АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3881/14
Головуючий 1 інст. - Полєхін А.Ю.
Справа № 635/6027/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Котелевець А.В.,

при секретарі -
Таран В.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 15 квітня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Реєстраційної
служби Дергачівського районного
управління юстиції Харківської
області, Реєстраційної служби
Харківського районного управління
юстиції Харківської області,
Комунального підприємства «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
про скасування державної реєстрації
права на нерухоме майно та визнання
права власності на квартиру в порядку
спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

04.07.2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
до ОСОБА_5, Реєстраційної служби
Дергачівського районного управління
юстиції харківської області,
Реєстраційної служби Харківського
районного управління юстиції
Харківської області, КП ХРБТІ» про
скасування державної реєстрації права
на нерухоме майно та визнання права
власності на квартиру в порядку
спадкування за законом.

На обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, після
його смерті відкрилась спадщина, яка
складається з квартири АДРЕСА_1.
Оскільки за життя ОСОБА_6 заповіту не
лишив, а позивачі є спадкоємцями першої
черги, вони прийняли спадщину,
звернувшись до Дергачівської
держнотконтори Харківської області.
Але позивачам було відмовлено в
наданні свідоцтва про право власності
на спадщину за законом, оскільки
спірна квартира належить ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу від 7
лютого 2006 року. Позивачі зазначили, що
мають право власності на спірну
квартиру в порядку спадкування за
законом, тому що відповідач ОСОБА_5 не
набула права власності на квартиру.
Вважали, що реєстрація спірної
квартири на ім'я ОСОБА_5 є незаконною та
підлягає скасуванню, вважали таку
реєстрацію такою, що суперечить
вимогам діючого законодавства та
порушує права позивачів по
спадкуванню.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
просили позов задовольнити у повному
обсязі.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не
з'явилася, про дату слухання була
повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила. Проте
надала до суду заяву з проханням про
розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, просив позов задовольнити у
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
проти позову заперечувала, просила у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Реєстраційна служба Дергачівського
районного управління юстиції
Харківської області в судове засідання
не з'явилися, повідомлялися належним
чином, про причини неявки не
повідомили.

Реєстраційна служба Харківського
районного управління юстиції
Харківської області в судове засідання
не з'явилися, повідомлялися належним
чином, про причини неявки не
повідомили. Проте надали до суду свої
заперечення, в яких просили відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Представник КП «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» Бондаренко
Н.Ю. , в судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог
заперечував, просив у задоволенні
позовних вимог відмовити, при цьому в
матеріалах справи містяться письмові
заперечення на позов.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 15 квітня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у
повному обсязі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 просять скасувати рішення
районного суду та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити їх позовні
вимоги, з посиланням на порушення судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, оскільки суд не
звернув уваги на те, що ОСОБА_5 не набула
права власності на квартиру, бо
відсутня державна реєстрація цієї
квартири, договір купівлі-продажу та
довідка про реєстрацію квартири мають
протиріччя, а реєстраційна служба може
виступати в якості відповідача лише в
порядку адміністративного
судочинства.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Статтею 4 Цивільного процесуального
кодексу України передбачено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб,визначений законами України.

Статтею 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі і в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 6 Закон України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» (далі
Закон) визначено , що до системи органів
державної реєстрації прав входять:
Міністерство юстиції України;
центральний орган виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
державної реєстрації прав; органи
державної реєстрації прав, утворені
Міністерством юстиції України в
установленому законодавством
порядку).

Стаття 8 Закону зазначає, що орган
державної реєстрації прав: проводить
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмовляє у їх реєстрації;
забезпечує ведення Державного реєстру
прав; надає інформацію про
зареєстровані права та їх обтяження в
порядку, встановленому цим Законом;
забезпечує облік безхазяйного
нерухомого майна; здійснює інші
повноваження, передбачені цим Законом
та іншими законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.2 ст.328 Цивільного кодексу
України, право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону, або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно ст. 657 Цивільного кодексу
України, договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (
квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 Цивільного
кодексу України, договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Згідно приписів ст. 210 Цивільного
кодексу України, державна реєстрація
правочинів проводиться шляхом
унесення нотаріусом запису до
Державного реєстру одночасно з його
нотаріальним посвідченням. Реєстрація
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і обтяжень рухомого майна не
впливає на чинність відповідних
правочинів, на визнання їх учиненими, а
спричиняє тільки ті специфічні
наслідки, які передбачені названими
законами.

Згідно зі ст. 1216 Цивільного кодексу
України, спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 Цивільного
кодексу України, до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Судом встановлено, що з 1 січня 2013 року
Бюро технічної інвентаризації не є
органом, що уповноважений здійснювати
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та внаслідок цього не має доступу
до Державного реєстру прав власності
на нерухоме майно. Державна реєстрація
прав на нерухоме майно проводиться в
порядку, визначеному Законом України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень», а
також Постановою КМУ № 703 від 22.06.2011
року «Про затвердження Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень і порядку надання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно»,
прийнятою у відповідності до ст. 15
Закону.

Згідно з п. 2 зазначеної Постанови,
державну реєстрацію прав шляхом
внесення записів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно
проводять орган державної реєстрації
прав та нотаріус, як спеціальний
суб'єкт, на якого покладається функції
державного реєстратора прав на
нерухоме майно.

Відповідно до архівних даних Бюро
технічної інвентаризації станом на 31
грудня 2012 року право власності на
квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на
ім'я ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу від 7 лютого 2006 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
посвідченого приватним нотаріусом
ХМНО ОСОБА_9 за реєстровим № 29.

Правовими наслідками Договору
купівлі-продажу житла, є перехід права
власності на таке житло, що передбачає
припинення права власності Продавця,
та виникнення його у Покупця в вигляді
права володіти, користуватися, та
розпоряджатися цим житлом.

Таким чином, з огляду на наявність
чинного, нотаріально посвідченого
правочину купівлі-продажу квартири від
07 лютого 2006 року, ОСОБА_6 із зазначеного
часу не є власником квартири, у зв'язку
з її відчуженням, а ОСОБА_5 є її законним
власником.

Посилання позивачів на те, що вони є
спадкоємцями спірного майна після
смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
не знайшли свого підтвердження при
розгляді справи, оскільки матеріали
справи не містять доказів того, що
квартира АДРЕСА_1, на час відкриття
спадщини, входила до складу спадщини.

Відповідно до викладеного та з огляду
на те, що договір купівлі-продажу від 07
лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського нотаріального
округу ОСОБА_9 за реєстровим № 29,
дотепер є чинним, не визнаний
недійсним, під час його укладення
дотримані письмова форма та
нотаріальне посвідчення, а державна
реєстрація правочину не є елементом
форми правочину, а також строки її
вчинення чинним законодавством не
передбачені, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих
доводів безпідставними, судова колегія
вважає обґрунтованими, такими що
відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скаргах доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в їх задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 15 квітня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: