Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року Суворовський
районний суд міста Одеси в складі
головуючого судді Гудіної Н.І.

при секретарі Мельніченко А.О.

розглянув в відкритому судовому
засіданні в місті Одесі

справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до Першого Суворовського
відділу Державної виконавчої
Одеського міського управління юстиції,
Держави України в особі Державної
казначейської служби України,
Прокуратура Суворовського району
міста Одеси в якості 3-й особи з боку
Державної казначейської служби
України про визнання дій незаконними,
відшкодування майнової та моральної
шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся з
позовом до Першого Суворовського
відділу Державної виконавчої
Одеського міського управління юстиції
( далі - ДВС), Держави України в особі
Державної казначейської служби
України (далі - Відповідач), Прокуратура
Суворовського району міста Одеси в
якості 3-й особи з боку Державної
казначейської служби України про
визнання дій незаконними,
відшкодування майнової та моральної
шкоди за наступних обставин.

Позивачем з прилюдних торгів 22
січня 2013 року була придбана
однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_2. Прилюдні торги
проводились в межах виконавчого
провадження по стягненню з ОСОБА_2 на
користі ОСОБА_3 суми боргу в розмірі 25 000
доларів США за заявкою ДВС. Про
результати торгів торговельною
організацією філією 16 ПП „НИВА В.Ш." був
складений протокол № 1612361-2 та
Позивачем була сплачена повна
вартість квартири, яка встановлена за
результатами торгів, а саме 150 820, 00 грн.

25 січня 2013 року на підставі
зазначеного протоколу Головним
державним виконавцем ДВС Главацьким
ІО.А. був складений акт державного
виконавця про реалізацію майна,
відповідно до якого Позивач є покупцем
зазначеної квартири та який є
підставою для видачі йому Свідоцтва
про придбання майна з прилюдних торгів.

Акт державного виконавця
Главацького Ю.А. про реалізацію майна
був переданий до приватного нотаріуса
ОСОБА_5, який відмовив Позивачу у
видачі Свідоцтва про придбання майна з
прилюдних торгів на підставі того, що
придбана ним квартира знаходиться під
арештом, накладеним ухвалами
Суворовського районного суду міста
Одеси від 15 серпня 2012 року у справах №
1527/1450/12 та № 1527/10895/12.

15 квітня 2013 року Позивач
звернувся із заявою про скасування
арешту до Суворовського районного суду
міста Одеси, але в задоволені заяви
йому було судом відмовлено.

16 травня 2013 року Позивач
звернувся із заявою на ім'я начальника
ДВС, на яку отримав відповідь про
відсутність порушень у діях державного
виконавця.

Будучи не згідний з вказаною
відповіддю, Позивач звернувся із
скаргою на ім'я начальника Управління
ДВС Головного управління юстиції в
Одеській області з вимогою визнати
неправомірними дії ДВС по виставленню
на реалізацію арештованого майна -
квартири АДРЕСА_1, з порушенням
встановленого законом порядку та вжити
заходів щодо відшкодуванню йому
матеріальної шкоди в розмірі 150 820, 00
грн., спричиненої неправомірними діями
ДВС.

15 вересня 2013 року він отримав
відповідь Управління ДВС з пропозицією
звернення до суду.

Позивач вважає дії ДВС по
виставленню на реалізацію
арештованого майна - квартири АДРЕСА_1
протиправними, на підставі наступного:
відповідно до відомостей Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна, відомості про арешт,
придбаної ним квартири, ухвалами
Суворовського районного суду міста
Одеси були внесені до реєстру 27 серпня
2012 року,відповідно до вимог частини 3
статті 63 Закону України „Про виконавче
провадження", у разі звернення
стягнення на будинок, квартиру, інше
приміщення чи земельну ділянку
державний виконавець подає запит до
відповідних місцевих органів, що
здійснюють реєстрацію та облік майна,
про належність такого майна боржнику
на праві власності, а також перевіряє,
чи перебуває це майно під арештом,таким
чином, державний виконавець не виконав
зазначену вимогу Закону не перевірив
знаходження квартири АДРЕСА_1 під
арештом,відповідно до частини 4 статті
63 Закону України „Про виконавче
провадження", після надходження
документального підтвердження
належності боржнику на праві власності
будинку чи іншого нерухомого майна
державний виконавець накладає на них
арешт та вносить відомості про такий
арешт до відповідних реєстрів в
установленому законодавством порядку,
- таким чином, після отримання
підтвердження належності квартири
боржнику ОСОБА_2 державний виконавець
повинен був накласти арешт саме на
квартиру АДРЕСА_1 та внести його в
реєстр заборон відчуження, що
відповідно до відповіді ДВС державним
виконавцем зроблено не було, тому що
ним арешт накладався на усе майно
боржника, а не на конкретну квартиру.

Зазначені протиправні дії
державного виконавця, порушили порядок
проведення виконавчих дій,
встановлений Законом України „Про
виконавче провадження", та спричинили,
як вважає Позивач, майнову шкоду в
розмірі сплаченої ним ціни квартири,
придбаної з прилюдних торгів, яку
отримати у власність він не має
можливості.

Позивач стверджує, що переживає
моральні страждання у зв'язку із
спричиненою йому майновою шкодою,
внаслідок безпідставно понесених ним
грошових втрат.

Крім того, про неприємності
дізнались родичі та співробітники, що
спричиняє шкоду його діловій репутації
викладача та досвідченої людини.

Спричинену моральну шкоду Позивач
оцінює в розмірі 50 000 грн.

Оскільки шкода, заподіяна
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання
рішення, підлягає відшкодуванню у
порядку передбаченому законом, за
рахунок держави, Позивач просить
визнати незаконними дії ДВС по
виставленню на реалізацію
арештованого майна - квартири АДРЕСА_1
та стягнути на його користь з Держави
Україна в особі Державної
казначейської служби України 150 820, 00
грн., у відшкодування майнової шкоди,
спричиненої незаконними діями ДВС, а
також стягнути на його користь з
Держави Україна в особі Державно
казначейської служби України 50 000, 00
грн., у відшкодування моральної шкоди,
спричиненої незаконними діями Першого
Суворовського відділу ДВС Одеського
міського управління юстиції.

Відповідач - ДВС - надав до суду
письмові пояснення у вигляді
клопотання про закриття провадження по
справі, виходячи з того, що Позивач не є
стороною виконавчого провадження, у
зв'язку з чим не може оскаржувати дії
або бездіяльність відділу ДВС, та щодо
підсудності таких спорів
адміністративним судам.

В судовому засіданні за участю
Прокурора Суворовського району міста
Одеси як третьої особи з боку Державної
казначейської служби України Позивач
та його представник підтримали позовні
вимоги. Прокурор Суворовського району
міста Одеси та представник Державної
казначейської служби України позов не
визнали.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухав пояснення сторін та їх
представників, дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову.

Встановлено, що ДВС надав до ПП
«НИВА-В.Ш.» філія № 16 заявку на
реалізацію арештованого майна -
квартири АДРЕСА_1 - з прилюдних торгів.
Вартість майна склала 150 220,00 грн.(а.с.9-10).

На підставі заявки між сторонами
було укладено Договір № 1612361 від 29
грудня 2012 року про надання послуг по
організації і проведенні прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна (а.с.152-154).

Протоколом № 1612361-2 від 22 січня 2013
року проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, яке є власністю
ОСОБА_2,визначено, що Позивач є
переможцем проведених прилюдних
торгів, який придбав вказану квартиру
за 150 820,00 грн (а.с.11, 166-169).

Згідно Акту державного виконавця
про реалізацію майна від 25 січня 2013
року при примусовому виконанні
виконавчого листа по справі № 2-1522/839/12,
виданого Приморським районним судом
міста Одеси від 06 липня 2012 року про
стягнення грошової суми у розмірі 20200
грн з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 складено
даний акт про реалізацію нерухомого
майна, а саме : квартири АДРЕСА_1, яка
належить на праві приватної власності
ОСОБА_2 Із перерахованої суми 150 820,00 грн
проведено розподіл, в тому числі 128 212
грн перераховано ДВС на рахунок з
обліку депозитних сум для виконання
виконавчого листа (а.с.12, 178-179).

29 січня 2013 року державним
виконавцем ДВС направлено сторонам
виконавчого провадження та до
реєстраційної служби Одеської області
постанову від 29 січня 2013 року про
скасування арешту та заборони
відчуження з усього нерухомого майна,
що належить ОСОБА_2 (а.с.182).

02 квітня 2013 року державним
виконавцем відділу ДВС складено акт
про відсутність майна, яке належить
ОСОБА_2 на яке можливо звернути
стягнення за адресою, вказаною у
виконавчому документі.

17 червня 2013 року на адресу
відділу ДВС надійшла довідка УФЗБО
ГУМВС України в Одеській області,
відповідно до якої встановлено, що
ОСОБА_2 дійсно є співробітником ГУМВС
України в Одеській області.

26 червня 2013 державним виконавцем
відділу ДВС керуючись пунктом 10
частиною 1 статті 49 Закону винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження, та направлено виконавчий
лист до другого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції для
подальшого виконання.

Таким чином державним виконавцем
відділу ДВС, з дотриманням вимог
законодавства, було вчинено усі
необхідні дії для виконання
зазначеного виконавчого листа.

Позивач стверджує, що державним
виконавцем відділу ДВС порушено вимоги
частини 3 статті 63 Закону України «Про
виконавче провадження», а саме не
перевірено, чи не перебуває квартира
АДРЕСА_1 під арештом.

Відповідно до пункту 3 статті 63
Закону України «Про виконавче
провадження» у разі звернення
стягнення на будинок, квартиру, інше
приміщення чи земельну ділянку
державний виконавець подає запит до
відповідних місцевих органів, що
здійснюють реєстрацію та облік майна,
про належність такого майна боржнику
на праві власності, а також перевіряє,
чи не перебуває це майно під арештом.

Так, державним виконавцем відділу
ДВС було зроблено запит до Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна (ЄРЗВОНМ). Відповідно
до витягу з ЄРЗВОНМ від 25.09.2012 єдиним
обтяженням на майно ОСОБА_2 є - арешт
нерухомого майна, який зареєстрований
17 липня 2012 року на підставі постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 17 липня
2012 року ДВС.

Тобто, твердження Позивача про
невиконання державним виконавцем
відділу ДВС приписів статті 63 Закону
України «Про виконавче провадження» не
відповідають обставинам справи та
спростовується матеріалами
виконавчого провадження (а.с.208-215).

Також Позивач зазначає, що
державним виконавцем відділу ДВС було
порушено приписи частини 4 статті 63
Закону України «Про виконавче
провадження», так як арешт було
накладено не конкретно на квартиру
АДРЕСА_1, а на все нерухоме майно
боржника.

Відповідно до частини 1 статті 57
Закону України «Про виконавче
провадження» арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення.

Відповідно до частини 2 статті 25
Закону України «Про виконавче
провадження» за заявою стягувача
державний виконавець одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження може накласти
арешт на майно та кошти боржника, про що
виносить відповідну постанову.

В заяві про прийняття виконавчого
документа до виконання, яка надійшла до
відділу ДВС 16 липня 2012 року було
зазначено : накласти арешт на майно
боржника.

Таким чином, державним виконавцем
відділу ДВС, керуючись вищевказаною
статтею 17 липня 2012 винесено постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Квартира АДРЕСА_1 також
відноситься до нерухомого майна, в
зв'язку з чим державним виконавцем
відділу ДВС накладено арешт і на
квартиру.

Тобто, державним виконавцем
відділу ДВС не було порушено норми
Закону України «Про виконавче
провадження».

Поряд з цим, Позивач не вказує,
яким чином постанова про арешт майна
боржника стосується його прав чи
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 8 Закону України
«Про виконавче провадження», сторонами
у виконавчому провадженні є стягував і
боржник.

Частиною 1 статті 82 зазначеного
Закону, рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця та інших
посадових осіб державної виконавчої
служби можуть бути оскаржені
стягувачем та іншими учасниками
виконавчого провадження (крім
боржника) до начальника відділу, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу виконавчої служби
вищого рівня чи до суду.

Відповідно до частини 2 вказаної
статті, боржник має право оскаржувати
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця та інших
посадових осіб державної виконавчої
служби виключно в судовому порядку.

Позивач в даному виконавчому
провадженні не є ні стягувачем, ні
боржником.

Позивач вважає неправомірними
дії відділу ДВС так, як квартира, яка
придбана ним. на прилюдних торгах ,
заходиться під арештом за ухвалами
Суворовського районного суду м. Одеси
від 15 серпня 2012 року у справі № 1527/1450/12
та № 1527/10895/12.

Як зазначено в позовній заяві,
запис про арешт, накладений на квартиру
АДРЕСА_1 ухвалою Суворовського
районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012,
внесено до

27 серпня 2012 року та 31 серпня 2012 року.

Але відповідно до витягу з
ЄРЗВОНМ від 25 вересня 2012, який було
отримано державним виконавцем відділу
ДВС, дані обтяження не значилися, а
Позивачем не надано жодних доказів
того, що арешт Суворовського районного
суду м. Одеси було внесено до ЄРЗНОНМ
вчасно, адже сама ухвала Суворовського
районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012
не свідчить про факт внесення заборони
до реєстру.

Отже, державний виконавець
відділу ДВС не знав та не міг знати про
існуючі обтяження.

Позивач зазначає у позові, що
приватним нотаріусом було відмовлено
йому у видачі свідоцтва про право
власності на підставі акту державного
виконавця відділу ДВС, в зв'язку з тим,
що квартира АДРЕСА_1 знаходиться під
арештом Суворовського районного суду
міста Одеси.

Позивач звертався до
Суворовського районного суду міста
Одеси з заявою про скасування заходів
забезпечення позову, в задоволенні
якої йому було відмовлено ухвалою
Суворовського районного суду міста
Одеси від

липня 2013 року (а.с.16-19).

Позивач не зазначає про
оскарження ним вказаної ухвали.

Розділом 6 Тимчасового положення про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна затвердженого наказом
Міністерства юстиції України 02
листопада 1999 року № 735/4038 визначено
порядок оформлення результатів
прилюдних торгів та встановлено момент
набуття права власності на придбане
майно.

Відповідно до Тимчасового
положення, після повного розрахунку
покупців за придбане майно, на підставі
протоколу про проведення прилюдних
торгів та копії документів, що
підтверджують розрахунок за придбане
майно, державний виконавець складає
акт про проведені прилюдні торги і
подає його на затвердження начальнику
відповідного органу державної
виконавчої служби. Затверджений акт
державний виконавець видає покупцеві.
На підставі цього акта нотаріус видає
покупцеві свідоцтво про придбання
нерухомого майна з прилюдних торгів.

Прилюдні торги - це продаж майна,
за яким його власником стає покупець,
тобто учасник прилюдних торгів, який
під час торгів запропонував за нього
найвищу ціну. Складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі- продажу майна на публічних
торгах.

Тобто після отримання акта про
проведення прилюдних торгів, покупець
є власником придбаного майна.

На даний час прилюдні торги від 22
січня 2013 не визнано недійсними.

Відповідно до частини 1 статті 321
Цивільного кодексу України право
власності є непорушним і ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 392
Цивільного кодексу України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Але Позивач не звертався до суду з
позовом про звільнення майна з-під
арешту або з позовом про визнання права
власності.

Позивач просить визнати
незаконними дії відділу ДВС по
виставленню на реалізацію
арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 в
місті. Одесі, з порушенням норм
встановленого законом порядку.

Рішення про призначення
прилюдних торгів з реалізації квартири
за вказаною адресою на реалізацію та
призначення прилюдних торгів від 22
січня 2013 приймалося на підставі 62, 63
статті Закону України «Про виконавче
провадження», а отже було повністю
законним.

Позивач просить відшкодувати
майнову шкоду в розмірі 150 820,00 грн., яку
на його думку спричинено незаконними
діями відділу ДВС, при цьому
посилається на те, що державним
виконавцем відділу ДВС порушено
встановлений законом порядок щодо
реалізації арештованого майна.

Відповідно до положень статті 1166
Цивільного кодексу України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями та бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, що її завдала.

Частиною 2 статті 22 Цивільного
кодексу України визначено, що збитками
являються у тому числі витрати, які
особа понесла у зв'язку зі знищенням чи
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа здійснила чи повинна здійснити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Вказана Позивачем сума є коштами, які
ним сплачено за придбання квартири з
прилюдних торгів. На сьогоднішній день
договір купівлі- продажу квартири з
прилюдних торгів не визнано недійсним,
а тому відсутні підстави для стягнення
коштів, сплачених покупцем.

Кошти, сплачені Позивачем за
придбану квартиру, розподілені
відповідно до статті 43 Закону України
«Про виконавче провадження» та
перераховані стягувачу, та до бюджету
як виконавчий збір і витрати
виконавчого провадження, а тому
відсутні будь-які підстави для
стягнення цих коштів з Держави України
в особі Державної казначейської служби
України.

Пунктом 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» звертається
увага на те, що шкода, заподіяна особі і
майну громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи.

Отже, правовою підставою
відповідальності за завдану шкоду є
правопорушення, складовими елементами
якого є: наявність шкоди, протиправна
поведінка заподіювача шкоди, причинний
зв'язок між шкодою і протиправною
поведінкою заподіювача та вина. При
цьому відсутність хоча б однієї
складової виключає можливість
відшкодування шкоди.

Крім того, Позивачем не
обґрунтовано підстави та розмір
відшкодування моральної шкоди.

Позивачем заявлено вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 50000 грн.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала,за наявності її вини.

Пунктом 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», встановлено, що шкода підлягає
відшкодуванню за наявності складу
цивільного правопорушення, складовими
елементами якого є: наявність шкоди,
неправомірність дій особи, яка
заподіює шкоду, безпосередній
причинний зв'язок між шкодою та діями, а
також вина заподіювача шкоди. При цьому
відсутність хоча б одного складового
елемента виключає можливість
відшкодування шкоди.

Відповідно до пункту 9 постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Позивач не надав докази, що
підтверджують спричинення йому
моральної шкоди та не обгрунтував
розмір її відшкодування у сумі 50000 грн.

Статтею 60 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставі
своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд вважає, що
Позивачем не було доведено обставини,
які могли б бути підставою для
визнання дій ДВС стосовно Позивача
незаконними, а тому і для задоволення
вимог щодо стягнення матеріальної та
моральної шкоди підстави відсутні.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 321,392,1167 ЦК України,
ст..ст. 8,43,62,63,82 Закону України «Про
виконавче провадження», Тимчасовим
положенням про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України 02 листопада 1999 року №
735/4038, постановою Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди», постановою Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»,
57,60,61,169,209, 212- 215 ,218 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Першого
Суворовського відділу Державної
виконавчої Одеського міського
управління юстиції,Держави України в
особі Державної казначейської служби
України, Прокуратура Суворовського
району міста Одеси в якості 3-й особи з
боку Державної казначейської служби
України про визнання дій незаконними,
відшкодування майнової та моральної
шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного суду через суд
Суворовського району міста Одеси
шляхом подачі в 10 денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги .

Суддя -