Справа № 347/568/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1407/2014
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М.В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського
В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 про
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Косівського районного суду від 28
квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду
від 28 квітня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_8,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31, ОСОБА_32 про відшкодування
моральної шкоди - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права.

Зазначає, обставини викладені в
позовній заяві знайшли своє
підтвердження в ході розгляду даної
справи, оскільки відповідачі подали
заяви про застосування наслідків
спливу позовної давності, тим самим на
думку апелянта, відповідачі визнали
факт спричинення йому моральної шкоди.
Також, вважає, що строк позовної
давності ним не пропущений, а відтак
наслідків для застосування такої не
має.

З цих підстав, рішення суду першої
інстанції апелянт просив скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги
апеляційної скарги підтримав та просив
про її задоволення.

Відповідачі, будучи належно
повідомленими про розгляд справи, до
суду не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
ОСОБА_2, дослідивши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідачі колективно
зверталися до Яворівської сільської
ради із проханням розглянути на сесії
сільської ради поведінку жителя с.
Яворів позивача по справі ОСОБА_2 Метою
такого звернення було те, що на думку
відповідачів ОСОБА_2 постійно займався
безпідставними скаргами, відривав від
роботи працівників РДА, прокуратури та
міліції. У зв'язку з погіршенням стану
здоров'я ОСОБА_2, просили направити його
у психоневрологічну лікарню.

Рішенням Яворівської сільської ради
№XIV-2008 від 30.12.2008 року, за результатами
розгляду колективного звернення,
відповідачам було роз'яснено, що
питання викладені ними у зверненні не
належать до повноважень сільської
ради.

Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У пункті 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року N 1 "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
роз'яснено, що згідно положень статті 40
Конституції України та з урахуванням
висновків, викладених у Рішенні
Конституційного Суду України від 10
квітня 2003 року N 8-рп/2003, усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову про спростування
недостовірної інформації, оскільки у
такому випадку мала місце реалізація
особою конституційного права, а не
поширення недостовірної інформації.

Крім того, за положеннями ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

При зверненні до суду ОСОБА_2 заявлено
вимоги про відшкодування моральної
шкоди на тій підставі, що йому були
завдані душевні страждання внаслідок
такого звернення відповідачів, що
позначилося на його здоров'ї. Разом з
тим, як встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_2 вже звертався з
позовом до ОСОБА_33 про відшкодування
моральної шкоди, з тих же підстав - по
факту колективного звернення. За
результатами розгляду в суді першої та
апеляційної інстанцій, на користь
ОСОБА_2 була стягнута сума
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 2000 грн. При цьому, при розгляді
судом вищевказаної справи та при
перевірці обставин, що зумовили таке
звернення з позовом, судами першої та
апеляційної інстанцій перевірялася
необхідність залучення відповідачів
до участі у справи, і як наслідок
достатність присудження ОСОБА_2
моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Крім
того, розмір відшкодування моральної
шкоди має бути не більш, ніж достатнім
для розумного задоволення потреб
потерпілої особи і не повинен
призводити до її збагачення.

Відповідно до положень ст. 1190 ЦК
України особи, спільними діями або
бездіяльністю яких було завдано шкоди,
несуть солідарну відповідальність
перед потерпілим.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України N 6 від 27.03.92 р.
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» особи вважаються
такими, що спільно завдали шкоди, якщо
вони завдали неподільну шкоду
взаємопов'язаним сукупними діями або
діями з єдністю наміру. Солідарний
характер відповідальності осіб, що
спільно завдали шкоди, пояснюється
неподільністю результату їх шкідливих
діянь та необхідністю створення умов
для відновлення порушених прав
потерпілого.

Що ж стосується відповідальності осіб,
спільними діями яких було завдано
шкоди, то така будується з врахуванням
загальних положень ст. 543 ЦК України,
тобто потерпілий має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
(завдавачів шкоди) разом, так і від
будь-кого з них окремо. Виконання
солідарного обов'язку у повному обсязі
одним із боржників припиняє обов'язок
решти солідарних боржників перед
кредитором.

Як пояснив в суді апеляційної
інстанції сам ОСОБА_2, виконавчий лист
про стягнення з ОСОБА_33 2000 грн.
моральної шкоди ним звернуто до
виконання лише у 2014 році. Разом з тим
ОСОБА_33 проведено вже кілька виплат
рівними частинами і значна сума вже
відшкодована.

Що стосується посилання апелянта на
безпідставне застосування судом
строків позовної давності, і як
наслідок визнання відповідачами таким
чином своєї вини, то такі є
безпідставними, та не відповідають
дійсності. Поряд з проханням про
застосування позовної давності
відповідачі вказували на те, що
позовних вимог вини не визнають. Крім
цього, розглядаючи справу та вирішуючи
спір по суті, в мотивувальній частині
рішення судом зазначено, про
неможливість застосування наслідків
спливу позовної давності з підстав ст.
268 ЦК України, зокрема їх непоширення на
вимоги, що випливають із порушення
особистих немайнових прав.

Відповідно до ч.2, ст. 303 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення судом ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.,ст. 307; 308; 313- 315; 317 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від
28 квітня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.А.Девляшевський

А.Ю. Малєєв