Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/3890/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.06.2014 року
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області

в складі: головуючий-суддя Оприск З.Л.,
секретар судового засідання: Лемак А.М.,

за участю позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3, відповідача:
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
м.Виноградів цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя
особа без самостійних вимог: державний
нотаріус Виноградівської державної
нотаріальної контори Виноградівського
РУЮ Боричок К.В. про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з
позовом до ОСОБА_4, третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, державного нотаріуса
Виноградівської державної
нотаріальної контори Виноградівського
РУЮ Боричок К.В., в якому просили
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане на ім"я
ОСОБА_4, та ухвалити рішення про
визнання права на спадщину за законом
за позивачем ОСОБА_6 та за відповідачем
ОСОБА_4.

В подальшому позивачі подали до суду
заяву про уточнення позовних вимог, в
якій замість вимоги про визнання права
на спадщину за законом за ОСОБА_6 та за
ОСОБА_4 просили розглядати вимогу про
визнання за ОСОБА_2 права власності на
1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1
в м. Виноградів.

В обгрунтування позову позивачі
вказують на те, що спірний будинок
придбаний 24 вересня 1952 року ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, які були батьками позивача
ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4. Позивач
ОСОБА_1 проживав в даному будинку разом
з братом до 2011 року. Після від"їзду
позивача ОСОБА_6 в частині будинку
залишився проживати його син, позивач
ОСОБА_2. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Після смерті батька мати, ОСОБА_8,
оформила свідоцтво про право на
спадщину за законом від 07.11.2000 року, яке
видане державним нотаріусом
Виноградівської державної
нотаріальної контори Боричок К.В.,
зареєстроване в реєстрі за № 3800 по
справі № 704/2000, про яке їм, позивачам,
ніхто не повідомляв та про яке знав
відповідач ОСОБА_4. Згідно даного
свідоцтва спадкоємцями майна ОСОБА_7 є
ОСОБА_8, дружина, та ОСОБА_4, син, в рівних
долях кожний. Свідоцтво видано на
спадкове майно, яке складається з 1/2
частини жилого будинку, що знаходиться
в м. Виноградів, АДРЕСА_1. ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 року та згідно зробленого
нею за життя заповіту від 21.01.1999 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Виноградівського нотаріального округу
Гонтар Л.І., зареєстрованого в реєстрі
за № 132, 1/2 належного їй будинку, що
розташований в м. Виноградів, АДРЕСА_1,
отримав її внук - позивач ОСОБА_2 та 1/2
частину - відповідач

ОСОБА_4. У липні 2013 року відповідач
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про
визнання згаданого заповіту недійсним.
Рішенням Виноградівського районного
суду від 13.09.2013 року позов ОСОБА_4
задоволено частково. Зокрема, заповіт
ОСОБА_8 від 21.01.1999 року визнано
недійсним в частині, в якій заповідач
розпорядилась виділити кожному з двох
призначених спадкоємців за заповітом
окремі житлові та нежитлові приміщення
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1 в м. Виноградів, Закарпатської
області, та надвірну будівлю.
Недійсність окремого розпорядження в
заповіті, а саме: в частині
конкретизації майна, не має наслідком
недійсності іншої частини - щодо поділу
майна в частках. На день смерті ОСОБА_8
вони, позивачі, проживали з нею в одному
будинку, допомагали в придбанні ліків,
продуктів харчування тощо. Позивачем
ОСОБА_6 понесено всі витрати на
похорони матері, проведено річницю,
оплачено та поставлено надгробну
плиту. У зв"язку з наведеним свідоцтво
про право на спадщину за законом від
07.11.2000 року, яке за життя оформила
ОСОБА_8, вважають незаконним, таким, при
видачі якого нотаріусом не дотримано
вимоги Закону України "Про нотаріат".
Зокрема, не було враховано те, що
спадкоємцями за законом після смерті
ОСОБА_7 також є вони, позивачі,
відповідно син та внук померлого, їх не
було повідомлено про видачу свідоцтва
про право на спадщину, чим порушено
їхні права. З огляду на такі факти
вимушені звернутись до суду за
захистом своїх порушених прав.

Відповідач подав до суду заперечення
на позов, в якому вказав, що до позовної
заяви не додано доказів, які б свідчили
про порушення прав позивача ОСОБА_1, в
позовній заяві не вказано в чому
полягало порушення прав позивача, а
лише зазначається, що свідоцтво є
нібито незаконним. Однак підстав
визнання недійсним свідоцтва про
спадкування за законом від 07.11.2000 року
не наведено, доказів не додано. З огляду
на те, що ОСОБА_1 не вчинив дій, що
свідчать про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_7, вважає, що ОСОБА_1
відмовився від спадщини. Окрім цього
заявивив про застосування спливу
строків позовної давності.

В судовому засіданні позивачі та
представник з підстав, викладених в
позовній заяві, підтримали позовні
вимоги, які просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 також пояснив, що станом
на день смерті батька, ОСОБА_7, він не
проживав в будинку батька за адресою м.
Виноградів, АДРЕСА_1, а проживав за
адресою АДРЕСА_2. Підтвердив, що він був
у нотаріуса, і підписував заяву на
користь свого сина, ОСОБА_2

Відповідач в судовому засіданні
заперечив проти позовних вимог і
просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення, з'ясувавши
дійсні обставини справи, дослідивши
зібрані у справі докази, суд приходить
до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено,
що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4
є рідними братами, що визнається
сторонами. Їхніми батьками були ОСОБА_7
та ОСОБА_8. Позивач ОСОБА_2 - син позивача
ОСОБА_6 та відповідно внук ОСОБА_7 та
ОСОБА_8. Вказані обставини
підтверджуються свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 07.11.2000 року,
заявами ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_4 до
Виноградівської державної
нотаріальної контори, свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 та визнається
сторонами.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 24 вересня 1957 року
придбали житловий будинок АДРЕСА_1 у м.
Виноградів, який належав їм, як
подружжю, на праві спільної сумісної
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1 у м. Виноградів,
укладеного 24 вересня 1957 року між
ОСОБА_10 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, посвідченого
нотаріусом Виноградівської державної
нотаріальної контори, за реєстром № 2724
(а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
НОМЕР_2 від 17.04.1996 року (а.с. 13).

Спадкоємці за законом, ОСОБА_8 та ОСОБА_4
звернулись до Виноградівської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
померлого ОСОБА_7 Також в заяві було
вказано, що окрім них спадкоємцем також
є ОСОБА_1 (а.с. 131).

Спадкоємець за законом ОСОБА_1
звернувся до Виноградівської
державної нотаріальної контори з
заявою про відмову від прийняття
спадщини після померлого ОСОБА_7 Також
в заяві вказав, що спадщини він не
прийняв, претензій до спадкового майна,
що залишилось після смерті батька, не
заявляє ніяких, в суд за продовженням
строку прийняття спадщини звертатись
не бажає (а.с. 137).

Спадкоємець за законом ОСОБА_8 подала
до Виноградівської державної
нотаріальної контори також заяву, в
якій дала згоду на включення до складу
спадкоємців ОСОБА_4 (а.с. 138).

07.11.2000 року державним нотаріусом
Виноградівської державної
нотаріальної контори Боричок К.В. було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, НОМЕР_4, зареєстроване в
реєстрі за № 3800 по справі № 704/2000,
згідно якого спадкоємцями майна ОСОБА_7
є ОСОБА_8, дружина, та ОСОБА_4, син, в
рівних долях кожний. Спадкове майно, на
яке видане дане свідоцтво, складається
із 1/2 частини жилого будинку на АДРЕСА_1
в м. Виноградів. Ця обставина
підтверджується копією свідоцтва про
право на спадщину за законом від 07.11.2000
року, виданого державним нотаріусом
Виноградівської державної
нотаріальної контори Боричок К.В.,
зареєстрованого в реєстрі за № 3800,
НОМЕР_4 (а.с. 22).

За даними Виноградівського районного
бюро технічної інвентаризації 3/4
частини будинку АДРЕСА_1 в м. Виноградів
зареєстровано за ОСОБА_8, з них: 1/2
частина на підставі договору
купівлі-продажу від 24.09.1957 року та 1/4 - на
підставі оспорюваного свідоцтва про
право на спадщину за законом від 07.11.2000
року, а 1/4 частина будинку - за ОСОБА_4 на
підставі згаданого свідоцтва про право
на спадщину за законом (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_8 померла,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть серія НОМЕР_3 виданого 27.11.2012
року (а.с. 14). За життя, 21.01.1999 року, нею
було складено заповіт, серія ААР № 355858,
який посвідчено приватним нотаріусом
Виноградівського районного
нотаріального округу Гонтар Л.І.,
зареєстровано в реєстрі за № 132. Згідно
заповіту ОСОБА_8 заповіла 1/2 належного
їй будинку на АДРЕСА_1 в м. Виноградів та
1/2 земельної ділянки біля будинку -
ОСОБА_2 та іншу 1/2 частину будинку і
земельної ділянки за даною адресою -
ОСОБА_4 (а.с. 21).

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 13.09.2013
року, ухваленим у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Виноградівського
районного нотаріального округу Гонтар
Л.І. про визнання заповіту недійсним,
заповіт ОСОБА_8 визнано недійсним у тій
частині, у якій заповідач ОСОБА_8
розпорядилася виділити кожному із двох
призначених спадкоємців за заповітом у
рахунок заповіданої їм частини
спадкового майна окремі житлові та
нежитлові приміщення житлового
будинку, розташованого в АДРЕСА_1
Закарпатської області та надвірну
будівлю. В задоволенні решти вимог
позову - вимоги про визнання заповіту
недійсним у частині залишення
заповідачем ОСОБА_8 свого майна двом
особам - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 частині -
відмовлено. Таким чином спадкоємцями
по заповіту після смерті ОСОБА_8 є
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 частині (а.с. 23-26).

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 30.04.2013 та 24.01.2013 року
відповідно, у строк, передбачений ст.1270
ЦК України, звернулись із заявами про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_8, тобто прийняли спадщину (а.с.81,
82).

Станом на час розгляду справи судом
спадкоємці за заповітом ОСОБА_8, а саме,
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не оформили свої
права на спадкове майно, що
підтверджується листом державного
нотаріуса № 50/01-16 від 26.02.2014 року (а.с. 80).

В судовому засіданні також
встановлено, що спір між сторонами
виник з приводу свідоцтва про право на
спадщину за законом, виданого
державним нотаріусом Виноградівської
державної нотаріальної контори
Боричок К.В. 07.11.2000 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 3800 по
справі № 704/2000.

В якості обставин, на які позивачі
покликаються як на підставу своїх
позовних вимог, вони вказують на те, що
нотаріус при видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом не
встановила коло всіх спадкоємців,
зокрема, не врахувала, що ОСОБА_1 є
спадкоємцем за законом після смерті

ОСОБА_7, в результаті чого свідоцтво про
право на спадщину було видано тільки на
ОСОБА_8 та ОСОБА_4. Вважають, що такими
діями нотаріус порушила вимоги Закону
України "Про нотаріат" та їх, позивачів,
право на спадщину.

Проте, наведені позивачами обставини
не знайшли підтвердження в ході
судового розгляду справи з огляду на
наступне.

Законом України "Про нотаріат" від
02.09.1993 року № 3425-XII в редакції від 03.06.2000
року, яка діяла станом на час видачі
оспорюваного свідоцтва про право на
спадщину за законом, не передбачено
обов"язок нотаріуса встановлювати коло
можливих спадкоємців.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 67 Закону
України "Про нотаріат" свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством, на ім"я всіх
спадкоємців або за їх бажанням кожному
з них окремо.

Згідно ч. 1 ст. 68 Закону України "Про
нотаріат" державний нотаріус при
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом перевіряє факт смерті
спадкодавця, час і місце відкриття
спадщини, наявність підстав для
закликання до спадкоємства за законом
осіб, які подали заяву про видачу
свідоцтва, та склад спадкового майна.

Таким чином, свідоцтво про право на
спадщину видається тим спадкоємцям,
які прийняли спадщину у встановленому
законом порядку, та звернулись до
нотаріуса із письмовою заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину.

На час прийняття спадщини спадкоємцями
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
діяв Цивільний кодекс України від
18.07.1963 року в ред. від 30.10.1999 року (далі -
ЦК України 1963 року), тому норми даного
кодексу підлягають застосуванню до
спірних правовідносин.

У відповідності до положень ст. 529 ЦК
України 1963 року при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого. Онуки і
правнуки спадкодавця є спадкоємцями за
законом, якщо на час відкриття спадщини
немає в живих того з їх батьків, хто був
би спадкоємцем.

Отже, спадкоємцями за законом першої
черги після смерті ОСОБА_7, крім його
дружини ОСОБА_8 та сина ОСОБА_4 -
відповідача у справі, є також ОСОБА_1 -
позивач у справі.

Позивач ОСОБА_2 - син ОСОБА_6 та
відповідно внук померлого ОСОБА_7, не
може бути спадкоємцем за законом після
смерті останнього, оскільки на час
відкриття спадщини та на даний час його
батько є живим.

Разом з тим, сам факт належності особи
до кола спадкоємців за законом не
передбачає, що дана особа автоматично
отримає частку у спадковому майні,
оскільки закон визначає певний порядок
прийняття та оформлення спадщини.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України 1963
року визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

З копій заяв спадкоємців, наявних в
матеріалах спадкової справи № 704/2000
померлого ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вбачається, що із
заявами про прийняття спадщини після
смерті спадкодавця до Виноградівської
державної нотаріальної контори
звернулись ОСОБА_8 та ОСОБА_4. При цьому
в заяві ОСОБА_4 вказано про те, що
спадкоємцем також являється ОСОБА_1.

Позивач ОСОБА_1 подав до
Виноградівської державної
нотаріальної контори заяву, в якій
вказано, що на день смерті ОСОБА_7
залишилось спадкове майно, що
складається із 1/2 частини жилого
будинку в м. Виноградів. Він, ОСОБА_1,
спадщину не прийняв, претензій до
спадкового майна, що залишилося після
смерті батька не заявляє ніяких, в суд
за продовженням строку прийняття
спадщини звертатись не бажає.

Окрім цього, ОСОБА_1 з 06.06.1995 року, тобто
до смерті ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, проживав не з
померлим за адресою м. Виноградів,
АДРЕСА_1, а за адресою АДРЕСА_2, що визнав
у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
підтверджується копією паспорта, з
відміткою про місце проживання (а.с. 10
зворот).

Відтак, суд вважає встановленим той
факт, що позивач ОСОБА_1 не прийняв
спадщину після смерті батька, ОСОБА_7,
оскільки суду не надано доказів
фактичного вступу ОСОБА_1 в управління
або володіння спадковим майном.
Натомість ОСОБА_1 звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
відмову від прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України 1963
року в разі неприйняття спадщини
спадкоємцем за законом або за
заповітом або позбавлення спадкоємця
права спадкування (статті 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках.

Виходячи із наведених вище положень
закону, суд вважає, що не вчинивши дії,
які б свідчили про прийняття спадщини
після смерті батька, та заявивши про
відмову від спадщини, ОСОБА_1
відмовився від спадщини, а тому його
частка перейшла до інших спадкоємців
за законом, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, та саме
цим спадкоємцям нотаріусом було видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
оспорюване позивачами свідоцтво про
право на спадщину за законом було
видано нотаріусом із дотриманням
передбаченого законом порядку. Право
позивача ОСОБА_6 на спадщину після
смерті батька ОСОБА_7 не порушено,
оскільки він відмовився від її
прийняття. Право позивача ОСОБА_2 на
спадщину після смерті ОСОБА_7, який був
його дідом, також не порушено, оскільки
він не є спадкоємцем за законом після
смерті діда.

Відтак, підстави для визнання
оспорюваного свідоцтва недійсним
відсутні.

За таких обставин в задоволенні
позовної вимоги про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 07.11.2000 року, виданого
державним нотаріусом Виноградівської
державної нотаріальної контори
Боричок К.В., зареєстрованого в реєстрі
за № 3800, НОМЕР_4, слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання за
ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину
житлового будинку по АДРЕСА_1 в м.
Виноградів, то дана позовна вимога
також не підлягає задоволенню з таких
підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України) кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов"язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином позивач, звертаючись до
суду із позовом про захист свого
порушеного права, повинен навести
обставини, з приводу яких виник спір, та
які мають значення для ухвалення
рішення у справі, а також надати докази
на підтвердження тих обставин, якими
позивач обгрунтовує свої вимоги до
відповідача.

Після уточнення позовних вимог
позивачі просили визнати за позивачем
ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину
житлового будинку. В обгрунтування
позовної вимогу вказали на недійсність
свідоцтва право на спадщину за законом
від 07.11.2000 року.

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 13.09.2013
року, ухваленим у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Виноградівського
районного нотаріального округу Гонтар
Л.І. про визнання заповіту недійсним,
заповіт ОСОБА_8 визнано недійсним лише
у частині розподілу визначених
приміщень. В задоволенні вимог позову
про визнання заповіту недійсним у
частині залишення заповідачем ОСОБА_8
свого майна двом особам - ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 по 1/2 частині відмовлено. Таким
чином спадкоємцями по заповіту після
смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2
частині.

З копії спадкової справи № 24/2013
померлої ОСОБА_8, вбачається, що дана
спадкова справа є незакінченою. 30.04.2013
року позивач ОСОБА_2 подав до нотаріуса
заяву про прийняття спадщини після
померлої ОСОБА_8. Доказів того, що

державний нотаріус відмовила ОСОБА_2 у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за заповітом суду не надано.

Згідно роз'яснень, викладених в п.23
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику у справах
про спадкування" від 30.05.2008 року N 7
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Державний нотаріус не відмовила ОСОБА_2
в оформленні права на спадщину,
оскільки така відмова не міститься в
матеріалах незакінченої спадкової
справи після померлої ОСОБА_8

Як вказувалось вище, судом встановлено,
що ОСОБА_4 звертався із позовом до суду
про визнання заповіту ОСОБА_8
недійсним, який розглянуто судом та
ухвалено рішення суду від 13.09.2013 року,
що набрало законної сили. Вказаним
судовим рішенням позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено частково - заповіт визнано
недійсним в тій частині, яка
утруднювала його виконання, в решті
заповіт залишено без змін, а тому право
спадкоємців за заповітом (в тому числі
ОСОБА_2) на спадщину підлягає
подальшому оформленню.

Можливість спадкування позивача
ОСОБА_2 після смерті його діда ОСОБА_7
виключається з тих мотивів, що, як вже
зазначалось в рішенні раніше, він є
внуком померлого та згідно
законодавства, що діяло на час
відкриття спадщини, міг би бути
спадкоємцем за законом тільки в тому
разі, якщо б на час відкриття спадщини
не було в живих його батька.

За таких обставин звернення ОСОБА_2 до
суду про визнання за ним права
власності на спадкове майно є
необгрунтованим та передчасним. Тому у
задоволенні позовної вимоги - визнати
за ОСОБА_2 право власності на 1/2 будинку
по АДРЕСА_1 в м. Виноградів - слід
відмовити.

Наслідки спливу позовної давності, про
застосування яких просить відповідач,
не можуть бути застосовані з огляду на
наступне.

У відповідності до пункту 6 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України, який
діє на даний час, правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Згідно положень п. 1 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України набрав
чинності 01.01.2004 року.

Свідоцтво про право на спадщину за
законом, з приводу якого виник спір,
було видано державним нотаріусом
Виноградівської державної
нотаріальної контори Боричок К.В. 07.11.2000
року, а тому, як вказувалось вище, до
спірних правовідносин судом
застосовано ЦК України 1963 року.

Згідно ст. 71 ЦК України 1963 року
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Трирічний строк позовної давності по
вимозі про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину
закінчився 07.11.2003 року.

Оскільки строк пред"явлення позову про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом закінчився
07.11.2003 року, тобто, до набрання чинності
діючим ЦК України, то до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
правила ЦК України 1963 року.

Відповідно до положень ст. 75 ЦК України
1963 року позовна давність
застосовувалась судом, арбітражем або
третейським судом незалежно від заяви
сторін.

Згідно ст. 80 ЦК України 1963 року
закінчення строку позовної давності до
пред"явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Проте, з огляду на те, що суд встановив
безпідставність позовних вимог в
частині визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом, та
прийшов до висновку, що право позивачів
не було порушено, тому позов не
підлягає задоволенню саме з цих
підстав. Відповідно у зв"язку з цим не
може бути відмовлено у позові з підстав
закінчення строку позовної давності.

Виходячи із встановлених судом
обставин, оцінивши у відповідності до
ст.212 ЦПК України належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв"язок доказів у їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов безпідставний, необгрунтований
та задоволенню не підлягає.

Інших фактичних даних, які мають
значення для вирішення справи немає.

Керуючись ст.ст. 67, 68 Закону України "Про
нотаріат", ст.ст. 529, 549, 554 ЦК України 1963
року, ст.ст. 3, 10, 11, 31, 60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийЗ. Л. Оприск