Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.06.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

з участю представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 , третя особа
приватний нотаріус ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі - продажу
квартири недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до
Ужгородського міськрайонного суду з
позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_6 ,
третя особа приватний нотаріус ОСОБА_7
про визнання договору купівлі -
продажу квартири укладеного 17.05.2013
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України. В
подальшому представник позивача
змінив підставу позову та просив
визнати недійсним договір купівлі -
продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 з
підстав невідповідності укладеного
договору нормам ст.ст. 3,321 ЦК України .
Мотивуючи позовні вимоги тим , що
15.12.2006 року між нею та ОСОБА_8 було
укладено договір купівлі - продажу
квартири за адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_8
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і за життя
залишила заповіт на ім'я ОСОБА_3 У
червні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до неї про визнання
договору купівлі - продажу від 15.12.2006
року недійсним. Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 08.11.2012 року в
позові було відмовлено. Однак,
рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 12.02.2013 року
рішення суду першої інстанції було
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
визнано договір купівлі - продажу
квартири недійсним. В подальшому
ухвалою Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.07.2013 року
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 12.02.2013 року
скасовано, а рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 08.11.2012 року
залишено без змін. Однак в період між
прийнятим рішенням суду від 12.02.2013 року
та від 24.07.2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про визнання права
власності на нерухоме майно. Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від
15.03.2013 року визнано право власності за
ОСОБА_3 в порядку спадкування за
померлою ОСОБА_8 на квартиру за адресою
АДРЕСА_1. Зразу після цього, 17 травня
2013 року ОСОБА_3 продала спірну квартиру
ОСОБА_6 В подальшому рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 21.03.2014 року рішення суду
першої інстанції було скасовано і
ухвалено нове рішення, яким в позові
відмовлено. На думку позивача,
зазначений правочин від 17 травня 2013
року у частині продажу квартири
суперечить вимогам чинного
законодавства ст.ст. 3, 321 ЦК України,
оскільки у відповідача ОСОБА_3 немає
права розпоряджатись належною їй
власністю. З посиланням на викладене,
просила задовольнити її позовні
вимоги і визнати недійсним договір
купівлі - продажу квартири за адресою
АДРЕСА_1 від 17 травня 2013 року укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав ,
просив їх задовольнити в повному
обсязі з підстав та мотивів викладених
у заяві про зміну підстав позову.
Зокрема вказав на те, що укладений
правочин між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 слід
визати недійсним з підстав
невідповідності даного правочину
нормам ст.ст. 3,321 ЦК України на підставі
ч.3 ст.215 ЦК України, оскільки такий
правочин порушує права власника
квартири , позивача ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, просила суд
відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав,з підстав того, що на час
укладення правочину від 17 травня 2013
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перешкод в
укладенні правочину не було. ОСОБА_3 на
час укладення правочину була власником
квартири, вона зареєструвала право
власності і розпорядилась своє
власністю. Підстави для визнання
договору купівлі - продажу квартири
недійсним відсутні. Просив відмовити в
задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явилася, хоча про час та місце
розгляду справи була повідомлена у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомляла,
клопотань про відкладення розгляду
справи та письмових заперечень до суду
не надходило.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_7
в судове засідання не з'явилася, хоча
про час та місце розгляду справи була
повідомлена у встановленому законом
порядку, про причини неявки суд не
повідомляла, клопотань про відкладення
розгляду справи та письмових
заперечень до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника
позивача, заперечення відповідача,
представника відповідача , вивчивши та
перевіривши в судовому засіданні
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті суд
приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 на підставі укладеного 15.12.2006
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 договору
купівлі - продажу даної квартири
належала ОСОБА_5 /а.с. 17-18/

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 08.11.2012 року в
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору купівлі - продажу
квартири укладеного 15.12.2006 року -
відмовлено /а.с. 11-13/

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 12.02.2013 року
рішення суду першої інстанції від
08.11.2012 року було скасовано і ухвалено
нове рішення, яким визнано договір
купівлі - продажу квартири від 15.12.2006
року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8
недійсним./а.с. 14-16/

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.07.2013 року
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 12.02.2013 року
скасовано, а рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 08.11.2012 року
залишено без змін.

Як встановлено судом, в лютому 2013 року
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом
про визнання права власності на
нерухоме майно. Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 15.03.2013 року
визнано право власності за ОСОБА_3 в
порядку спадкування за померлою ОСОБА_8
на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, 17 травня 2013 року
ОСОБА_3, діючи як власник, право
власності якої не оспорювалось
продала покупцю ОСОБА_6 квартиру за
адресою АДРЕСА_1 на підставі укладеного
договору купівлі - продажу квартири за
адресою АДРЕСА_1, нотаріально
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_7

Згідно п.3 даного договору купівлі
-продажу квартира належить продавцю
ОСОБА_3 на праві приватної власності на
підставі рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 15.03.2013 року,
яке набуло законної сили 26.03.2013 року,
право власності зареєстровано
державним реєстратором , реєстраційний
номер об'єкта нерухомого майна 1.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 21.03.2014 року
рішення суду першої інстанції від
15.03.2013 року було скасовано і ухвалено
нове рішення, яким в позові ОСОБА_3 про
визнання права власності в порядку
спадкування відмовлено.

Правовідносини між сторонами по
справі є цивільноправовими та
урегульовані положеннями ЦК
України.

Відповідно до частини третьої статті 215
ЦК України одна із сторін договору або
інша заінтересована особа вправі
заперечити його дійсність, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України, за якою зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає
загальні наслідки недійсності
правочину, відповідно до яких
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а згідно
зі статтею 236 ЦК України правочин є
недійсним з моменту його вчинення та не
породжує тих юридичних наслідків,
задля яких укладався, у тому числі не
породжує переходу права власності до
набувача.

За загальним правилом наслідком
недійсності угоди є застосування
двосторонньої реституції, яка не
ставиться в залежність від
добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216
ЦК України передбачено, що загальні
наслідки недійсності угоди
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України
надає власнику право витребувати майно
із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого статтями 215, 216
ЦК України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України,
які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі, якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до статті 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Вказана вище правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 07 листопада 2012 року по справі №
6-107цс12, за результатами розгляду заяви
про перегляд судових рішень Верховним
Судом України з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Крім того, при розгляді справи № 6-146 цс
13, 16.04.2014 року Верховний Суд України
зробив правовий висновок, відповідно
до якого за змістом ст. 388 ЦК України
майно, яке вибуло з володіння власника
на підставі рішення суду, ухваленого
щодо цього майна, але в подальшому
скасованого, вважається таким, що
вибуло з володіння власника поза його
волею.

Таким чином, враховуючи положення
чинного законодавства, зважаючи на
правові висновки викладені Верховним
Судом України при розгляді справ, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позову щодо визнання договору купівлі -
продажу квартири за адресою АДРЕСА_1
від 17 травня 2013 року укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 недійсним.

З урахуванням всіх обставин справи,
враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України -
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
виходячи із принципів розумності та
справедливості суд приходить до
висновку, що позовні вимоги про
визнання договору купівлі - продажу
квартири за адресою АДРЕСА_1 від 17
травня 2013 року укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 недійсним є необгрунтованими
і до задоволення не підлягають,
оскільки представник позивача в
судовому засіданні належними та
допустимими доказами не довів ті
обставини на які посилався як на
підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 388 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 294 ЦПК України,
Постанова ВС України від 07 листопада
2012 року по справі № 6-107цс12, Постанова
ВС України від 16 квітня 2014 року по
справі № 6-146 цс 13 суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 ,
третя особа приватний нотаріус ОСОБА_7
про визнання договору купівлі -
продажу квартири недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
К.К. Бенца