Справа № 442/2095/14
Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/4376/14
Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

головуючого -
Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Ніткевича А.В.,

з участю секретаря
Гацій І.І.,

з участю ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представника
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 5 травня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя, визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2014 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до ОСОБА_4 про
визнання за нею права власності на 1/2
частину квартири за адресою:
м.Дрогобич, АДРЕСА_3, Львівської
області. Зазначала, що з 08.10.1998 року по
17.02.2011 року перебувала в шлюбі з
відповідачем. Посилалася на те, що за
час шлюбу 3.12.1999 року ними була придбана
спірні квартира, яка підлягає поділу.
Позивачка стверджувала, що між
сторонами була домовленість про поділ
квартири в добровільному порядку,
однак таку відповідач порушив, у
зв»язку з чим вона була змушена
звернутися з вказаним позовом. Просила
ухвалити рішення, яким визнати за нею
право власності на 1/2 ідеальну частину
квартири за адресою: м.Дрогобич,
АДРЕСА_1, Львівської області.

Оскаржуваним рішенням суду в
задоволенні позову відмовлено у
зв»язку з пропуском строку позовної
давності.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В
апеляційній скарзі стверджує про
порушення норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.
Посилається на те, що строк позовної
давності обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. Зазначає, що відповідач в
судовому засіданні пояснив, що не чинив
їй перешкоди у користуванні спірною
квартирою. Крім цього, посилається на
те, що правовстановлюючі документи на
квартиру знаходилися в неї увесь час та
є і досі, оскільки відповідач залишив
їх як гарантію того. що спірну квартиру
вони мали поділити між собою в
добровільному порядку. Зазначає, що до
правоохоронних органів не зверталася,
оскільки в цьому не було потреби.
Посилається на те, що в липні 2011 року
перейшла проживати до своїх батьків у
зв»язку з їх тяжким станом здоров»я,
оскільки вони потребували щоденного
догляду. Наголошує на тому після смерті
батьків вона неодноразово зверталася
до відповідача з пропозицією провести
поділ спірної квартири або подарувати
таку доньці, проте останній цього
уникав, і саме тоді вона довідалася про
порушення свого права власності і
31.03.2014 року звернулася до суду з
позовом. Вважає, що строк позовної
давності нею не пропущено. Крім цього,
посилається на те, що відповідач не
звертався із заявою про застосування
строку позовної давності. Також
зазначає, що вони з дочкою
зареєстровані в спірній квартирі, в
такій знаходяться їх особисті речі.
Просить рішення суду скасувати та
увалити нове рішення, яким її позов
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на
підтримання апеляційної скарги,
пояснення ОСОБА_4, його представника
ОСОБА_5 про заперечення доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам закону рішення
суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачкою пропущено трьохрічний
строк позовної давності та не надано
доказів поважності причин пропуску
такого.

Однак колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції, оскільки такого він дійшов з
порушенням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів
справи 8 жовтня 1998 року сторони
зареєстрували шлюб, який розірвано
рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 23.11.2009
року.

Відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 3 грудня
1999 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дрогобицького районного
округу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 продали,
а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1. (а.с.7)

В березні 2014 року позивачка
подала позов про визнання права
власності на 1/2 частину квартири.

Підставою для відмови у позові,
суд визнав пропуск позивачкою строку
позовної давності для звернення до
суду за захистом своїх прав,
передбаченого ст.72 СК України.

При цьому суд виходив з того, що
позивачка з 1999 року знала про те, що
право власності на квартиру оформлено
лише на відповідача по справі, що така з
2010 року не проживає у спірній квартирі,
а з позовом звернувся у березні 2014
року. (а.с.31-зворот)

Однак таких висновків суд дійшов з
порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Згідно з п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб, якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови органами РАЦС чи з
дати набрання рішенням суду законної
сили, а від дня, коли один зі
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Крім того у п.19 цієї Постанови
Верховний Суд зазначив, що само по
собі розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності
подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

У своєму позові та в ході
апеляційного розгляду справи
позивачка зазначала, що вона
звернулася до суду одразу після того,
як зрозуміла про неможливість
досягнення з відповідачем компромісу з
приводу поділу спільного майна.

Матеріалами справи також
беззаперечно стверджується, що
відповідач по справі письмової заяви
про застосування позовної давності
суду не подавав, і на заяву останнього
суд у рішенні в порушення вимог ст.267 ЦК
України не посилався.

Крім цього, як вбачається з матеріалів
справи, з часу розірвання шлюбу спору
щодо користування чи розпорядження
спільним майном між сторонами не
виникало, а тому суд дійшов до
помилкового висновку щодо пропуску
строку позовної давності, а тому
рішення суду підлягає скасуванню,
оскільки фактично відповідач не чинив
перешкод позивачці у користуванні
майном і не вчиняв інших дій,
спрямованих на порушення її права
власності, а подання позову зумовлено
недосягненням згоди визначення часток
у спільній сумісній власності.

За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку. Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
обєктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст.ст.28,29 КпШС України в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

А відтак, оскільки спірна
квартира придбана сторонами за час
шлюбу, то така є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними, у зв»язку з чим
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову та визнання за
сторонами права власності по 1/2
ідеальній частці у спірній квартирі.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

А тому, з ОСОБА_4 необхідно
стягнути в користь ОСОБА_2 сплачений
судовий збір в розмірі 223,47 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 5 травня 2014
року скасувати. Ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити. Визнати за
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності за
кожним на 1/2 ідеальну частку квартири
АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 223
(двісті двадцять три) грн. 47 (сорок сім)
коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.