УХВАЛА

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про стягнення заборгованості за
договором банківського вкладу та
відшкодування збитків за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 29 листопада 2007
року між нею та відкритим акціонерним
товариством «Родовід Банк», після
перейменування - публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») був укладений договір
банківського вкладу на строк до 1
грудня 2008 року. На виконання умов
договору він вніс на депозитний
рахунок кошти у розмірі 1 027 грн. У
вказаний у договорі строк відповідач
кошти не повернув і з дня закінчення
строку дії договору відповідачем не
нараховувались та не сплачувались
проценти за користування депозитними
коштами. Позивач просив стягнути з
відповідача суму вкладу за договором, 3
% річних за кожний день прострочення
виплати та 50 тис. грн у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Родовід Банк» на
користь ОСОБА_3 4 470 грн 83 коп. пені за
користування грошима на протязі 42 днів
(з 2 лютого 2009 року по 16 березня 2009 року);
11 074 грн 71 коп. упущеної
вигоди на протязі 190 днів (з 2 лютого 2009
року по 11 серпня 2009 року); 3 % річних та
інфляційних втрат за період з
2 лютого 2009 року по 11 серпня 2009 року,
а усього 22 964 грн 84 коп. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
9 квітня 2014 року рішення районного суду
в частині стягнення з ПАТ «Родовід
Банк» на користь ОСОБА_3 4 470
грн 83 коп. пені за користування
грошовими коштами на протязі 42 днів (з 2
лютого 2009 року по 16 березня 2009 року) та
11 074 грн 71 коп. упущеної
вигоди на протязі 190 днів (з 2 лютого 2009
року по 11 серпня 2009 року) та ухвалено в
цій частині нове рішення. У задоволенні
вказаних вимог ОСОБА_3 відмовлено. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов в
повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частков позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
оскільки внесені позивачем грошові
кошти на його вимогу у визначений
договором строк не повернуто, то це дає
право позивачу на отримання процентів
за весь час користування депозитними
коштами, пені та упущеної вигоди.

Скасовуючи рішення районного суду у
частині стягнення з банку упущеної
вигоди та пені, та відмовляючи у
задоволенні цих вимог і залишаючи в
іншій частині рішення районного суду
без змін, апеляційний суд виходив із
того, що позивачем не доведено такі
вимоги й пропущено річний строк
позовної давності, передбачений ст. 258
ЦК України для стягнення пені.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 29 листопада 2007
року між ОСОБА_3 та ПАТ
«Родовід Банк» був укладений договір
банківського вкладу на строк до
1 грудня 2008 року. На виконання умов
договору ОСОБА_3 вніс на депозитний
рахунок кошти у розмірі 1 027 грн. У
вказаний у договорі строк відповідач
кошти не повернув і з дня закінчення
строку дії договору відповідачем не
нараховувались та не сплачувались
проценти за користування депозитними
коштами.

За умовами пункту 1.1 укладеного між
сторонами договору банківського
вкладу, строк дії вкладу складав 12
місяців та 2 дні від дати внесення
вкладу на відповідний рахунок, тобто до
1 грудня 2008 року.

Позивач 2 лютого 2009 року звернулася до
банку із заявою про повернення
банківського вкладу, банк лише 11 серпня
2009 року виплатив суму вкладу.

У зв'язку з цим банк був зобов'язаний
повернути позивачам депозитні кошти з
процентами в строк закінчення дії
договору - 1 грудня 2008 року, чим порушив
свої грошові зобов'язання.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про банки і банківську діяльність"
вклад (депозит) - це кошти в готівковій
або у безготівковій формі, у валюті
України або в іноземній валюті, які
розміщені клієнтами на їх іменних
рахунках у банку на договірних засадах
на визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір
банківського вкладу укладається на
умовах видачі вкладу на першу вимогу
(вклад на вимогу) або на умовах
повернення вкладу зі спливом
встановленого договором строку
(строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України
проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

За умовами пункту 2.2 укладеного між
сторонами договору банківського
вкладу, строк дії вкладу складав 1 рік і
2 дні від дати внесення вкладу на
відповідний рахунок, тобто до 1 грудня
2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-116 цс 13 від 6 листопада 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Крім того, апеляційний суд, відмовивши
у стягненні процентів за користування
депозитним вкладом не врахував
положення ч. 5 ст. 1061 ЦК України про те,
що проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові бо списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Апеляційний суд, установивши, що датою
витребування вкладу є 2
лютого 2008 року, не звернув уваги на те,
що банк повернув вклад лише
1 серпня 2009 року, що дає право
позивачу на застосування вимог
ч. 5 ст. 1061 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України № 6 -
39 цс 13 від 29 травня 2013 року, яка в силі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені
вище положення закону уваги не звернув;
доводів сторін як на підтвердження, так
і на заперечення позову у частині
стягнення процентів та пені належним
чином не перевірив.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про стягнення процентів та пені
належним чином не перевірив не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

В іншій частині судових рішень
висновки судів є правильними,
відповідають матеріалам справи й
вимогам закону. Зокрема, позивач не
довів завдання йому шкоди у вигляді
упущеної вигоди, а відшкодування
моральної шкоди не передбачено
договором (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9
квітня 2014 року у частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
стягнення процентів та пені скасувати,
справу у цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частин судові рішення залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко