Головуючий суду 1 інстанції - Бойко Н.В.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 2-68/2012
Провадження № 22ц/782/1180/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Івасенку І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Кам'янобрідського районного
суду міста Луганська від 18 лютого 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, -
про визнання права власності у порядку
спадкування,

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
припинення права власності, визнання
права власності у порядку спадкування,
визнання недійсним договору дарування,
витребування майна, зняття з
реєстрації, визнання технічного
паспорта недійсним, третя особа -
приватний нотаріус Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2006 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
Управління комунальним господарством
Луганської міської ради, в якому надалі
змінила відповідача, звернувшись до
Луганської міської ради (а. с. 20 т. 1), та,
посилаючись на правові підстави своїх
вимог, просила визнати за нею у порядку
спадкування, як за спадкоємцем за
законом після смерті рідного дядька
ОСОБА_7, право власності на належну йому
21/200 частку у домоволодінні АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 у травні 2007 року звернулась до
суду із зустрічним позовом (а. с. 109 т. 1),
який надалі неодноразово змінювала та
уточнювала (а. с. 3 - 5 т. 2, 38 - 39 т. 2, 30 - 31 т.
3, 129 - 130, 137 - 138 т. 4). Посилаючись на
правові підстави своїх вимог, ОСОБА_2
просила визнати за ОСОБА_4 право на
спадщину за законом у виді 21/200 частку у
домоволодінні АДРЕСА_1 після смерті
чоловіка останньої ОСОБА_7; визнати
недійсним договір дарування 21/100 частки
у домоволодінні АДРЕСА_1, укладений
08.12.2006 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за №6206; визнати недійсним
технічний паспорт на 21/100 частку у
вказаному домоволодінні, виданий МКП
БТІ м. Луганська на ім'я ОСОБА_5;
припинити право власності ОСОБА_3 на її
21/200 частку у домоволодінні АДРЕСА_1 з
виплатою їй 3 482 грн. внесених нею
(ОСОБА_2) на депозитний рахунок суду
грошових коштів; припинити право
власності ОСОБА_4 на 21/200 частку у
вказаному домоволодінні з виплатою їй 3
482 грн. внесених нею (ОСОБА_2) на
депозитний рахунок суду грошових
коштів; визнати за нею (ОСОБА_2) право
власності на 21/100 частку у вказаному
домоволодінні; витребувати від ОСОБА_5
21/100 частку у домоволодінні АДРЕСА_1 та
зняти її з реєстрації за вказаною
адресою.

Як вбачається із заяв ОСОБА_4, вона
вступила у спадщину після смерті свого
чоловіка ОСОБА_7, але не подавала заяву
про прийняття 21/200 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 та не має такого
наміру. Визнає позовні вимоги ОСОБА_3, а
позов ОСОБА_2 не визнає (а. с. 35, 97,196 - 197 т.
1, 23, 62, 126 - 127, 143 - 143, 156, 166 - 167 т. 4, 86 т. 5).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 та у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за їх
необґрунтованістю, а також повернуто
ОСОБА_2 внесені нею на депозитні
рахунки суду грошові кошти в загальній
сумі 6 964 грн.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, якою просить рішення суду
першої інстанції скасувати, як
незаконне, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, на порушення норм
матеріального та процесуального права,
а новим рішенням задовольнити її
позовні вимоги. В частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_3 оскаржуване
рішення апелянтом ОСОБА_2 не
оскаржується.

Позивачкою ОСОБА_3, відповідачами
ОСОБА_4, ОСОБА_5 рішення суду першої
інстанції у апеляційному порядку не
оскаржено.

У судове засідання з'явилась апелянт
ОСОБА_2 Позивачка ОСОБА_3, відповідач
ОСОБА_4 не з'явились, але належним чином
повідомлені про розгляд справи, що
підтверджується зворотними поштовими
повідомленнями та їх заявами до
апеляційного суду (а. с. 127, 128, 130 - 135, 150, 151
т. 6). Не з'явилась також у судове
засідання відповідач ОСОБА_5, і,
оскільки у справі є дані про те, що вона
за місцем реєстрації не проживає (а. с.
151 т. 6), у газеті «Наша газета» було
розміщено оголошення з повідомленням
для ОСОБА_5 про час та місце розгляду
справи (а. с. 155 т. 6), тому вона вважається
належно повідомленою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
апелянта, дослідивши письмові докази,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає апеляційну
скаргу такою, що підлягає частковому
задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення, на думку колегії
суддів, вказаним вимогам відповідає,
але не у повному обсязі.

Судом у справі правильно встановлено
наступні фактичні обставини.

Дошлюбне прізвище позивачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_3, її батько - ОСОБА_8, помер він
ІНФОРМАЦІЯ_1. (а. с. 5, 6, 14 т. 1).

Згідно із свідоцтвами про право на
спадщину за законом відповідно від
06.01.1988 р. та 23.03.1988 р., посвідченими
державним нотаріусом першої
Ворошиловградської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованими в реєстрі відповідно
за №1-32 та №2-1296, спадщину після смерті
ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
прийняли ОСОБА_7 та ОСОБА_10, кожний у
виді 21/200 частки домоволодіння АДРЕСА_1,
які є спірним майном у справі (а. с. 4, 7 т.
1).

Власником 79/100 домоволодіння за
вказаною вище адресою є ОСОБА_2 на
підставі договору довічного утримання,
посвідченого 1-ю Луганською державною
нотаріальною конторою 25.03.1992 р. за 2-1821
(а. с. 8, 15, 46 - 47 т. 1).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим відділом РАЦС
Сєвєродонецького МУЮ Луганської
області 03.08.2004 р. (а. с. 16).

Відповідачка ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_7
(свідоцтво про одруження на а. с. 32 т. 1).

Як вбачається з з листа-відповіді
Другої Сєвєродонецької державної
нотаріальної контори за №108/01-14 від
26.05.2011 р., а також з копій з документів у
спадковій справі після смерті ОСОБА_7, у
встановлений строк спадщину прийняла
його дружина ОСОБА_4, якій було видано
свідоцтва про право на спадщину з
урахуванням часток, від яких
відмовились інші спадкоємці (а. с. 125 т. 4,
167 - 174 т. 5).

Договором дарування від 08.12.2006 р.,
посвідченим приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрованим у
реєстрі за №6206, ОСОБА_3 подарувала, а
ОСОБА_5 прийняла в дар 21/100 спірного
будинку (а. с. 141 т. 1).

ОСОБА_5 10.10.2007 р. укладено з ТОВ
«Луганське енергетичне об'єднання у
особі Луганської філії договір про
приєднання до електричних мереж 21/100
спірного жилого будинку (а. с. 79 - 80 т. 3).

В спірному будинку за вказаною вище
адресою мешкають та зареєстровані
ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (а. с. 54 т. 1).

У справі ухвалювалось рішення від
05.04.2006 р. за позовом ОСОБА_3 до
Управління комунальним майном
Луганської міської ради про визнання
права власності за спадкоємством, яким
за ОСОБА_3 було визнано право власності
на 21/200 частку спірного домоволодіння
за правом спадкування за законом після
смерті ОСОБА_7 (а. с. 37 т. 1), але це рішення
було скасовано ухвалою
Кам'янобрідського районного суду міста
Луганська від 14.03.2007 р. за
нововиявленими обставинами (а. с. 81 - 82).

Ухвалювалось також у справі рішення
від 24.12.2009 р., яким було задоволено позов
ОСОБА_3 та визнано за нею право
власності на 21/200 частку спірного
домоволодіння, а у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено
за необгрунтованістю (а. с. 96 - 97 т. 3). Це
рішення скасовано ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 28.07.2010 р. (а. с. 182 - 183 т. 3).

Відмовляючи позивачці ОСОБА_3
оскаржуваним рішенням у задоволенні її
позовних вимог про визнання за нею
права власності на 21/200 частку спірного
домоволодіння у порядку спадкування
після смерті її рідного дядька ОСОБА_7,
суд першої інстанції виходив з того, що
дружина останнього ОСОБА_4, як
спадкоємець першої черги за законом, у
встановлений законом строк прийняла
спадщину, у тому числі і вказану частку
спірного домоволодіння, оскільки не
відмовилась від усієї спадщини або її
частки, хоча і не отримала до цього часу
свідоцтво про право на спадщину за
законом на 21/200 частку спірного
домоволодіння.

В цій частині оскаржуване рішення не
оскаржується жодною із сторін.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні її
позовних вимог в частині припинення
права власності ОСОБА_3 на 21/200 частку у
спірному домоволодінні, суд першої
інстанції виходив з того, що
Кам'янобрідським районним судом
Луганської області вже було ухвалено
рішення від 31.12.2004 р., залишене без змін
ухвалою апеляційного суду від 06.07.2005 р.,
про відмову у задоволенні позову з
приводу спору між тими самими
сторонами, тобто між ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
про той самий предмет і з тих самих
підстав.

Мотивуючи відмову у задоволенні вимоги
ОСОБА_2 щодо визнання за відповідачкою
ОСОБА_4 права власності на 21/200 частку у
спірному домоволодінні у порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_7, суд першої інстанції зазначив,
що ОСОБА_2 таких повноважень від ОСОБА_4
не мала.

У задоволенні вимоги ОСОБА_2 про
визнання договору дарування ОСОБА_3
ОСОБА_5 21/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1 від 08.12.2006 р. оскаржуваним
рішенням відмовлено на тих підставах,
що договір не суперечить вимогам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства,
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Суд першої
інстанції виходив з того, що на момент
укладання договору дарування ОСОБА_3
володіла 21/100 часткою у спірному
домоволодінні на праві власності (21/200 -
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 23.03.1988 р., а інша
21/200 частка - на підставі судового
рішення, що на той час набрало законної
сили). Крім того, суд посилається на те,
що до укладання договору дарування
ОСОБА_3 нотаріально оформила заяву про
повідомлення ОСОБА_2, як учасника
спільної часткової власності, яка мала
переважне право купівлі іншої частини
спірного домоволодіння, про намір
продати свою частку з наданням ОСОБА_2
місячного строку для повідомлення про
своє бажання щодо придбання 21/100
частини домоволодіння, однак ОСОБА_2 не
виявила бажання придбати вказану
частину домоволодіння. Суд також
мотивував своє рішення в цій частині
тим, що ОСОБА_2 не є власником майна, що
передано за договором дарування, тому
спірним договором не порушено будь-які
майнові права ОСОБА_2 Сторони ж, які
уклали договір, його не оспорюють, як не
оспорює його і ОСОБА_4

Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання
технічного паспорту недійсним, суд,
посилаючись на приписи ст. ст. 26, 27 30, 31,
33, зазначив, що право визначати
відповідача належить лише позивачеві,
і суд може замінити первісного
відповідача або залучити особу в
якості співвідповідача лише за
клопотанням позивача. ОСОБА_2, на думку
суду першої інстанції, не визначила
відповідача щодо вказаної вимоги і не
заявила в судовому засіданні
клопотання про залучення
співвідповідача, тому суд дійшов
висновку про необхідність відмови у
задоволенні вказаної вимоги.

Суд відмовив ОСОБА_2 у задоволенні її
позову в частині витребування майна у
виді 21/100 частки спірного домоволодіння
від ОСОБА_5 та зняття останньої з
реєстрації, мотивуючи це тим, що
остання є власником 21/100 частки у
спірному домоволодінні, на відчуження
цієї частки у домоволодінні та на
отримання за неї грошової компенсації
не згодна; 21/100 частка є для ОСОБА_5
значною, потрібна їй для проживання,
тому припинення її права власності на
вказану частку у спірному
домоволодінні та зняття з реєстрації
завдасть їй значної шкоди.

Колегія суддів, як і суд першої
інстанції, вважає позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, але,
виходячи з аналізу встановлених
фактичних обставин та матеріалів
справи, не погоджується з окремими
висновками суду у оскаржуваному
рішенні та з підставами відмови у
задоволенні окремих позовних вимог
ОСОБА_2

Колегія суддів вважає обґрунтованим
оскаржуване рішення в частині відмови
у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо
визнання недійсним договору дарування
21/100 частки у домоволодінні АДРЕСА_1,
укладеного 08.12.2006 р. між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, оскільки в цій частині воно
відповідає встановленим фактичним
обставинам, нормам матеріального
права, та є достатньо вмотивованим.

Встановлено, що ОСОБА_2 не є стороною
договору дарування. Доводи, якими вона
мотивує цю позовну вимогу, не вказують
на порушення будь-яких її прав чи
охоронюваних законом інтересів; вона
не була власником майна, що подаровано
ОСОБА_5 за спірним договором дарування.
Відповідно, у ОСОБА_2 відсутнє право
оспорювати вказаний договір дарування.

Доводи апелянта про порушення її права
власності на 79/100 частки у спірному
домоволодінні тим, що у договорі
дарування вказано про прийняття в дар
ОСОБА_5 ? частки у спірному
домоволодінні та про державну
реєстрацію права власності останньої
на ? частку у спірному домоволодінні, є
безпідставними. Як вбачається із
спірного договору дарування, в п. 1
вказано на дарування з боку ОСОБА_3 та
прийняття в дар ОСОБА_5 21/100 частки у
домоволодінні АДРЕСА_1. 21/100 частка
вказана також в п. 4, 5, 6 Договору. Лише в
п. 12 щодо включення обдарованою
прийнятого в дар майна до річного
оподатковуваного доходу помилково
значиться ? частка житлового будинку (а.
с. 141 т. 1, 25 т. 2).

Натомість з витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі правочинів
зазначено про реєстрацію договору
дарування на 21/100 будинку (а. с. 26 т. 2), а
також витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 20.12.2006
р. підтверджується, що за ОСОБА_5
зареєстровано право власності на 21/100
частку у спірному домоволодінні (а. с. 27
т. 2).

Судом у оскаржуваному рішенні
обгрунтовано зазначено, що на момент
укладання договору дарування ОСОБА_3
була власником ? частки у спірному
домоволодінні (21/ частка - на підставі
свідоцтва про право на спадщину від
23.03.1988 р., а інша 21/200 - на підставі
рішення суду у цій справі від 23.04.2006 р. у
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_7 (а. с. 37 т. 1). Надалі вказане
судове рішення було скасовано ухвалою
Кам'янобрідського районного суду міста
Луганська від 14.03.2007 р. за
нововиявленими обставинами (а. с. 81 - 82).
Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено, тобто, як уже
було зазначено вище, за нею не визнано
право власності на 21/200 частку у
спірному домоволодінні у порядку
спадкування після смерті ОСОБА_7

У зв'язку із зазначеними обставинами
спірний договір дарування могла б
оспорювати ОСОБА_4, як спадкоємець
першої черги після смерті ОСОБА_7, хоча
вона і не є стороною договору
дарування. Натомість ОСОБА_4 вказаний
договір дарування не оспорює та щодо
частки у спірному домоволодінні, яка
належала її чоловікові ОСОБА_7, як вона
заявляла у своїх письмових поясненнях,
вимог висувати наміру не має.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції оскаржуваним рішенням майно
у виді 21/200 частки у спірному
домоволодінні, яке має належати ОСОБА_4,
передав ОСОБА_5, є безпідставними,
оскільки, як встановлено у справі, суд у
оскаржуваному рішенні не вирішував
питання права власності ОСОБА_5 на
спірне майно; це право ОСОБА_14 було
встановлено спірним договором
дарування, посвідченим нотаріально,
який не оспорено особами, яке мають на
це право.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
та у судовому засіданні про свої
переважне право купівлі у праві
спільної часткової власності у
відповідності до ст. 362 ЦК України з
посиланням на те, що вона не отримувала
нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3
від 05.09.2006 р. з пропозицією придбати 42/200
частки (що є тотожним 21/100) у спірному
домоволодінні, не є підставою для
скасування оскаржуваного рішення,
оскільки на цю підставу своїх позовних
вимог у суді першої інстанції ОСОБА_2 не
посилалась, тобто це не було предметом
спору у справі.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про визнання за
ОСОБА_4 права на спадщину за законом у
виді 21/200 частку АДРЕСА_1 після смерті
чоловіка останньої ОСОБА_7, колегія
суддів вважає висновки суду першої
інстанції також цілком обґрунтованими
посиланням на приписи ч. 1 ст. 38 та ч. 1 ст.
42 ЦП України стосовно участі сторони у
справі особисто або через представника
та документів, що посвідчують
повноваження представників сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд правильно зауважив про відсутність
у ОСОБА_2 повноважень для
представництва в суді інтересів
ОСОБА_4, тим більше, що остання, не
претендуючи на вказану частку у
спірному домоволодінні, визнавала
право ОСОБА_3 на цю частку.

Згідно з ч. 3 ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Так, суд першої інстанції у
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення зробив висновки про
відсутність підстав для задоволення
позову ОСОБА_2 в частині визнання за нею
права власності в порядку спадкування
за законом на 21/200 частку у спірному
домоволодіння після смерті ОСОБА_7
(абзац 3 знизу а. с. 76 т. 6). Колегія суддів
вважає за необхідне виключити ці
висновки з мотивувальної частини
оскаржуваного рішення, оскільки цю
вимогу, заявлену у первісних своїх
вимогах, ОСОБА_2 надалі змінила та
просила визнати право на спадщину за
законом на вказану частку у
домоволодінні за ОСОБА_4. Фактично в цій
частині суд розглянув вимогу, не
заявлену позивачем.

Колегія суддів не погоджується з
підставами, з яких суд першої інстанції
відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_2
про припинення права власності ОСОБА_3
на її 21/200 частку у спірному
домоволодінні з виплатою їй 3 482 грн.
внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок
суду грошових коштів. Суд у
оскаржуваному рішенні посилається на
те, що рішенням Кам'янобрідського
районного суду міста Луганська від
31.12.2004 р. вже був розглянутий спір між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав.

По-перше, у відповідності до приписів п.
2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України набрання
законної сили рішенням суду,
ухваленим з приводу спору між тими
самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав є
підставою для закриття провадження у
справі, а не для відмови у задоволенні
позову.

По-друге, колегія суддів вважає, що
ОСОБА_2 слід відмовити у задоволенні
зазначеної вище позовної вимоги, але з
інших підстав. Як вбачається з рішення
Кам'янобрідського районного суду міста
Луганська від 31.12.2004 р., залишеного без
змін ухвалою апеляційного суду
Луганської області від 06.07.2005 р. (а. с. 11,
12 т. 1), ОСОБА_2 було відмовлено у
задоволенні її позову до ОСОБА_3 про
передачу їй (ОСОБА_2) у власність 21/100
частини спірного домоволодіння. У
вказаній справі ОСОБА_2 у своїх доводах
посилалась на те, що ОСОБА_3 має право
розпорядження часткою у спірному
домоволодінні ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3

Отже, у обох справах розглядався спір
дійсно між тими самими сторонами та
стосовно тих часток у спірному
домоволодінні, але предмет спору та
підстави колегія суддів вважає
різними.

Так, в рішенні від 31.12.2004 р. спірними
були 21/200 частка спірного
домоволодіння, власником якої на той
час була ОСОБА_3 на підставі
правовстановлюючого документа -
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 23.03.1988 р. (а. с. 4 т. 1), а також
інша 21/200 частка цього домоволодіння, що
на той час на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом належала
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3,
оскільки на той час не вирішено іще
було питання про прийняття спадщини
спадкоємцями ОСОБА_7

У оскаржуваному ж рішенні вирішувався
спір про припинення права власності на
ті ж частки у спірному домоволодінні,
але власником як 21/200 частки, що раніше
належала ОСОБА_3, так і 21/200 частки, що
належала ОСОБА_7, на час ухвалення
оскаржуваного рішення є ОСОБА_5 на
підставі зазначеного вище договору
дарування від 08.12.2006 р. (а. с. 141 т. 1). Таким
чином, предмет і підстави спору у
вказаних справах є різними.

Оскільки 21/200 частка у спірному
домоволодінні, яка раніше належала на
праві власності ОСОБА_3, тепер належить
на підставі договору дарування ОСОБА_5,
відсутні правові підстави для
припинення права власності ОСОБА_3 на
цю частку, оскільки неможливо
припинити право власності, що не існує.

У мотивувальній частині оскаржуваного
рішення зазначено про
необгрунтованість позовної вимоги
ОСОБА_2 щодо припинення права власності
ОСОБА_4 на 21/200 частку у спірному
домоволодінні з виплатою їй 3 482 грн.
внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок
суду грошових коштів (абз. 1 - 5 а. с. 79 т. 6).
Однак у рішенні відсутнє чітке
обґрунтування стосовно відмови у
задоволенні цієї вимоги.

Колегія суддів вважає, що у задоволенні
вказаної вимоги слід відмовити з такої
ж підстави, як і у задоволенні вимоги
про припинення права власності ОСОБА_3
на її 21/200 частку у спірному
домоволодінні.

Так, у справі встановлено, що ОСОБА_4
прийняла спадщину після смерті свого
чоловіка ОСОБА_7, отримала свідоцтва
про право на спадщину на частину
спадкового майна, але на належну
спадкодавцю 21/200 частку у спірному
домоволодінні свідоцтво про право на
спадщину не отримувала. Отже, вона не є
власником вказаної частки у спірному
домоволодінні, тому відсутні правові
підстави для припинення її права
власності на це майно, оскільки таке
право за нею не встановлено.

Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 у
задоволенні її позовних вимог про
витребування від ОСОБА_5 21/100 частки у
домоволодінні АДРЕСА_1, зняття її з
реєстрації за вказаною адресою та
визнання за нею (ОСОБА_2) права
власності на 21/100 частку у вказаному
домоволодінні, обґрунтовуючи такі свої
висновки тим, що ОСОБА_5 має намір
проживати у належній їй частині
будинку, не згодна на відчуження своєї
частки та на отримання грошової
компенсації, 21/100 частка у
домоволодінні є для неї значною, тому
припинення її права власності і зняття
її з реєстрації спричинить шкоду її
правам (третій та четвертий абзац знизу
а. с. 79 т. 6).

Колегія суддів не погоджується з
такими підставами відмови у
задоволенні вказаних позовних вимог з
наступних підстав.

ОСОБА_2 не заявляла до ОСОБА_5 позовних
вимог про припинення її права
власності на 21/100 частку у спірному
домоволодінні з виплатою їй грошової
компенсації.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Отже, суд не мав правових підстав
розглядати такі питання та ухвалювати
щодо них рішення, тобто в даному
випадку вийшов за межі позовних вимог
ОСОБА_2

Колегія суддів, відмовляючи ОСОБА_2 у
задоволенні її позовних вимог щодо
витребування від ОСОБА_5 21/100 частки у
домоволодінні АДРЕСА_1, зняття її з
реєстрації за вказаною адресою та
визнання за нею (ОСОБА_2) права
власності на 21/100 частку у вказаному
домоволодінні виходить з наступного.

Згідно із ст. 316, 317 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб; власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може протиправно
позбавлений права чи обмежений у його
здійсненні.

Статтями 387 та 388 Цивільного
кодексу України регулюється право
власника на витребування майна із
чужого незаконного володіння та від
добросовісного набувача.

Проте, як було вже зазначено вище,
ОСОБА_2 не була та не є ані власником 21/100
частки спірного домоволодіння,
власником якої є ОСОБА_5, ані власником
часток, з яких ця 21/100 частка виникла.

Отже, за заявленими ОСОБА_2
позовними вимогами відсутні правові
підстави для витребування спірного
майна від ОСОБА_5 та для визнання права
власності на це майно за ОСОБА_2 Вимога
про зняття ОСОБА_5 з реєстрації у
спірному будинку є похідною, і вона не
підлягає задоволенню, оскільки суд
відмовляє у задоволенні основної
вимоги.

Статтею 365 ЦК передбачається
можливість за певних умов, визначених
частиною 1 цієї правової норми,
припинення судовим рішенням права
власності на частку у спільному майні
за вимогою інших співвласників за
умови попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду.

Проте ОСОБА_2 заявлено таку
вимогу до осіб, які не є власниками
спірного майна, натомість не заявлено
такої вимоги до власника за договором
дарування ОСОБА_5

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання
недійсним технічного паспорту на 21/100
частку у вказаному домоволодінні,
виданого МКП БТІ м. Луганська на ім'я
ОСОБА_5, на тій підставі, що цю вимогу
заявлено не до тієї особи, яка має
відповідати за цією вимогами, а ОСОБА_2
не заявила клопотання про заміну
первісного відповідача належним
відповідачем, та взагалі не визначила
відповідача щодо цієї вимоги.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції в цій
частині та відмовляє у задоволенні
вказаної позовної вимоги на тій
підставі, що ОСОБА_2 обрано спосіб
захисту, не передбачений діючим
законодавством.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів, згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України,
можуть бути визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, встановлений договором або
законом.

Технічний паспорт на домоволодіння не
є правовстановлюючим документом, тому
такий спосіб захисту як визнання
технічного паспорту на домоволодіння
недійсним законом не передбачений, і з
цієї підстави колегія суддів вважає за
необхідне відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні вказаної позовної вимоги.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції не було враховано висновки
судової будівельно-технічної
експертизи, не заслуговують на увагу,
оскільки висновки цієї експертизи
могли бути враховані лише у разі
задоволенні позовних вимог, а у їх
задоволенні відмовлено.

Не заслуговують на увагу і доводи
апелянта про обов'язок співвласника
брати участь у витратах на управління,
утримання та збереження спільного
майна, зокрема, на перекриття даху на
всьому будинку, оскільки такі витрати
не є предметом спору у цій справі.

Безпідставними є доводи апелянта про
недоведеність позивачкою ОСОБА_3 тієї
обставини, що вона прийняла спадщину у
виді 21/200 частки у спірному
домоволодінні, а також про помилкове
встановлення судом факту прийняття
ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_7,
оскільки оскаржуваним рішенням у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено,
факт прийняття нею спадщини не
встановлювався, і рішення в цій частині
останньою не оскаржується.

Необгрунтованими є доводи апелянта про
те, що суд першої інстанції не
розглянув у повному обсязі її позовні
вимоги про визнання договору дарування
недійсним та взагалі не розглянув
вимогу про визнання недійсним
технічного паспорта, оскільки судом у
оскаржуваному рішенні зроблено
висновки щодо зазначених позовних
вимог.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є, зокрема, невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів
оскаржуване рішення змінює; скасовує
його в частині відмови ОСОБА_2 у
задоволенні її позовних вимог про
припинення права власності ОСОБА_3 на
21/200 частку спірного домоволодіння,
витребування 21/100 частки у спірному
домоволодінні від ОСОБА_5 та зняття
останньої з реєстрації, визнання
технічного паспорта недійсним; у
вказаній частині ухвалює нове рішення,
яким відмовляє ОСОБА_2 у задоволенні
позову з інших підстав; відмовляє
ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині
припинення права власності ОСОБА_4 на
21/200 частку у спірному домоволодінні. В
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним, про визнання за
ОСОБА_4 права на спадщину за законом
колегія суддів залишає оскаржуване
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Кам'янобрідського районного
суду міста Луганська від 18 лютого 2014
року змінити, скасувавши його в частині
відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних
вимог про припинення права власності
ОСОБА_3 на 21/200 частку домоволодіння
АДРЕСА_1, витребування 21/100 частки у
вказаному домоволодінні від ОСОБА_5 та
зняття її з реєстрації, визнання
технічного паспорта недійсним.

У вказаній частині ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позову з інших підстав.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову
в частині припинення права власності
ОСОБА_4 на 21/200 частку у домоволодінні
АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: