АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/4477/13-ц
Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/882/К/14
Доповідач Митрофанова
У Х В АЛ А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області

в складі : головуючого судді:
Митрофанової Л.В.

суддів:
Остапенко В.О., Савіної Г.О.

при секретарі:
Кузьміній Н.В.

за участі: представників ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

представників ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на рішення Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу від 13
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області,
третя особа - Третя Криворізька
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування квартири
дійсним, та визнання права власності на
1/2 частини спадкового майна, та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8 про визнання договору
дарування частки квартири фіктивним та
недійсним та повернення у власність
частки квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_5, Відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно Реєстраційної служби
Криворізького міського управління
юстиції Дніпропетровської області,
третя особа - Третя Криворізька
державна нотаріальна контора та після
уточнення своїх позовних вимог просив
визнати дійсним договір дарування 1/3
частки квартири АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_9 та ОСОБА_5, від 27.08.2010р.,
посвідчений нотаріусом за реєстр. 1836.,
та визнати за ним право власності на 1/2
вказаного майна в порядку спадкування
за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог
вказував, що він, його батько - ОСОБА_5 та
його матір ОСОБА_9 були власниками
квартири АДРЕСА_1, їх частка у спільній
частковій власності складала по 1/3 на
кожного. 27.08.2010 року ОСОБА_5 подарував
ОСОБА_9, а остання прийняла в дар, 1/3
частки квартири, про що нотаріусом
посвідчено договір дарування та
зареєстровано в реєстрі за № 1836. Однак,
ОСОБА_9 за свого життя не здійснила
реєстрації права власності на 1/3 частки
квартири за договором дарування.
ОСОБА_9 померла у квітні 2012 року, після
її смерті відкрилась спадщина, зокрема
частка в квартирі АДРЕСА_1, яка належала
їй за вказаним договором дарування.
Оскільки ОСОБА_9 не зареєструвала
договір, а органи реєстрації
відмовляють у здійсненні такої
реєстрації, він не має можливості
успадкувати 1/2 частку спадкового майна
- 1/3 частки квартири.

В зустрічному позові ОСОБА_5 просив
визнати договір дарування 1/3 частки
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_9
та ОСОБА_5, від 27.08.2010р., посвідчений
нотаріусом за реєстр. 1836. фіктивним, та
відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України -
недійсним, та повернути сторони у
первісне становище.

Свої зустрічні позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що за життя його
дружини ОСОБА_9 вони з нею домовилися,
щоби не було конфлікту щодо
спадкування його частки квартири
АДРЕСА_1, він подарував ОСОБА_9 1/3 частку
спірної квартири, про що нотаріусом
посвідчено відповідний договір
дарування. Укладаючи договір, вони не
мали наміру його виконувати та не мали
наміру його реєстрації, оскільки
домовились, що реєстрація договору
відбудеться після смерті ОСОБА_5,
оскільки він був на 16 років старше
дружини - ОСОБА_9 Однак ОСОБА_9 померла
раніше за нього, тому здійснити
державну реєстрації права власності не
змогла. Зазначає, що договір дарування
1/3 частки квартири не був спрямований
на реальне настання правових
наслідків, і є фіктивним.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 13 лютого 2014 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі
представники позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
та ОСОБА_4 ставлять питання про
скасування рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_2 та ухвалення
в цій частині нового рішення про
задоволення його позовних вимог
посилаючись на те, що судом першої
інстанції не надано належної оцінки
обставинам справи, не враховано що за
життя його мати внаслідок тяжкої
хвороби не мала змоги здійснити
державну реєстрацію договору
дарування.

Крім того судом не враховано, що
відповідно до вимог ч.3 ст. 640 ЦК України
договір, що підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник відповідача просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги та заперечень на неї, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суд вірно встановив обставини справи,
дав їм належну оцінку і обґрунтовано,
відповідно до норм матеріального та
процесуального закону, відмовив у
задоволенні позовних вимог та
зустрічних позовних вимог позивачів.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач за первісним позовом ОСОБА_2
являється сином ОСОБА_9 та відповідача
за первісним позовом ОСОБА_5

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, станом на
21.12.2006 року ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_9
були власниками квартири АДРЕСА_1;
форма власності - приватна спільна
часткова, по 1/3 у кожного з
співвласників (а.с. 15). Станом на 17.06.2010
року співвласники не змінились.

27 серпня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9
уклали договір дарування частки
квартири, згідно з яким ОСОБА_5
подарував, а ОСОБА_9 прийняла в дар 1/3
частки квартири АДРЕСА_1. Договір
посвідчено приватним нотаріусом
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі
за № 1836.

Пунктом 12 договору передбачено, що
право власності на відчужувану 1/3
частку квартири підлягає державній
реєстрації, а з пункту 16 випливає, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 нотаріусом
ознайомлені зі змістом ст. 182, 215-220, 225,
228-236, 717-728 Цивільного кодексу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, однак за
свого життя вона не здійснила
реєстрації нерухомого майна,
прийнятого в дар від ОСОБА_5 за
договором дарування частки квартири (1/3
частки квартири АДРЕСА_1) від 27.08.2010
року.

Вказаний факт - відсутність реєстрації
подарованого ОСОБА_9 майна - сторонами у
справі не оспорюється.

29.05.2013р. державним нотаріусом Третьої
Криворізької державно нотаріальної
контори ОСОБА_10 винесено постанову про
відмову у вчиненні нотаріальної дії -
відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом на
частку квартири, яка належала його
матері ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
у зв'язку з відсутністю державної
реєстрації прав на нерухоме майно на 1/3
частку квартири, яка була набута за
договором дарування.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд
першої інстанції виходив з того, що у
спадкодавця ОСОБА_9 на момент відкриття
спадщини відсутній правовстановлюючий
документ на нерухоме майно на ім'я
ОСОБА_9 у зв'язку з нездійсненням
державної реєстрації прав на нерухоме
майно у порядку, встановленому законом.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 ЦК
України (в редакції, чинній на момент
укладання договору дарування) право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Порядок та підстави державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно визначені законом України.

Вирішуючи спори про захист права
власності на майно, необхідно виходити
з того, що правовий режим майна
визначається з урахуванням
законодавства, яке було чинним на
момент створення (набуття)
відповідного майна. Подальша зміна
законодавства не повинна призводити до
погіршення становища володільця майна,
оскільки інакше порушуватиметься
конституційний принцип про
незворотність дії закону у часі.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст.
182 ЦК України (в редакції, чинній на
момент укладання договору дарування),
ОСОБА_9 повинна була здійснити державну
реєстрацію права власності на 1/3 частки
квартири, подарованої їй ОСОБА_5 за
договором дарування від 27.08.2010 року.
Однак, державна реєстрація права
власності на нерухоме майно, прийняте в
дар, нею здійснена не була.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про необхідність
відмови ОСОБА_2 у задоволенні його
позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не враховано, що за життя ОСОБА_9
внаслідок тяжкої хвороби не мала змоги
здійснити державну реєстрацію
договору дарування не можуть бути
підставою для задоволення позовних
вимог, оскільки відповідно до вимог
ст.ст.10,60 ЦПК України позивачем не
надано належних та допустимих доказів
тяжкої хвороби ОСОБА_9 у період часу з
27.08.2010 року (укладення договору
дарування) по ІНФОРМАЦІЯ_1 (смерть
ОСОБА_2).

Спростовуються вимогами ч. 1 ст. 182 ЦК
України доводи апеляційної скарги про
те, що судом не враховано, що відповідно
до вимог ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що
підлягає нотаріальному посвідченню, є
укладеним з дня такого посвідчення,
оскільки право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці.

Таким чином, установивши дійсні
обставини справи, суд першої інстанції
дав належну оцінку зібраним доказам,
правильно застосував норми
матеріального права, не допустив
порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення спору, та дійшов
обґрунтованого висновку, що позовні
вимоги позивачем доведені,
обґрунтовані, а тому підлягають
частковому задоволенню.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
ЦПК України і зважаючи на роз'яснення,
викладені в п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008
р., - під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, а тому колегією
суддів не перевіряється правильність
висновків суду та законність рішення
суду в частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону, а
тому, підстав, для скасування рішення
суду немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представників
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 13 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: