Провадження №22-ц/784/1707/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач апеляційного суду -
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Мурлигіної О.Я.,

суддів: Довжук Т.С., Шаманської
Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Романенко Ю.О.,

за участю: представника
відповідача - ОСОБА_3, представника
третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 5 травня

2014 р., ухваленого за позовом

ОСОБА_5

до

публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль»

(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)

про визнання недійсним іпотечного
договору,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 р. ОСОБА_5 звернулась з
позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
про визнання недійсним іпотечного
договору, укладеного 1 липня 2008 р. між
нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 3938.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
посилалась на те, що при укладенні
вищезазначеного договору іпотеки були
порушені права малолітньої дитини
ОСОБА_8, 2003 року народження, яка
постійно проживає в АДРЕСА_1, оскільки
в порушення вимог ст. 177 СК України, ст. 17
Закону України «Про охорону
дитинства», не було отримано дозвіл
органу опіки та піклування на
укладання договору іпотеки.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка просила про задоволення її
позовних вимог.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 5 травня 2014 р. у
задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на невірне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити її позов.

Позивачка в засідання судової колегії
не з'явилась, про час і місце розгляду
справи була повідомлена належним чином
( а.с. 114), а тому справа розглядалась у її
відсутності відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на підставі
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено факт
користування малолітньою ОСОБА_8
квартирою АДРЕСА_1 на час укладення
оспорюваного договору іпотеки, а тому і
не виникло потреби в отриманні дозволу
органу опіки та піклування на
укладання договору іпотеки.

Проте не з усіма висновками суду першої
інстанції можна погодитись.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
1 липня 2008 р. між ОСОБА_5 та ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», укладено
кредитний договір № 014/08-112/79800, за яким
Банк надав позивачці 19 000 доларів США
кредиту строком до 1 липня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за цим кредитним договором, 1 липня 2008 р.
між позивачкою та відповідачем
укладено іпотечний договір,
відповідно до умов якого позивачка
передала в іпотеку Банку квартиру
АДРЕСА_1. Зазначений договір іпотеки
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за № 3938.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК
України та ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки не мають
права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди
повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки ( п. 44 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012 р.
№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають із кредитних
правовідносин»).

З матеріалів справи вбачається, що в
квартирі АДРЕСА_2 з 11 квітня 2006 р.
зареєстрований ОСОБА_9, а з 1 грудня 2006
р. зареєстровані: ОСОБА_5 та ОСОБА_8, 2003
року народження, що підтверджується
довідками ЖЄК «Забота» ( а.с. 15, 67) та
відповіддю начальника Центрального
районного відділу в м. Миколаєві
управління Державної міграційної
служби України в Миколаївській області
( а.с. 116).

До того ж, відповідно до вимог ч. 4 ст. 29
ЦК України місцем проживання фізичної
особи, яка не досягла десяти років, є
місце проживання її батьків
(усиновителів) або одного з них, з яким
вона проживає.

Отже, на час укладення договору
іпотеки, малолітня ОСОБА_8, 2003 року
народження, мала право користування
квартирою, переданою в іпотеку.

Надана приватним нотаріусом
Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 довідка
форми 3 від 20 червня 2008 р., з зазначенням
2 мешканців, які мають право на
проживання в АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 ( а.с. 69 зв.), колегія суддів не
може прийняти до уваги, оскільки
зазначене не відповідає первинним
реєстраційним документам щодо
реєстрації малолітньої ОСОБА_8

Однак, суд першої інстанції вирішуючи
спір, не звернув належної уваги на
зазначене і положення закону, та дійшов
помилкового висновку про
недоведеність факту користування
малолітньою ОСОБА_8 квартирою АДРЕСА_1
на час укладення договору іпотеки.

За такого, рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів
виходить з того, що на час укладення
оспорюваного договору іпотеки,
малолітня ОСОБА_8 мала право
користування квартирою АДРЕСА_1, а тому
вимоги закону щодо надання згоди
органом опіки та піклування на
передачу в іпотеку квартири є
обов'язковими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин,
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування ( ст. 71 цього Кодексу) є
нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Отже, якщо під час розгляду судом спору
про визнання правочину недійсним, як
оспорюваного буде встановлено, що
правочин є нікчемним, суд в
мотивувальній частині рішення повинен
констатувати факт нікчемності такого
правочину, а в резолютивній - відмовити
в позові про визнання правочину
недійсним (п. 7 Постанови Пленум
Верховного Суду України в постанові
від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними») .

Таким чином, колегія не вбачає підстав
для визнання недійсним нікчемного
правочину.

Не підлягають задоволенню й вимоги
позивачки про виключення з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна запису про заборону
відчуження квартири АДРЕСА_1, який
внесено на підставі іпотечного
договору та виключення з Державного
реєстру іпотек запису про обтяження
іпотекою вищезазначеної квартири,
оскільки, по-перше, зазначені вимоги не
є наслідком нікчемного правочину, а
по-друге, вирішення цих питань без
залучення відповідних органів, як
учасників процесу є неможливим. Проте,
це не позбавляє позивачку вподальшому
вирішувати це питання за наявності
спору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 5 травня 2014 р. скасувати
та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: