Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Хмельницької
області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона є
спадкоємцем за правом представлення
частки спадщини, яка належала б за
законом її батьку ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті бабусі
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. За
свого життя бабуся ОСОБА_6 26 вересня 2002
року склала заповіт, згідно з яким усе
своє майно, яке їй належатиме на час
смерті, заповіла онуці ОСОБА_3 ОСОБА_3
зазначає, що звернувшись у
встановлений законом строк до
нотаріуса з заявою про прийняття
спадщини, вона дізналась, що бабуся
ОСОБА_6 27 березня 2012 року склала ще один
заповіт на ім'я ОСОБА_4 На думку
позивачки, другий заповіт підлягає
визнанню недійсним, оскільки при його
укладенні волевиявлення заповідача не
було вільним і не відповідало його
волі, а також посвідчення його було
проведено з порушенням визначеного
законом порядку. Ураховуючи викладене,
ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні
вимоги і визнати недійсним заповіт,
складений 26 вересня 2002 року ОСОБА_6 на
ім'я ОСОБА_4

Рішенням Ярмолинецького районного
суду Хмельницької області від 27 грудня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 13 лютого
2014 року рішення Ярмолинецького
районного суду Хмельницької області
від 27 грудня 2013 року скасовано й
ухвалено нове рішення про відмову
ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог
з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні її
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що позивачкою
не доведено обставини, на які вона
посилалась як на підставу своїх вимог,
зокрема, що при укладенні спірного
правочину волевиявлення ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, не було вільним і
не було направлено на те, що б заповісти
все належне їй майно саме ОСОБА_4 Суд
першої інстанції, зазначивши, що
заповіт від 27 березня 2012 року є
нікчемним, а тому не підлягає визнанню
недійсним, вийшов за межі позовних
вимог, чим порушив норми
процесуального права.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що ОСОБА_3 є донькою
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

26 вересня 2002 року бабуся ОСОБА_6 склала
заповіт, згідно з яким усе своє майно,
яке на час смерті буде їй належати на
праві власності, заповіла своїм онукам
ОСОБА_3 і ОСОБА_7

27 березня 2012 року ОСОБА_6 склала другий
заповіт, за умовами якого все своє
майно, яке на час смерті буде їй
належати на праві власності, заповіла
ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку
його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК
України.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України загальними
вимогами до форми заповіту є складання
заповіту в письмовій формі із
зазначенням місця та часу його
складання, заповіт повинен бути
особисто підписаний заповідачем та
посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими особами, службовими
особами, визначеними в статтях 1251 - 1252
цього Кодексу.

Вимоги до форми заповіту, передбачені
нормами ст. 1247 ЦК України, названі
загальними, тому що вони стосуються як
випадків посвідчення заповіту
нотаріусом, так і іншими особами, яким
законом надані такі повноваження,
специфіка ж посвідчення заповітів
установлюється в нотаріальній
процедурі, тобто Законом України «Про
нотаріат» та Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994 року №
22/5.

Відповідно до пунктів 7, 8 Інструкції
про порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994 року №
22/5 (у редакції станом на час виникнення
спірних правовідносин) нотаріальні дії
можуть вчинятися посадовою особою
будь-якого виконавчого комітету на
всій території України, за винятком
випадків, передбачених статтями 9, 36, 55,
60, 65, 66, 70 - 73, 85, 93 і 103 Закону України «Про
нотаріат» та інших випадків,
передбачених законодавством України.

Нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні виконавчого комітету
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваної
угоди, нотаріальні дії можуть бути
вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза
приміщенням виконавчого комітету, то в
посвідчувальному написі на документі і
в реєстри нотаріальних дій записується
місце вчинення нотаріальної дії (на
дому, в лікарні, на підприємстві,
установі, організації та ін.) із
зазначенням адреси, а також причини
цього.

За правилами ст. 1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
У разі якщо під час розгляду спору
про визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину (п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

Установлено, що волевиявлення ОСОБА_6
під час укладення заповіту від 27
березня 2012 року було вільним і
відповідало її волі, хоча в порушення
вимог закону при його посвідченні були
присутні інші особи, заповіт складався
поза приміщенням органу місцевого
самоврядування.

Заповіт, складений із порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, згідно
з ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому
на підставі ст. 215 ЦК України визнання
такого заповіту недійсним судом не
вимагається (п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України
від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»).

Суд апеляційної інстанції на зазначене
уваги не звернув, залишив поза увагою,
що в разі встановлення, що заповіт є
нікчемним, підстави для визнання його
недійсним відсутні, при цьому вимоги
про визнання його нікчемним позивачем
не повинні заявлятись; що нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.

Отже, суд апеляційної інстанції не
визначився з характером спірних
правовідносин, не встановив усі
обставини справи та підстави позову, не
дослідив всі докази та не надав їм
належної оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 13 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська