Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Парінової І.К.,Попович О.В.,Ступак
О.В.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Одеська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_10
про визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом, за
зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання заповіту
недійсним та за зустрічним позовом
ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання права
власності на обов'язкову долю, за
касаційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 і ОСОБА_4 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2013
року та рішення апеляційного суду
Одеської області від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду із зазначеним позовом, у якому
просила визнати за нею право власності
на житловий будинок з господарськими
спорудами АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Вимоги обґрунтовані тим, що 23 жовтня 2003
року ОСОБА_11 склала заповіт, яким
заповіла ОСОБА_4 все майно, що на день
смерті буде їй належати та на що вона
матиме право. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11
померла. Вона звернулася до
нотаріальної контори для оформлення
спадщини, крім неї до нотаріальної
контори також звернулись відповідачі
за первісним позовом, внаслідок чого
вона не може оформити спадкові права.

ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та
ОСОБА_5 звернулися до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому
просили поновити їм строк для
звернення до суду з позовом про
визнання заповіту недійсним, визнати
недійсним заповіт від 23 жовтня 2003 року,
складений ОСОБА_11 на ім'я ОСОБА_4 В
обґрунтування вимог зазначили, що
спадкодавець - ОСОБА_11 була матір'ю
ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та бабусею
ОСОБА_7, ОСОБА_8 У 2001 році нею був
складений заповіт на синів та онуків. У
травні 2002 року у ОСОБА_11 стався
повторний інсульт і до дня смерті вона
була прикована до ліжка, у неї була
катаракта, внаслідок чого вона була
практично незрячою людиною. Після
перенесеного у неї знизився інтелект
та розумові здібності, в зв'язку з чим
ОСОБА_11 не могла розуміти значення
своїх дій і керувати ними під час
складення заповіту від 23 жовтня 2003
року.

Третя особа ОСОБА_10 звернувся до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про
визнання за ним права власності на
обов'язкову частку у спадщині, а саме -
1/12 частину житлового будинку з
господарськими спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1. В
обґрунтування вимог посилався на те, що
він є учасником ліквідації аварії на
Чорнобильській АЕС, інвалідом 2 групи
довічно, а тому має право на обов'язкову
частку у спадщині. До спадкоємців за
законом, які б могли спадкувати за
відсутності заповіту, належить шість
чоловік, його обов'язкова частка
складає 1/12 частину від майна ОСОБА_11
Оскільки він постійно проживав із
спадкодавцем на час відкриття спадщини
та продовжує проживати за спірною
адресою, вважає що відповідно до
положень ст. 1268 ЦК України є таким, що
прийняв спадщину.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 10 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на будинок з
господарськими спорудами АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року. В задоволенні зустрічних позовів
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_10
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 24 лютого 2014 року
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 10 жовтня 2013 року
скасовано в частині позовних вимог
ОСОБА_4 про визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом та
ОСОБА_10 про визнання права власності на
обов'язкову долю. Ухвалено в цій
частині нове рішення. Позови ОСОБА_4 та
ОСОБА_10 задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на 11/12 частин, а
за ОСОБА_10 право власності на 1/12
частину житлового будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1,
загальною площею 139 кв. м, у тому числі
на 2-ві житлові кімнати площею 48,4 кв. м, з
надвірними спорудами: гараж «Д» - 4,90 м x
2,26 м, сарай «З» - 5,50 м х 3,06 м; сарай «Ж» -
5,23 м х 3,06 м, літня кухня «В-в1» - 9,69 м х 4 м;
кладову «в» - 4 м х 2,92 м; альтанка «Е» - 4,09
м x 3,70 м; времянка 9,74 x 3,556 м; уборна «г» - 1,
05 м x 0,97 м в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_11,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і просить залишити рішення суду
першої інстанції без змін.

ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у касаційній
скарзі просять скасувати рішення судів
першої та апеляційної інстанцій,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити, вимоги зустрічного
позову задовольнити.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_10
просять скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, мотивуючи
свої вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині вимог
ОСОБА_4 і ОСОБА_10, та ухвалюючи в цій
частині нове рішення, апеляційний суд,
з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316
ЦПК України, правильно встановив
характер правовідносин сторін у
справі, належним чином перевірив
фактичні обставини справи та дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позову ОСОБА_4, задоволення зустрічного
позову ОСОБА_10, з урахуванням положень
ст. ст. 1223, 1235, ч. 1 ст. 241, 1257 ЦК України.

Доводи касаційних скарг про
неправильне застосування судами норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права є безпідставними,
не спростовують висновків суду
апеляційної інстанцій і суду першої
інстанції у нескасованій апеляційним
судом його частині та не дають підстав
для скасування оскаржуваних судових
рішень.

З огляду на викладене колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги і залишення рішення
апеляційного суду та рішення суду
першої інстанції у незміненій частині
без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
і ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 10 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
24 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова О.В. ПоповичО.В. Ступак