Справа № 217/2381/13-ц
Провадження № 2/217/114/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014р. Авдіївський міський суд
Донецької області у складі:

головуючого
судді Соболєвої
І.П.,

при секретарі
Сильчевій Ю.С.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача

Колесника С.С.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до Авдіївської
міської ради про визнання права
власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
Авдіївської міської ради, третя особа -
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області, про визнання права
власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 12.01.2009 між ним та
відповідачем було укладено договір
оренди земельної ділянки площею 0,20 га з
цільовим призначенням для розміщення
цеху по виготовленню пам'ятників та
надання ритуальних послуг у м. Авдіївка
в районі центрального міського
кладовища. Договір укладався на строк
до 06.11.2011. У 2009 році ТОВ
«Укргеоінжинірінг» позивач замовив
технічний звіт щодо будівлі цеху з
виготовлення пам'ятників, огороджень,
бетонних виробів, а також
адміністративної будівлі та інших
будівель, розташованих у вказаному
місці. До Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області за отриманням
дозволу на будівництво позивач не
звертався, у зв'язку із чим КП «БТІ
Ясинуватської міської ради» у
технічних паспортах на будівлі
здійснило відмітку про самочинне
будівництво. У 2011 році закінчилась дія
договору оренди земельної ділянки і до
цього часу умови договору оренди не
узгоджені. Позивач позбавлений
здійснити введення будівель в
експлуатацію шляхом подання до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області декларації, оскільки
у вказаних будівель відсутня поштова
адреса. Посилаючись на ст.ст. 331, 376, 392 ЦК
України просив визнати за ним право
власності на цех по виготовленню
виробів з бетону (Б-1) площею 316,3 кв.м,
адміністративну будівлю (А-2) площею 160,4
кв.м, котельню (Г-1) площею 29,0 кв.м і
сторожку (В-1) площею 6,1 кв.м з замощенням
та огородженням, розташовані на
земельній ділянці площею 0,20 га
(кадастровий номер :05:009:0013) в
районі центрального кладовища м.
Авдіївка.

У судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги та
просила їх задовольнити у повному
обсязі.

Представник відповідача надав суду
заяву про закриття провадження у
справі, оскільки вважає, що спір
віднесено до компетенції
господарського суду, т.я. спір
стосується визнання права власності на
нерухоме майно, що розташовано на
земельній ділянці, на якій позивач
здійснює підприємницьку діяльність.

Представник третьої особи надав суду
письмові пояснення, в яких із
посиланням на вимоги п. 2 Порядку
здійснення державного
архітектурно-будівельного контролю,
затвердженого постановою КМУ № 553 від
23.05.2011, ст.ст. 1, 34 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», п.п. 1, 2 Порядку виконання
будівельних робіт, затвердженого
постановою КМУ № 466 від 13.04.2011, ст. 379 ЦК
України, зазначив, що позивач не
звертався до Інспекції за отриманням
дозволу на виконання будівельних
робіт, а тому об'єкти нерухомості,
побудовані ним під час дії договору
оренди, мають ознаки самочинного
будівництва. Щодо введення в
експлуатацію цеху позивачеві слід
застосовувати положення Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності».
Адміністративна будівля та прибудова
віднесені до громадських будинків та
споруд, а сторожка та котельня - до
господарських будівель. На підставі
вимог ст. 331 ЦК України право власності
на нерухоме майно виникає з моменту
його прийняття до експлуатації. Просив
позов вирішити на розсуд суду за
відсутності представника третьої
особи.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, що з'явились у судове
засідання, вивчивши обставини справи
та перевіривши їх доказами в межах
заявлених позовних вимог, суд
встановив наступне.

Між Авдіївською міською радою як
Орендодавцем та ФОП ОСОБА_3 як
Орендарем було укладено договір оренди
земельної ділянки
несільськогосподарського призначення
для розміщення цеху по виготовленню
пам'ятників та надання ритуальних
послуг за адресою: м. Авдіївка, в районі
центрального міського кладовища, на
підставі рішення сесії Авдіївської
міської ради від 06.11.2008 № 5/36-801.
Відповідно до умов цього договору, в
оренду передається земельна ділянка
загальною площею 0,2000га, на якій
відсутні об'єкти нерухомого майна,
магістральні інженерно-транспортні
комунікації. Строк дії договору оренди
склав до 06.11.2011 (п.п. 2, 3, 8 договору).

10.11.2011 Авдіївською міською радою було
прийнято рішення від 10.11.2011 № 6/13-339 «Про
поновлення договору оренди земельної
ділянки у зв'язку із закінченням строку
користування», відповідно до якого
строк дії договору вказаної вище
земельної ділянки поновлено до 10.11.2014.
Також вказаним рішенням встановлено
орендну плату у розмірі 6% від
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки.

Судом встановлено та не оспорюється
сторонами, що не погоджуючись із
розміром орендної плати, позивач
договір оренди підписав із протоколом
розбіжностей.

Спір щодо даного договору оренди на
даний час знаходиться на розгляді в
господарському суді Донецької області.

У період користування земельною
ділянкою позивачем були на ній
самочинно збудовані наступні об'єкти
нерухомості: цех по виготовленню
виробів з бетону (Б-1) площею 316,3 кв.м,
адміністративна будівля (А-2) площею 160,4
кв.м, котельня (Г-1) площею 29,0 кв.м і
сторожка (В-1) площею 6,1 кв.м з замощенням
та огородженням. На вказане нерухоме
майно позивач просить визнати за ним
право власності, що є предметом спору у
даній цивільній справі.

Суд зазначає, що даний спір підлягає
розгляду саме в порядку цивільного
судочинства, виходячи з положень п. 1 ч. 1
ст. 15 ЦПК України, якою прямо
передбачено, що суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних відносин.
Оскільки предметом спору є визнання
цивільного права позивача, а саме права
власності, тому даний спір віднесено до
цивільного судочинства. З цих підстав
суд не приймає заперечення відповідача
щодо необхідності закриття
провадження в даній справі.

По суті заявлених позовних вимог суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України,
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

У пункті 16 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
30.03.2012 № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» надано
роз'яснення, що позов особи, яка
самочинно збудувала нерухоме майно на
земельній ділянці, власником або
користувачем якої є інша особа, про
визнання права власності на цю
нерухомість може бути задоволено судом
на підставі частини третьої статті 376
ЦК, якщо буде встановлено, що власник
або користувач земельної ділянки не
заперечує проти цього, будівництво не
порушує права інших осіб і відповідає
будівельним, архітектурним,
санітарним, екологічним та іншим
нормам і правилам, державним
стандартам.

Частинами 1-3 ст. 376 ЦК України визначено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

У пункті 21 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
30.03.2012 № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)»
наголошується, що при вирішенні позову
про визнання права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно суд
має виходити з того, що право на
виконання будівельних робіт виникає у
забудовника лише за наявності
документів, які надають право
виконувати будівельні роботи та
передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», а також у
передбачених законом випадках
отримання дозволу на виконання
будівельних робіт (статті 34, 37 цього
Закону). Проект не є належно
затвердженим за умови відсутності
погодження архітектурно-планувальної
частини проекту місцевим органом
містобудування та архітектури і
позитивного висновку державної
експертизи у випадку, коли її
проведення є обов'язковим.

Пунктами 1, 2 Порядку виконання
будівельних робіт, затвердженого
Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №
466, визначено, що будівельні роботи - це
роботи з нового будівництва,
реконструкції, технічного
переоснащення діючих підприємств,
реставрації, капітального ремонту.

Будівельні роботи можуть виконуватися
замовником після отримання документа,
що посвідчує право власності чи
користування земельною ділянкою, або
договору суперфіцію та:

подання замовником за формою згідно з
додатком 1 повідомлення про початок
виконання будівельних робіт
Держархбудінспекції або її
територіальному органу (далі -
Інспекція) за місцезнаходженням
об'єкта будівництва - щодо об'єктів,
будівництво яких здійснюється на
підставі будівельного паспорта, які не
потребують реєстрації декларації про
початок виконання будівельних робіт
(далі - декларація) або отримання
дозволу на виконання будівельних
робіт, відповідно до переліку об'єктів,
будівництво яких здійснюється після
надіслання повідомлення про початок
виконання будівельних робіт;

реєстрації відповідною Інспекцією
декларації - щодо об'єктів будівництва,
що належать до I-III категорії
складності;

видачі замовнику Інспекцією дозволу на
виконання будівельних робіт - щодо
об'єктів будівництва, що належать до IV і
V категорії складності.

Як встановлено судом, та не оспорюється
сторонами, позивачем при виконанні
будівельних робіт не були отримані в
Держархбудінспекції вищезазначені
документи. Суд вважає необґрунтованим
посилання позивача на той факт, що
Держархбудінспекція не видала йому
декларацію про готовність об'єктів для
вводу в експлуатацію, оскільки цей
документ має бути отримано вже після
завершення будівельних робіт за умови
дотримання вищевказаних вимог Порядку.
У даному випадку позивач не підтвердив,
що ним на законних підставах були
розпочаті та проведені будівельні
роботи щодо спірних об'єктів
нерухомості, а також, що будівництво не
порушує права інших осіб і відповідає
будівельним, архітектурним,
санітарним, екологічним та іншим
нормам і правилам, державним
стандартам.

Суд також звертає увагу, що відповідно
до пункту 20 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
30.03.2012 № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)», вирішуючи
справи про самочинне будівництво (нове
будівництво, реконструкцію зі зміною
площі та зайняттям земельної ділянки,
прибудови, надбудови) об'єкта
нерухомості, здійснене у разі відмови у
видачі документів, які надають право
виконувати будівельні роботи
(повідомлення про початок будівельних
робіт, реєстрація декларації про
початок виконання будівельних робіт,
видача технічних умов, видача вихідних
даних тощо), але з додержанням
державних стандартів, норм і правил,
місцевих правил забудови населених
пунктів і порядку розгляду цих питань,
суд має врахувати, що відмова у наданні
дозвільних документів може бути
оскаржена до суду заінтересованою
особою у порядку адміністративного
судочинства. Якщо такі дії в судовому
порядку не оскаржено, це не є підставою
для відмови в позові, проте суд при
розгляді справи має дати правову
оцінку такій відмові, зокрема, за
правилами статті 212 ЦПК.

У даному випадку позивач не надав
доказів, що йому було відмовлено у
видачі відповідної документації на
право виконання будівельних робіт, а
також, що він таку відмову оскаржував в
адміністративному суді.

Підсумовуючи вищевикладене, суд не
вбачає підстав для визнання права
власності на спірне нерухоме майно за
позивачем на підставі ст. 376 ЦК України,
з огляду на що відмовляє ОСОБА_3 у
задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові
витрати по справі стягненню не
підлягають.

На підставі викладеного, ст.ст. 331, 376
Цивільного кодексу України, п.п. 1, 2
Порядку виконання будівельних робіт,
затверджених Постановою КМУ від 13
квітня 2011 року № 466, п.п. 16, 18, 20, 21
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ від
30.03.2012 № 6 «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)», керуючись
ст.ст. ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Авдіївської міської ради про визнання
права власності на нерухоме майно -
відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення
постановлені у нарадчій кімнаті та
проголошені у судовому засіданні 12
червня 2014 року.

Повний текст рішення виготовлено 17
червня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Авдіївський міський суд
Донецької області шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: