначеної квартири, стягнувши з неї на
його користь грошову компенсацію
вартості належної йому Ѕ частки
спірної квартири в сумі 58 тис. грн;
визнати за нею право власності на Ѕ
частку спірної квартири, а також
стягнути з відповідача на її користь
понесені судові витрати.

Рішенням Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 3 лютого
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 18 березня 2014 року, позов
задоволено. Розділено спільне часткове
майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Припинено
право власності ОСОБА_4 на Ѕ частку
квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за
Ѕ частку спірної квартири в сумі 60 443
грн. Визнано за ОСОБА_3 право власності
на Ѕ частку цієї квартири. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права,
ОСОБА_4 просить скасувати вказані
судові рішення та ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
позивачкою надані належні та допустимі
докази наявності у неї права вимагати
припинення права власності
відповідача на частку у спірній
квартирі, з урахуванням інтересів
неповнолітніх дітей та у зв'язку з
неприязними стосунками сторін у
справі.

З такими висновками погодився й суд
апеляційної інстанції. При цьому
зазначив, що припинення права
власності відповідача на частку у
спірній квартирі не завдасть йому
істотної шкоди, оскільки він має інше
житло, тобто для примусового
припинення права власності достатньо
будь-якої з чотирьох умов, передбачених
ст. 365 ЦК України.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
є власниками по Ѕ частці квартири
АДРЕСА_1.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст. ст. 319,
358 ЦК України всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав, у тому числі щодо захисту
права спільної часткової власності.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи
на частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо:
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із інтересів позивачки
та її дітей, а апеляційний суд зазначив
про те, що припинення права власності
не завдасть істотної шкоди
відповідачу.

Проте суди не врахували вимоги ст. 57-59,
ч. 4 ст. 60, ст. 64, 316 ЦПК України про те, що
рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях, а всі докази оцінюються у
сукупності і жоден з них не має для суду
наперед встановленого значення. При
цьому, відхиляючи одні докази і беручи
за основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що апеляційним судом
зроблено не було, мотивів неприйняття
доказів, наданих позивачем, судом не
зазначено, оцінку їм не дано.

Так, рішенням Тернівського міського
суду Дніпропетровської області від 21
серпня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні житловим приміщенням та
визначено порядок користування,
позивачку разом з неповнолітніми
дітьми було вселено у спірну квартиру
та встановлено порядок користування
квартирою, що вказує на те, що
відповідач користується цією
квартирою.

Таким чином, порядок користування
спірною квартирою, що встановлений
рішенням Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 21 серпня
2012 року, що спростовує наявність
підстав, визначених ч. 1 ст. 365 ЦК
України, для припинення частки у
спільному майні за вимогою іншого
співвласника.

Крім того, суди у порушення вимог ст. ст.
214 - 215, 315 ЦПК України характер спірних
відносин не встановили, що відповідно
до ст. 365 ЦК України припинення права
особи на частку у спільному майні
допускається за наявності будь-якого з
передбачених пунктами 1-3 ч.1 цієї статті
умов та з урахуванням того, чи таке
припинення не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім'ї. Висновок про істотність шкоди,
яка може бути завдана співвласнику,
вирішується в кожному конкретному
випадку з урахуванням обставин справи
та особливостей об'єкта, який є
спільним майном.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Тернівського міського суду
Дніпропетровської області від 3 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко