22-ц/775/395/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Доценко С.І.
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Гаврилової
Г.Л., Попової С. А.

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Володарський
сортонасінницький завод» на рішення
Володарського районного суду
Донецької області від 28 січня 2014 року у
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Володарський сортонасінницький
завод» до ОСОБА_1, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Перемога»
про визнання недійсним договору оренди
землі, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ТОВ «Володарський
сортонасінницький завод», який є
правонаступником СТОВ «Україна-Агро»,
звернувся до суду із даним позовом, в
якому зазначив, що ОСОБА_1 є власницею
земельної ділянки площею 7,020га,
розташованої на території Бойовської
сільської ради Володарського району
Донецької області, набутої 16.09.2009р. за
свідоцтвом про право на спадщину за
законом після смерті брата ОСОБА_2 Між
ОСОБА_1 та ТОВ «Перемога» 13.12.2010р. було
укладено договір оренди зазначеної
земельної ділянки, який позивач
просить визнати недійсним, оскільки не
сплив строк дії договору оренди цієї
земельної ділянки, укладений раніше у
2005 році між ОСОБА_2 і СТОВ «Україна -
Агро», що зареєстрований у 2008 році, зі
строком дії оренди на 5 років, та у
зв'язку з тим, що ТОВ «Перемога» в
добровільному порядку не бажає
розірвати оспорюваний договір. В
обґрунтування правових підстав
заявлених вимог позивач визначає
положення ст. 229 ЦК України, оскільки
вважає, що ОСОБА_1 помилялась відносно
об'єкта оренди, який не був юридично
вільним к моменту укладення нею угоди
із ТОВ «Перемога».

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 28 січня 2014 року в
задоволенні позову ТОВ «Володарський
сортонасінницький завод» до ОСОБА_1,
ТОВ «Перемога» про визнання недійсним
договору оренди землі - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ
«Володарський сортонасінницький
завод» просить рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ТОВ «Володарський
сортонасінницький завод» - Білозерцева
І.І. і представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, які
підтримали доводи скарги, заперечення
проти скарги представника ТОВ
«Перемога» - Теміра І.В., розглянувши
справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомленої про дату і
час розгляду справи відповідачки
ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи, у
2005 році між ОСОБА_2 та СТОВ
«Україна-Агро», правонаступником якого
є ТОВ «Володарський сортонасінницький
завод», було укладено договір оренди,
без номеру, числа та місяця його
укладення, належної орендодавцеві
земельної ділянки, площею 7,020га,
розташованої на території Бойовської
сільської ради Володарського району
Донецької області.

У п. 8 договору сторонами передбачено
строк дії договору, який визначено
тривалістю у п'ять років.

18.09.2008р. вказаний договір оренди був
зареєстрований у Володарському
районному відділі Донецької
регіональної філії державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру при Держкомземі
України" за № 15100581.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його
смерті спадщину у вигляді належної
спадкодавцеві земельної ділянки 7,020га
прийняла ОСОБА_1, отримавши 16.09.2009р.
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

13.12.2010р. між ОСОБА_1 та ТОВ «Перемога»
було укладено договір оренди земельної
ділянки без номеру, предметом якого є
спірна земельна ділянка площею 7,020га,
що належить орендодавцю на підставі
державного акту серії ДН № 115180, зі
строком дії договору - 5 років.. Договір
зареєстрований у Володарському
районному відділі Донецької
регіональної філії державного
підприємства "Центр державного
земельного кадастру при Держкомземі
України" 27.12.2010р за № 15101843. У 2010
році (без дати) сторонами був
підписаний акт приймання-передачі
вказаної земельної ділянки.

З відомостей на отримання орендної
плати вбачається, що ОСОБА_1 в 2011-2013р.
отримувала орендну плату в ТОВ
«Перемога» на підставі договору
оренди земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того,
договір оренди земельної ділянки між
позивачем та ОСОБА_2 від 2005 року був
припинений у грудні 2009 року в розумінні
ст. 31 Закону України «Про оренду землі»
за спливом строку, на який його було
укладено, за відсутності заяви
орендаря про подовження орендних
відносин; і державна реєстрація цього
договору в 2008 році не змінює перебігу
строку дії цього договору. На підставі
цього суд вважав відсутніми перешкоди
для укладення ОСОБА_1 нового договору у
2010 році із ТОВ «Перемога», підстав для
визнання недійсним якого за ст. 229 ЦК
України немає.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 792 ЦК України передбачено,
що відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, на
яку в обґрунтування заявлених вимог
посилається позивач, якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

В судовому засіданні була досліджена
надана відділом держземагенства у
Володарському районі Донецької
області «Реєстраційна справа по
реєстрації договорів оренди
земельнимх ділянок (паїв), які
передаються в оренду СТОВ
«Україна-Агро» строком на 5 років для
ведення товарного
сільськогогосподарсього виробництва
на території Бойовськой сільської ради
Володарського району Донецької
області», де міститься оригінал
договору від 2005р. без числа, місяця,
номеру, умови якого були узгоджені між
сторонами ОСОБА_2 і СТОВ
«Україна-Агро», і який був підвергнутий
державній реєстрації у передбаченому
законом порядку. Саме копія цього
договору була долучена до матеріалів
справи позивачем і була предметом
розгляду даної справи. Оспорюваний
договір у своєму тексті не містив
застережень сторонами іншої дати, аніж
2005р.

Дана реєстраційна справа містить акт
приймання-передачі вказаної земельної
ділянки без зазначення його номеру,
числа та місяця укладання.

Як у змісті апеляційної скарги, так в
ході апеляційного розгляду справи
представником позивача не
заперечувалось факту використання
належної ОСОБА_1 ділянки з 2000 року за
договором від 30.03.2000р., в тому числі і
продовжуючи використання цієї ж
земельної ділянки з 2005 року.

Тому, відсутні підстави вважати іншу
дату укладення договору, аніж наведену
у його змісті, як вірно визначився суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Дійсно, за положеннями ст. 18 Закону
України «Про оренду», на яку
посилається у змісті апеляційної
скарги позивач, договір оренди набирає
чинності з моменту державної
реєстрації, в даному випадку - з 2008р.

Проте, державна реєстрація договору не
змінює строк дії договору, оскільки
зміна договору, у тому числі строку
його дії, має відбуватися згідно вимог
ст. ст. 651, 652 ЦК України.

Сторони, як пересвідчилась колегія
суддів, досягли погодження на
користування землею орендарем СТОВ
«Україна-Агро» у 2005 році і умови
оспорюваного договору не містили
вказівок на відлік часу дії договору з
моменту його державної реєстрації.

Таким чином, судом вірно відліковано
час за положеннями ст.ст. 253-254 ЦК
України і встановлено, що договір
оренди укладено у 2005 році строком на
п'ять років, коли сторони досягли
погодження щодо істотних його умов,
отже він закінчив свою дію 31.12.2009р. А
державна реєстрація цього договору у
2008 році вказує на його чинність і не
може змінювати день укладання договору
(строк дії договору).

Такий висновок грунтується на вимогах
ст. 638 ЦК України і узгоджується із
судовою практикою Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ.

Тому посилання в апеляційній скарзі
ТОВ «Володарський сортонасінницький
завод» на необхідність врахування
початку перебігу п'ятирічного строку
дії договору з моменту його державної
реєстрації у 2008 році, як моменту
укладення договору, і як наслідок сплив
дії цього договору лише у 2013 році не є
слушними з правової точки зору.

Отже, суд першої інстанції вірно
врахував відсутність перешкод
правового характеру для укладення
ОСОБА_1 нового договору у грудні 2010 року
із ТОВ «Перемога».

Не впливають на вірність висновків
суду визначення у договорі оренди між
ОСОБА_2 і СТОВ «Україна-Агро» від 2005
року об'єкту оренди - земельної ділянки,
наданої орендодавцеві за державним
актом серії ДН № 115180, виданим йому
07.06.2006р., з огляду на використання цієї ж
земельної ділянки у складі паю ще з 2000
року цим же орендарем, про що
повідомляли сторони в суді.

За положеннями ч. 4 ст. 32 Закону України
"Про оренду землі" і умов укладеного між
СТОВ «Україна-Агро» і ОСОБА_2 договору
оренди земельної ділянки від 2005 року
перехід права власності на орендовану
земельну ділянку до іншої особи, а
також реорганізація юридичної особи -
орендаря не є підставою для зміни умов
або розірвання договору, якщо інше не
передбачено договором оренди землі.

Також умовами договору оренди
земельної ділянки від 2005 року
передбачено переважне право орендаря
на поновлення дії договору на новий
строк за умови письмового повідомлення
орендодавця до закінчення строку його
дії про намір такого продовження.

Втім, позивачем не надано доказів про
спрямування новому орендодавцю ОСОБА_1,
з набуттям нею права власності на
земельну ділянку в порядку
спадкування, заяви з наміром
подовження орендних відносин до спливу
строку оренди у грудні 2009 року. Таке
намагання колишнього орендаря
(позивача), як зазначено у змісті
апеляційної скарги, мало місце лише 2012
році, тобто після спливу строку оренди
за договором від 2005 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

В даному випадку позов про визнання
недійсним правочину заявлено ТОВ
«Володарський сортонасінницький
завод», який не є стороною оспорюваної
угоди.

У якості правових підстав позову
визначені положення ст. 229 ЦК України,
що регламентують наслідки вчинення
правочину в результаті помилки. При
цьому позивач посилається на допущену
орендодавцем ОСОБА_1 помилку, що
полягає у її невіданні про існування
договору оренди земельної ділянки між
попереднім орендодавцем - ОСОБА_2 і
позивачем.

За роз'ясненнями Пленуму Верховного
Суду України, що містяться в п. 19
постанови № 9 від 06.11.2009р. "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

З огляду на наведені норми закону і
відповідні їм роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України можна вважати,
що помилка - це хибне, неправильне
сприйняття особою фактичних обставин
правочину, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна було б вважати, що правочин не був
би вчинений. А ознака істотності такої
помилки має оцінюватись в
безпосередньому поєднанні з
конкретною особою - учасником
правочину. І тільки в разі
невідповідності волевиявлення особи
її справжньому наміру, такий правочин
визнається недійсним.

Проте, в даному випадку звернулись до
суду не сторони правочину (ОСОБА_1 чи
ТОВ «Перемога») за захистом
суб'єктивних прав з посиланням на
дефект волі, доводячи персоніфіковані
критерії істотності помилки, для
визнання угоди недійсною за ст. 229 ЦК, а
особа, що не є стороною у оспорюваному
правочині - колишній орендар земельної
ділянки, який до спливу строку договору
оренди земельної ділянки б/н від 2005
року не заявив орендодавцеві про своє
переважне право на подовження орендних
відносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за позовом
ТОВ «Володарський сортонасінницький
завод», відповідні їм правовідносини,
поясненням сторін та наданим доказам
дав належну оцінку. Суд правильно
застосував матеріальний закон, вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
недоведеність порушення прав позивача
укладеним ОСОБА_1 і ТОВ «Перемога»
договором оренди земельної ділянки від
13.12.2010р. і відсутність
матеріально-правових підстав для
визнання цього договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
представником позивача не надано і в
суді апеляційної інстанції. Порушень
норм процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга ТОВ
«Володарський сортонасінницький
завод» підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Володарський сортонасінницький
завод» відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Донецької області від 28 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді