Ухвала

іменем україни

19 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: управління Держземагенства у
Дніпропетровському районі
Дніпропетровської області, Восьма
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_7, реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, про визнання
незаконним рішення ради, визнання
недійсними державних актів, визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, за касаційною
скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 6 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від
24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5
звернулись до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 є
власником 2/3 частин будинку АДРЕСА_1,
ОСОБА_5 власниця 1/6 частини
зазначеного будинку, а ОСОБА_7 - власник
1/6 частини зазначеного будинку у
порядку спадкування за законом.
Будинок АДРЕСА_1 розташований на
земельній ділянці площею 600 кв.м. На
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 10 лютого 2007
року, виданого після смерті ОСОБА_8, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка
ОСОБА_6 є власником будинку
АДРЕСА_2. Також згідно з державним актом
на право приватної власності на землю
від 27 лютого 2008 року ОСОБА_6 є власником
земельної ділянки площею 0,031 га, яка
рішенням виконкому Дніпропетровської
міської ради від 22 січня 1998 року була
передана у приватну власність ОСОБА_8
Позивачі зазначають, що за життя
колишніх власників будинків жодних
суперечок з приводу користування
земельною ділянкою не виникало. На
даний час між теперішніми
співвласниками виникають суперечки
щодо користування земельними
ділянками, а у 2012 році вони дізнались,
що на підставі рішення виконкому
Дніпропетровської міської ради від 22
січня 1998 року № 144 ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, видано державний акт на
право приватної власності на землю від
25 лютого 1998 року. На думку позивачів,
приватизація ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2,
здійснена з порушенням норм чинного
законодавства, без узгодження меж
земельних ділянок між колишніми
співвласниками. Ураховуючи викладене,
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 просили задовольнити
їх позовні вимоги і визнати незаконним
рішення виконкому Дніпропетровської
міської ради від 22 січня 1998 року № 144,
визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю від
25 лютого 1998 року, виданий на ім'я ОСОБА_8,
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
виданий 27 лютого 2008 року на ім'я ОСОБА_6,
а також визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
10 лютого 2007 року в частині спадкування
ОСОБА_6 права власності на земельну
ділянку, власником якої була
спадкодавиця ОСОБА_8

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 6
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 лютого
2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 і ОСОБА_5
просять скасувати ухвалені у справі
судові рішення, мотивуючи свою вимогу
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права, і ухвалити
нове рішення про задоволення їх позову
в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 335 ЦПК
України під час розгляду справи у
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено, що на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
виданого після смерті ОСОБА_9, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та свідоцтва про
право власності на будинок від 26
вересня 2012 року ОСОБА_4 є власником 2/3
частин будинку та на підставі
свідоцтва про право власності за
законом - ОСОБА_5 є власником 1/6 частини
будинку, ОСОБА_7 - 1/6 частини будинку,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначений будинок розташований на
земельній ділянці площею 600
кв.м, виділеній ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі рішення
Ігренської райради депутатів трудящих
від 11 червня 1974 року № 10.

На підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 10 лютого 2008
року ОСОБА_6 є власником будинку
АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,031
га, які на праві власності належали
спадкодавцю ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно державного акту на право
власності на землю від 27 лютого 2008 року
ОСОБА_6 є власником земельної ділянки
площею 0,031 га.

Статтею 15 ЦК України передбачено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з статтею 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
обґрунтовано виходив з того, що
позивачами не доведено обставини, на
які вони посилалися як на підставу
своїх вимог, зокрема, що право
власності відповідачки на земельну
ділянку перешкоджає позивачам у
користуванні належною їм земельною
ділянкою та будинком.

Судами першої та апеляційної інстанцій
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а судові рішення залишити
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 6
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 24
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів :

Кафідова О.В. Колодійчук В.М.
Фаловська І.М.