Ухвала

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету Сумської міської
ради, третя особа - Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Зарічник», про визнання членами сім'ї
померлого та набуття права
користування квартирою, за касаційною
скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 12
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Сумської області від 09 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом,
у якому просили визнати їх членами
сім'ї ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8
року, та визнати за ними право
користування квартирою АДРЕСА_1. Свої
вимоги обґрунтовували тим, що у зв'язку
з від'їздом їхнього далекого родича
ОСОБА_5 із м. Суми на роботу на Північ
він запропонував їм проживати у
АДРЕСА_1, на що вони погодилися та за
його заявою від 30 березня 1998 року до
ПЖРЕУ-3 м. Суми зареєструвалися в цій
квартирі та почали в ній постійно
проживати. З часом у них народилося
двоє дітей, указана квартира є єдиним
їхнім місцем проживання. Строк
бронювання зазначеної квартири за
ОСОБА_5 закінчився 12 лютого 2001 року,
проте після закінчення цього строку
вони за згодою ОСОБА_5 залишилися
проживати в ній і проживають до цього
часу. У період 2002-2006 років
ОСОБА_5 приїздив до м. Суми та протягом
літнього періоду 2-3 місяці проживав у
зазначеній квартирі разом з позивачами
однією сім'єю, вів з ними спільне
господарство. У листопаді 2003 року
ОСОБА_5 надіслав позивачам листа з
довідкою зі свого місця проживання за
адресою: АДРЕСА_2 та про склад його сім'ї
з проханням продовжити термін
бронювання квартири, проте у ВЖРЕУ-3 у
позивачів цю довідку не прийняли,
оскільки її мав надати особисто ОСОБА_5
У травні 2007 року позивачі від дітей
ОСОБА_5 довідалися про його смерть
ІНФОРМАЦІЯ_8 року. За його життя ніхто
не оспорював його право на проживання
та користування квартирою АДРЕСА_1,
таких претензій не було й до позивачів.
Однак у серпні 2013 року позивачам стало
відомо про те, що ухвалою Зарічного
районного суду м. Суми від 31 серпня 2007
року справу про розірвання договору
найму квартири з ОСОБА_5 закрито, у
зв'язку зі смертю останнього. Крім того
на підставі рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 06 травня 2010
року позивачів знято з реєстрації у
квартирі 12 липня 2012 року без їх
повідомлення. На думку позивачів вони
набули право користування указаною
квартирою нарівні з основним
квартиронаймачем, так як проживали в
ній як члени сім'ї наймача - померлого
ОСОБА_5

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Сумської області від 09
квітня 2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивачі просять
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню
з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням Виконавчого
комітету Сумської міської ради
депутатів трудящих від 03 червня 1976 року
№ 359 «Про затвердження протоколу
житлової комісії міськвиконкому по
заселенню нового житлового будинку по
АДРЕСА_1» родині ОСОБА_6 у складі із
чотирьох чоловік (він, дружина та двоє
синів) виділено двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 (а. с. 41-46).

Квартира АДРЕСА_1 належить до
комунальної власності територіальної
громади м. Суми.

Відповідно до довідки Муніципального
унітарного підприємства м.
Апатіти від 03 листопада 2003 року ОСОБА_5
був зареєстрований з 1977 року за
адресою: АДРЕСА_2 разом зі своїми синами
- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 8).

На підставі рішення Виконавчого
комітету Сумської міської ради від 19
травня 1998 року № 227 «Про бронювання
житлових приміщень» ОСОБА_5
видано охоронне свідоцтво на квартиру
АДРЕСА_1 на період роботи в м. Апатіти
Мурманської області, яке відноситься
до районів Крайньої Півночі, за
строковим трудовим договором, до
12 лютого 2001 року (а. с. 49-50).

У подальшому ОСОБА_5 прийняв
громадянство Російської Федерації.

Із часу вибуття сім'ї ОСОБА_5 на роботу в
м. Апатіти Мурманської області спірна
квартира здавалася у піднайм іншим
особам (не відповідачам) (а. с. 48).

02 вересня 1998 року ОСОБА_5 уклав договір
піднайму жилого приміщення - квартири
АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 - позивачем у справі (а.
с. 9, 47-48).

ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_5 помер у м.
Апатіти Мурманської області (а. с. 52).

Із часу закінчення броні і до дня
смерті ОСОБА_5 від нього не надходило
заяви про продовження строку дії броні
та документів, передбачених п. 5 Правил
бронювання жилих приміщень в УРСР,
затверджених постановою Ради
Міністрів УРСР від 09 вересня 1985 року
№ 342.

За життя ОСОБА_5 Сумська міська рада
пред'являла до нього позов про визнання
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням. Ухвалою
Зарічного районного суду м. Суми від 31
серпня 2007 року провадження у справі №
2-1669/2007 закрито у зв'язку зі смертю
відповідача ОСОБА_5 (а. с. 51 зворот).

Починаючи з 02 жовтня 1998 року у квартирі
АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_5, яка прописана тимчасово, -
до 12 лютого 2001 року, а також її діти
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, та
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7 (а. с. 5, 6, 48).

Статтею 73 ЖК Української РСР
передбачається, що жилі приміщення, що
їх займають наймачі та члени їх сімей,
бронюються при направленні на роботу
за кордон - на весь час перебування за
кордоном, при виїзді на роботу в райони
Крайньої Півночі і в прирівняні до них
місцевості - на весь час дії трудового
договору, а у випадках, передбачених
законодавством Союзу РСР - на
весь час перебування в районах
Крайньої Півночі і в прирівняних до них
місцевостях.

За змістом ст. 75 ЖК Української РСР у
разі бронювання жилого приміщення
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів за місцем знаходження
приміщення, що бронюється, видає
наймачеві або членові його сім'ї
охоронне свідоцтво (броню). У разі
виникнення спору питання вирішується в
судовому порядку.

Відповідно до ст. 76 ЖК Української РСР,
якщо наймач та члени його сім'ї не
повернулись у заброньоване жиле
приміщення протягом шести місяців
після закінчення строку дії броні,
договір найму жилого приміщення за
позовом наймодавця може бути розірвано
в судовому порядку.

Правила бронювання жилих приміщень
затверджуються Радою Міністрів
Української РСР (ст. 77 ЖК УРСР).

Згідно з ч. 1 ст. 99 ЖК Української РСР
піднаймачі і тимчасові жильці
самостійного права на займане жиле
приміщення не набувають незалежно від
тривалості проживання. У разі
припинення дії договору найму жилого
приміщення одночасно припиняється і
дія договору піднайму.

У осіб, які вселилися до наймача,
виникають усі права й обов'язки за
договором найму жилого приміщення,
якщо особи постійно проживали разом із
наймачем і вели з ним спільне
господарство та були визнані членами
сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між
цими особами, наймачем та членами
його сім'ї, які проживають з ним, не
було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням (ч. 2 ст.
65 ЖК УРСР).

У разі вселення особи до жилого
приміщення за договором піднайму, вона
не набуває самостійного права
користування цим приміщенням, якщо не
буде встановлено, що ця особа вселилася
як член сім'ї наймача.

При цьому під час вирішення спору про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з'ясувати, крім обставин щодо
реєстрації цих осіб у спірному
приміщенні, дотримання встановленого
порядку при їх вселенні та наявності
згоди на це всіх членів сім'ї наймача та
обумовлення угодою між указаними
особами, наймачем і членами сім'ї, що
проживають з ним, певний порядок
користування жилим приміщенням, й інші
обставини справи, що мають значення для
справи, а саме: чи було це приміщення
постійним місцем проживання цих осіб,
чи вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх
проживання.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що право
проживання і користування житловою
площею спірної квартири у позивача та
членів її сім'ї як піднаймачів є
похідним від права на цю житлову площу
у наймача - ОСОБА_5, після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_8 року якого договірні
відносини з приводу найму спірного
житлового приміщення з ним
припинилися, а тому і позивачі як
піднаймачі втратили право проживання
на цій житловій площі.

Разом з тим суд правильно встановив, що
позивачі не надали суду будь-яких
доказів на підтвердження своїх доводів
про те, що вони з ОСОБА_5 перебувають у
родинних відносинах, а також не довели
обставини щодо ведення спільного з ним
господарства на обґрунтування
підстави, передбаченої ст. ст. 64, 65 ЖК
Української РСР.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що після закінчення
строку дії договору піднайму, тобто
після 12 лютого 2001 року, позивачі
продовжували проживати у спірній
квартирі як тимчасові мешканці.

Такий висновок узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України,
висловленою у постанові від 11 липня 2012
року у справі № 6-60цс12.

Ухвалюючи рішення в цій справі, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, повно та
всебічно дослідив наявні у справі
докази, надав їм належну оцінку в силу
вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
ст. ст. 213-214 ЦПК України, підстави
для скасування судових рішень
відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалені у справі судові
рішення - залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
09 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В.
Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик