Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1577/14 Головуючий у 1
інстанції: Ярош С.О.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 23» квітня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 14 лютого
2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа: Новомиколаївська сільська рада
Гуляйпільського району Запорізької
області, про визнання заповіту
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2011 року ОСОБА_3 звернувся з
позовною заявою до ОСОБА_5, третя особа:
Новомиколаївська сільська рада
Гуляйпільського району Запорізької
області, про визнання заповіту
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 04 вересня 2009 року ОСОБА_6
заповіла йому земельну ділянку на
території Новомиколаївської сільської
ради, житловий будинок АДРЕСА_1 та все
інше своє майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_6 померла.

17 травня 2011 року він звернувся до
нотаріуса з питань оформлення
спадкових прав, однак його повідомили,
що ОСОБА_6 свій заповіт на його ім'я від
04 вересня 2009 року скасувала новим
заповітом від 23 квітня 2010 року № 98,
посвідченим виконавчим комітетом
Новомиколаївської сільської ради
вдома у ОСОБА_6

На час складання заповіту ОСОБА_6 була
тяжко хворою людиною, страждала
серцевими захворюваннями, незадовго до
смерті в березні 2010 року перенесла
інсульт, він забезпечував її лікування.
Невдовзі її стан здоров'я погіршився,
вона потребувала додаткового
лікування, перед смертю ОСОБА_6
знаходилась в комі.

Вважає, що на час складання заповіту на
користь ОСОБА_5 ОСОБА_6 не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними. Тривалий час до смерті ОСОБА_6
неодноразово казала, що не мала намірів
змінювати або скасовувати заповіт.
Окрім того, порушена також і форма
заповіту, він не був внесений до
спадкового реєстру, в реєстрі
нотаріальних дій також відсутня
відмітка про скасування заповіту на
користь позивача.

Просив на підставі ст.ст. 16, 216, 225 ЦК
України визнати недійсним заповіт
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, який
посвідчено 23 квітня 2010 року виконавчим
комітетом Новомиколаївської сільської
ради Гуляйпільського району.

Ухвалою Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 28 березня
2013 року замінено відповідача по справі
ОСОБА_5 на ОСОБА_4

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 14 лютого
2014 року позов залишено без задоволення.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення принципу
змагальності сторін, порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
недійсним заповіту, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що позивачем не доведено факту, що під
час складання заповіту від 23.04.2010 р.
ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій
та не могла керувати ними.

Висновки суду ґрунтуються на доказах,
досліджених у судовому засіданні,
відповідають фактичним обставинам
справи. Фактична сторона справи
встановлена з додержанням вимог
процесуального права.

На обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_3 посилався на те, що на момент
складання заповіту на ім'я ОСОБА_5
ОСОБА_6 перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, тобто на
правові підстави, передбачені ст. 225 ЦК
України.

Згідно частини 1 статті 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК
України за позовом заінтересованої
особи суд може визнати заповіт
недійсним, якщо встановить, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України
передбачено, що висновок експерта для
суду не є обов'язковим і оцінюється
судом за правилами, встановленими ст. 212
ЦПК України.

Рішення суду про визнання недійсним
заповіту на підставі ст.225 ЦК України не
може ґрунтуватися на припущеннях щодо
психічного стану спадкодавця.

Статтею 3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» визначена
презумпція психічного здоров'я, суть
якої полягає в тому, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

Із матеріалів справи вбачається, що з
метою з'ясування психічного стану
ОСОБА_6 під час укладення оспорюваного
заповіту двічі призначалася посмертна
судово-психіатрична експертиза,
досліджувалися медичні картки,
заслуховувалися покази свідків.

Суд правильно поставив під сумнів
висновок первинної експертизи,
оскільки експертами не були досліджені
всі матеріали справи, зокрема покази
свідків, маються розбіжності між
підсумковими висновками і
дослідницькою частиною, яка не містить
будь-яких посилань на ознаки
психічного розладу у поведінці ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд безпідставно відмовив у допиті
експертів є неприйнятним.

Згідно з ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо
висновок експерта буде визнано
необґрунтованим, або таким, що
суперечить іншим матеріалам справи або
викликає сумнів в його правильності,
судом може бути призначена повторна
експертиза, яка доручається іншому
експерту (експертам).

За таких обставин призначення
повторної експертизи, проведення якої
було доручено Київському міському
центру судового-психіатричної
експертизи, відповідало вимогам
матеріального та процесуального права.
За висновками повторної експертизи від
27 травня 2013 року ОСОБА_6 на час
складання заповіту могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними (а.с.250-252).

Оцінка висновкам експертиз у рішенні
дана за правилами ст.212 ЦПК України,
кожному з висновків суд дав оцінку з
точки зору всебічності, повноти й
об'єктивності експертного дослідження.

Судом встановлено, що психічними
хворобами ОСОБА_6 не страждала.

Висновок повторної експертизи від 27
травня 2013 р. узгоджується з показами
свідків та записами у медичній картці
щодо стану здоров'я ОСОБА_6 після
перенесеного нею інсульту. Допитані
свідки пояснювали, що при спілкуванні з
ОСОБА_6 будь-яких розладів у поведінці у
неї не було, вона усвідомлювала свій
стан, висловлювала своє ставлення до
подій, відповідала на запитання, давала
розпорядження. Записи у медичній
картці також не підтверджують
наявність у ОСОБА_6 такого стану
здоров'я, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та не
могла керувати ними, зазначено, що
після проведених курсів лікування
самопочуття хворої покращувалося,
07.04.2010 р. та 09.04.2010 р. зроблено запис про
доступність хворої до контакту,
рекомендовано повторне лікування
через 2-3 місяця. До жовтня 2010 року
ОСОБА_6 за медичною допомогою не
зверталася.

Результати оцінки доказів відображені
в рішенні і наведені мотиви
неприйняття судом висновків первинної
експертизи відповідно до вимог ч.7 ст.147,
212, 214, 215 ЦПК України.

Достовірних доказів того, що
волевиявлення ОСОБА_6 при складанні
заповіту не було вільним і не
відповідало її волі, позивачем не
наведено.

В апеляційній скарзі не зазначено
конкретних обставин та фактів, які б
спростовували висновки суду.

Суд при ухваленні рішення дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлених обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин норми матеріального
права.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які б свідчили про порушення норм
матеріального і процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 14 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: