Справа № 495/1567/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/1567/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору
Виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради

про визнання членом сім'ї наймача та
визнання права користування жилим
приміщенням

В С Т А Н О В И В :

04.03.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту - відповідач) за участю третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору Виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
(далі по тексту - третя особа) про
визнання членом сім'ї наймача та
визнання права користування жилим
приміщенням.

Так, позивач просить суд:

- визнати ОСОБА_1 членом сім'ї наймача
ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_1 право на
користування жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1.

Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання
17.04.2014 року не з'явився, але подав до
суду заяву, згідно з якою заявлені
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі, просить їх задовольнити та
розглянути справу за його відсутністю.

Відповідач - ОСОБА_2, в судове засідання
17.04.2014 року не з'явився, але подав до
суду заяву, згідно з якою заперечень не
має, просить суд розглянути справу за
його відсутністю.

Третя особа - Б-Дністровська МР, відзив
або заперечення на позовну заяву
ОСОБА_1 до суду не надала та її
представник в судові засідання не
з'явився без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомив,
будь-яких клопотань не заявляв, хоча
був належним чином повідомлений про
час та місце судових засідань, про що
свідчать наявні в матеріалах справи
відповідні розписки.

Враховуючи викладені обставини, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності учасників судового
процесу на підставі наявних та
достатніх для розгляду матеріалів
справи.

У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного
процесуального кодексу України, у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, суд дійшов до висновку про
законність, правомірність та
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
відповідно до реєстраційних даних
паспорту серії НОМЕР_2 виданого 20.07.2004
року, сторінка 11, ОСОБА_1 зареєстрований
(прописаний) за адресою: АДРЕСА_1.

16.04.1997 року відповідач - ОСОБА_2 уклав
шлюб із ОСОБА_3 (яка приходиться матір'ю
ОСОБА_1.), уродженкою Одеської області,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб зареєстрований ВРАЦС
виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради,
актовий запис № 119. Від шлюбу спільних
дітей не мають.

Відповідно до акту КП «ЖЕО-1» основним
наймачем житлового приміщення, яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є
ОСОБА_2, який виписався 14.01.2014 року та
зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2. На
теперішній час за вищевказаною адресою
зареєстрований син дружини - ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно із довідкою № 429 від 21.02.2014 року,
виданою КП «ЖЕО-1», ОСОБА_1
зареєстрований постійно в АДРЕСА_1, в
однокімнатній квартирі, житловою
площею 18,6 кв.м., особистий рахунок
відкритий на ім'я ОСОБА_2. За
вищевказаною адресою зареєстрований з
2005 року ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_4, яка
приходилась матір'ю ОСОБА_1 та дружиною
ОСОБА_2

За твердженням позивача, на день смерті
ОСОБА_4 він проживав за вищевказаною
адресою, доглядав за квартирою, надавав
сім'ї кошти на сплату комунальних
послуг.

Дані обставини і стали підставою для
звернення ОСОБА_1 до суду із
відповідною позовною заявою про
визнання членом сім'ї наймача та
визнання права користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ст.65 Житлового кодексу
України квартиронаймач вправі в
установленому порядку, за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ст.47 Конституції України,
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 Житлового кодексу
України, ніхто не може бути виселений
із займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування ним
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Право на достатнє житло - це право
будь-якої людини. Забезпечення житлом є
життєвою необхідністю і одним з
головних прав громадян незалежно від
рівня економічного розвитку держави. У
зв'язку з цим ст. 25 Загальної декларації
прав людини визначає, що кожна людина
має право на такий життєвий рівень,
який включає харчування, одяг, житло.

Виходячи з положення ст.9 Конституції
України про те, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
України, не можна застосовувати закон,
який регулює правовідносини у житловій
сфері інакше, ніж зазначено у
міжнародному договорі. Водночас
міжнародні договори застосовуються
лише тоді, коли вони не суперечать
Конституції України.

Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції
України, кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

Згідно із ст.3 Цивільного кодексу
України, загальними засадами
цивільного законодавства є, зокрема,
судовий захист цивільного права та
інтересу.

У відповідності до вимог ст.15
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до норми п.6 ч.2 ст.16
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути припинення
правовідношення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
гарантує право на справедливий і
публічний розгляд справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, при визначенні цивільних прав
і обов'язків особи чи при розгляді
будь-якого кримінального
обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є
верховенство права та належне
здійснення правосуддя. Ці принципи
також є основоположними елементами
права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив,
що „у демократичному суспільстві у
світлі розуміння Конвенції, право на
справедливий суд посідає настільки
значне місце, що обмежувальне
тлумачення статті 6 не відповідало б
меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet V. France Суд зазначив, що
«стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії
справедливого судочинства, одним з
аспектів яких є доступ до суду. Рівень
доступу, наданий національним
законодавством, має бути достатнім для
забезпечення права особи на суд з
огляду на принцип верховенства права в
демократичному суспільстві. Для того,
щоб доступ був ефективним, особа
повинна мати чітку практичну
можливість оскаржити дії, які
становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

Із змісту ч.2 ст.124 Конституції України
щодо поширення юрисдикції на всі
правовідносини, що виникають у державі,
випливає, що кожен із суб'єктів
правовідносин у разі виникнення спору
може звернутися до суду за його
вирішенням. Суб'єктами таких
правовідносин можуть бути громадяни,
іноземці, особи без громадянства,
юридичні особи та інші суб'єкти цих
правовідносин.

Зазначена норма, як і інші положення
Конституції України, не містить
застереження щодо допустимості
судового захисту тільки після
досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування.

Стаття 2 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
зобов'язує державу забезпечити кожній
особі ефективний засіб правового
захисту у випадку порушення її прав і
свобод. Право на захист для кожної
особи, яка його потребує,
забезпечується державою, її
компетентними судовими,
адміністративними або законодавчими
органами. Тому судова діяльність має
бути спрямована на захист цих прав і
свобод від будь-яких посягань шляхом
забезпечення своєчасного та якісного
розгляду конкретних справ.

Пленум Верховного Суду України в
постанові № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» підкреслив, що правильний і
своєчасний розгляд житлових спорів є
гарантією реального здійснення
конституційного права особи на житло,
захисту прав і охоронюваних законом
інтересів державних органів,
підприємств, установ, організацій у
здійсненні покладених на них завдань
щодо управління житловим фондом,
експлуатації і його збереження.

Як встановлено матеріалами справи та
підтверджено в ході судового
засідання, ОСОБА_1 зареєстрований
постійно в АДРЕСА_1, хоча основним
наймачем даного житлового приміщення є
ОСОБА_2, який виписався 14.01.2014 року та
зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про задоволення
позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участю третьої особи
Білгород-Дністровської МР про визнання
членом сім'ї наймача та визнання права
користування жилим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 9, 47, 55, 124 Конституції
України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 9, 65 Житлового кодексу
України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 157, 169, 197, 208,
209, 212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за
участю третьої особи без самостійних
вимог на предмет спору Виконавчого
комітету Білгород-Дністровської
міської ради про визнання членом сім'ї
наймача та визнання права користування
жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) членом
сім'ї наймача ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право
на користування жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1, житловою площею 18,6
кв.м.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко