Справа № 2-175/993/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

при секретарі Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у сел. Ювілейному цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
виконуючого обов'язки директора
невідокремленого структурного
підрозділу гіпермаркет «Епіцентр К»
м.Дніпропетровськ ТОВ «Епіцентр-К»
Білан Юлії Володимирівни та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Епіцентр-К» про
визнання незаконними та протиправними
дій, скасування наказу, поновлення на
роботі,надання оплачуваної відпустки,
стягнення заробітної плати, в тому
числі за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди -

в с т а н о в и в:

В березні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовною заявою про визнання
незаконними та протиправними дій,
скасування наказу, поновлення на
роботі,надання оплачуваної відпустки,
стягнення заробітної плати, в тому
числі за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, в якій просив ухвалити
рішення, яким визнати незаконним та
протиправним факт порушення
Відповідачем трудового законодавства
та його трудових прав в частині
нарахування заробітної плати за січень
2014 року нижче прожиткового мінімуму в
Україні; визнати незаконним та
протиправним факт порушення
відповідачем трудового законодавства
та його трудових прав в частині відмови
оплачувати лікарняний лист (по квоті
гіпермаркету); визнати незаконним та
протиправним факт порушення
відповідачем трудового законодавства
та його трудових прав в частині відмови
оплачувати понаднормову працю та
роботу у нічні зміни; визнати
незаконним та протиправним факт
ігнорування відповідачем
інформаційного запиту від 13.02.2014 року
щодо надання йому аргументованих
пояснень з перелічених вище порушень
трудового законодавства та його
трудових прав; визнати незаконними дії
відповідача щодо його звільнення
станом на 14.02.2014 року, а саме звільнення
станом на 14.02.2014 року - незаконним та
протиправним; визнати незаконним та
протиправним видання наказу про
звільнення № 24-к від 13.02.2014 року;
зобов'язати відповідача скасувати
Наказ по підприємству № 24-к від 13.02.2014
року як заснований на заяві, яку станом
на 21.02.2014 року він позначив власною
заявою як недійсну у зв'язку із не
вирішеністю інциденту по суті
досудового трудового спору (факт
відкликання заяви від 13.02.2014 р.);
внаслідок скасування Наказу по
підприємству № 24-к від 13.02.2014 року,
зобов'язати відповідача визнати запис
від 14.02.2014 року про звільнення у його
трудовій книжці не дійсним; роз'яснити
відповідачеві, що днем звільнення
вважається день ознайомлення під
розпис із Наказом по підприємству про
звільнення та день вручення трудової
книжки особі, яку має бути звільнено;
рішенням суду поновити його в займаній
посаді «Продавець непродовольчих
товарів відділу «Вироби з металу», як
протиправно звільненого станом на
14.02.2014 року; зобов'язати відповідача
надати йому щорічну оплачувану
відпустку, починаючи із з дня вирішення
трудового спору по суті; роз'яснити
відповідачеві, що днем звільнення у
такому разі (п.11) буде вважатися
останній день даної відпустки;
стягнути з відповідача на його користь
невиплачену заробітну плату, в тому
числі за час вимушеного прогулу, у
розмірі 5401 грн.; у разі, якщо вирішення
судового спору буде подовжено з
будь-яких причин, крім його вини -
автоматично подовжити і строк
вимушеного прогулу, при цьому,
зобов'язати відповідача відповідним
чином оплатити ці додаткові дні
вимушеного прогулу; стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду в сумі 8859, 38 грн.

Позивач ОСОБА_1 надав заяву в якій
просив розглядати справу без його
участі, позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити .

Відповідач виконуючий обов'язки
директора невідокремленого
структурного підрозділу гіпермаркет
«Епіцентр К» м. Дніпропетровськ ТОВ
«Епіцентр-К» Білан Юлія Володимирівна
у судове засідання не з'явилася про час
та місце розгляду справи була
повідомлена.

Представник відповідача Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Епіцентр-К» за довіреністю Капля Ю.П. у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та просила відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника
відповідача, повно та всебічно
вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу №
55-к від 24 травня 2013 року ОСОБА_1 було
прийнято на посаду продавця
непродовольчих товарів відділу
«Вироби з металу» до невідокремленого
структурного підрозділу гіпермаркет
«Епіцентр К» м. Дніпропетровськ ТОВ
«Епіцентр-К» з посадовим окладом
згідно штатного розпису (а.с.32).
Трудовий договір було укладено на
невизначений термін.

Відповідно до штатного розкладу,
затвердженого наказом № 1 від 02 січня
2014 року, з 01 січня 2014 року оклад
продавця непродовольчих товарів
відділу «Вироби з металу» становить
1600,00 грн. за виконану працівником
місячну норму праці, що цілком
відповідає встановленому законодавчо
розміру. Розмір посадових окладів з 01
січня 2014 року було збільшено у зв'язку
із збільшенням з 01 січня 2014 року
розміру мінімальної заробітної плати.
Окладу в розмірі 1750,00 грн., як це вказує
позивач у позовній заяві, продавцю
непродовольчих товарів «Відділу
вироби з металу» не встановлювалось.

Як пояснила у судовому засіданні
представника відповідача, в січні 2014
року ОСОБА_1 відпрацював 13 робочих днів,
жодних нічних змін не відпрацьовував.
ОСОБА_1 пояснив відповідачу, що він з 05
січня 2014 року по 14 січня 2014 року
перебував на лікарняному, але
лікарняний лист так і не надав до TOB
«Епіцентр К», тобто позивач був
відсутній на робочому місці протягом 9
календарних днів без поважних причин.
Аналогічна ситуація склалась з 21 січня
2014 року по 23 січня 2014 року (3 календарних
дні відсутній на робочому місці без
поважних причин), та з 30 січня 2014 року по
31 січня 2014 року (2 календарних дні
відсутній на робочому місці без
поважних причин). А отже протягом січня
місяця ОСОБА_1 був відсутній на
робочому місці без поважних причин
протягом 14 календарних днів. Проте
дисциплінарне стягнення на ОСОБА_1 про
прогул без поважних причин накладено
не було, оскільки керівництво
сподівалось, що ОСОБА_1 підтвердить
свою хворобу та надасть лікарняні
листи. Станом на 21 березня 2014 року
ОСОБА_1 лікарняні листи так і не було
надано.

Стаття 95 Кодексу законів про працю
України та стаття 3 Закону України «Про
оплату праці» гарантують виплату
мінімальної заробітної плати
працівнику виключно у випадку
виконання працівником місячної норми
робочого часу.

Відповідно до статті 21 Закону України
«Про оплату праці» розмір заробітної
плати може бути нижчим за встановлений
трудовим договором та мінімальний
розмір заробітної плати у разі
невиконання норм виробітку,
виготовлення продукції, що виявилася
браком, та з інших, передбачених чинним
законодавством причин, які мали місце з
вини працівника. При невиконанні
працівником місячної норми робочого
часу з причин, що не залежать від
власника, гарантується виплата не
мінімальної заробітної плати, а тієї
частини, яка відповідає співвідношенню
між фактичною тривалістю робочого часу
працівника і нормою робочого часу.

Норма робочого часу у січні 2014 року
становить 20 робочих днів, з яких ОСОБА_1
відпрацював 13 днів. За січень 2014 року
відповідно до штатного розкладу та
наказу № 10-пр від 31 січня 2014 року про
преміювання працівників по
результатам роботи структурних
підрозділів за січень 2014 року ОСОБА_1
було нараховано заробітну плату в
наступному розмірі: заробітна плата
згідно окладу за 13 робочих днів у
розмірі 990,48 грн., премія згідно наказу
про преміювання у розмірі 578,96 грн., з
нарахованої суми вирахувано податків:
податок на доходи фізичних осіб (15%) 226,94
грн., єдиний соціальний внесок (3,6%) 56,50
грн. Всього до виплати за січень 2014 року
за 13 робочих днів нараховано: 1286,00 грн.

13 лютого 2014 року ОСОБА_1 самостійно
звернувся до відділу персоналу
гіпермаркету із заявою, що він хоче
звільнитися з 14 лютого 2014 року, та
особисто написав заяву про звільнення
за власним бажанням з 14 лютого 2014 року
(а.с.33). Поважних причин про
неможливість продовжувати роботу, як
це передбачено ст. 38 КЗпП України, для
розірвання трудового договору у
визначений працівником строк ОСОБА_1 не
навів та доказів не надав. Проте
керівництво гіпермаркету не
заперечило проти вказаного ОСОБА_1
строку та погодилося його звільнити з 14
лютого 2014 року, тобто на наступний день
після подання заяви про звільнення. Про
звільнення ОСОБА_1 з 14 лютого 2014 року за
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП
України було видано наказ № 24-к від 13
лютого 2014 року (а.с.34). ОСОБА_1 сам
самостійно прийняв рішення про
звільнення, написав заяву про
звільнення та свідомо покинув 13 лютого
2014 року своє робоче місце під час
робочого часу з 12.30 год. ранку, а 14
лютого 2014 року не з'явився на робоче
місце без поважних причин, про що було
складено відповідні акти про
відсутність на робочому місці без
поважних причин.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений орган письмово за два
тижні.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнений з
підприємства за власним бажанням,
доказів іншого позивачем не надано, а
відтак позовні вимоги про поновлення
на роботі є безпідставними.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про відпустки» за бажанням працівника
у разі його звільнення (крім звільнення
за порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки. Відпустка
працівнику надається за його заявою.

Однак встановлено, що ОСОБА_1 заяву про
надання йому відпустки до відділу
персоналу гіпермаркету не подавав, а
отже відпустка йому не надавалась.
Згідно заяви ОСОБА_1 про звільнення за
власним бажанням з 14 лютого 2014 року та
наказу про звільнення № 24-к від 13
лютого 2014 року з ОСОБА_1 було проведено
повний розрахунок, виплачено заробітну
плату за відпрацьований час у лютому 2014
року, виплачено згідно наказу № 14-пр
від 14 лютого 2014 року премію, а також на
підставі ст. 83 КЗпП України компенсацію
за невикористану частину щорічної
основної відпустки за період роботи з 24
травня 2014 року по 14 лютого 2014 року, що
становить 17 календарних днів у розмірі
1471,86 грн. (вираховано податків: податок
на доходи фізичних осіб (15%) 212,82 грн,
єдиний соціальний внесок (3,6%) 52,99грн.),
всього виплачено компенсації за
невикористану відпустку: 1206,05 грн.

Окрім цього, як вбачається з заперечень
відповідача на позовну заяву, 17 лютого
2014 року у зв'язку з нез'явленням ОСОБА_1
до гіпермаркету «Епіцентр К» йому було
направлено лист за № 53 про його
звільнення за власним бажанням з 14
лютого 2014 року та вимога з'явитись до
гіпермаркету для ознайомлення з
наказом про звільнення, а також для
отримання трудової книжки. Однак,
отримавши листа ОСОБА_1 на робоче місце
не з'явився. Станом на 21 березня 2014 року
позивач так і не з'являвся у відділі
персоналу гіпермаркету або на своєму
робочому місці. Встановлено, що 26
лютого 2014 року від ОСОБА_1 поштою
надійшла заява датована 21 лютого 2014
року в якій він з незрозумілих причин
просить вважати його заяву про
звільнення за власним бажанням з 14
лютого 2014 року датовану 13 лютого 2014
року недійсною, відмінити наказ про
звільнення за власним бажанням, та
виплатити йому компенсацію за
лікарняний з 13 лютого 2014 року по 21
лютого 2014 року за 6 календарних днів,
але лікарняний лист позивачем надано
не було.

На підставі викладеного, суд прийшов до
висновку, що чинним законодавством не
передбачено поновлення працівника на
робочому місці після його звільнення
за власним бажанням.

На інформаційний запит ОСОБА_1 від 13
лютого 2014 року, що надійшов до
гіпермаркету «Епіцентр К» 14 лютого 2014
року було надано відповідь 19 лютого 2014
року за № 57, з повною розшифровкою щодо
нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за
січень місяць 2014 року. Окрім цього,
відповідь на заяву ОСОБА_1 від 21 лютого
2014 року, яка надійшла до гіпермаркету
«Епіцентр К» 26 лютого 2014 року, було
надано 28 лютого 2014 року, з повторною
інформацією про звільнення ОСОБА_1 за
власним бажанням з 14.02.2014 року та
вимогою з'явитись до відділу персоналу,
також було повторно надано
розшифрування нарахувань за січень 2014
року, додатково надано розшифрування
нарахувань за лютий 2014 року.

Аналізуючи вищевикладені обставини,
суд прийшов до висновку, що оклад
ОСОБА_1 за виконану працівником місячну
норму праці становить 1600,00 грн., що
повністю відповідає діючому
законодавству; ані в січні 2014 року (13
робочих днів), ані в лютому 2014 року (8
робочих днів) позивач не виконував
місячну норму праці; заробітна плата
нарахована відповідно до
відпрацьованого часу; лікарняний лист
за січень 2014 року до TOB «Епіцентр К»
позивачем не надано; в нічні зміни та з
перевищенням норм робочого часу
позивач не працював; позивач не виконав
норм робочого часу в межах місяця; на
запити позивача надано письмові
відповіді, які надіслано поштою;
позивач звільнився за власним бажанням
згідно поданої власноруч написаної
заяви; наказ видано на підставі заяви
позивача; заява про звільнення подана
позивачем 13 лютого 2014 року з 14 лютого 2014
року; заява про відкликання заяви про
звільнення за власним бажанням
надійшла 26 лютого 2014 року, тобто після
фактичного звільнення позивача.
Поновлення працівника, що звільнився
за власним бажанням, після його
звільнення чинним законодавством не
передбачено; запис у трудовій книжці
зроблено на підставі наказу про
звільнення за власним бажанням;
позивач не подавав заяву до TOB
«Епіцентр К» про надання йому
відпустки; компенсація за відпустку
позивачу виплачена в повному розмірі;
вимушеного прогулу у позивача не було,
оскільки він самостійно покинув робоче
місце. Аналізуючи зібрані у справі
докази у їх сукупності, наведені
сторонами доводи та заперечення з
предмету позову, суд вважає, що
відповідач не порушив жодних прав,
законних інтересів позивача та вимог
чинного законодавства України, а тому
правові підстави позивача, наведені на
обґрунтування позовних вимог щодо
визнання незаконним та протиправним
факт порушення відповідачем трудового
законодавства та трудових прав ОСОБА_1
в частині нарахування заробітної
платні за січень 2014 року нижче
прожиткового мінімуму в Україні;
визнання незаконним та протиправним
факт порушення відповідачем трудового
законодавства та трудових прав ОСОБА_1
в частині відмови оплачувати
лікарняний лист (по квоті
гіпермаркету); визнання незаконним та
протиправним факт порушення
відповідачем трудового законодавства
та трудових прав ОСОБА_1 в частині
відмови оплачувати понаднормову працю
та роботу у нічні зміни; визнання
незаконним та протиправним факт
ігнорування відповідачем
інформаційного запиту від 13.02.2014 року
щодо надання ОСОБА_1 аргументованих
пояснень з перелічених вище порушень
трудового законодавства та його
трудових прав; визнання незаконними
дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1
станом на 14.02.2014 року, а само звільнення
станом на 14.02.2014 року - незаконним та
протиправним; визнання незаконним та
протиправним видання наказу про
звільнення № 24-к від 13.02.2014 року;
зобов'язання відповідача скасувати
Наказ по підприємству № 24-к від 13.02.2014
року як заснований на заяві, яку станом
на 21.02.2014 року він позначив власною
заявою як недійсну у зв'язку із не
вирішеністю інциденту по суті
досудового трудового спору (факт
відкликання заяви від 13.02.2014 р.);
внаслідок скасування Наказу по
підприємству № 24-к від 13.02.2014 року,
зобов'язати відповідача визнати запис
від 14.02.2014 року про звільнення у
трудовій книжці ОСОБА_1 не дійсним;
роз'яснити відповідачеві, що днем
звільнення вважається день
ознайомлення під розпис із Наказом по
підприємству про звільнення та день
вручення трудової книжки особі, яку має
бути звільнено, а також зобов'язання
відповідача надати ОСОБА_1 щорічну
оплачувану відпустку, починаючи із з
дня вирішення трудового спору по суті;
роз'яснити відповідачеві, що днем
звільнення у такому разі (п.11) буде
вважатися останній день даної
відпустки; у разі, якщо вирішення
судового спору буде подовжено з
будь-яких причин, крім вини позивача -
автоматично подовжити й строк
вимушеного прогулу, при цьому,
зобов'язати відповідача відповідним
чином оплатити ці додаткові дні
вимушеного прогулу, суд вважає
безпідставними та такими, що
суперечать вимогам чинного
законодавства, яке регулює трудові
відносини, що виникли між сторонами у
справі.

Що стосується інших позовних вимог, а
саме стягнення з відповідача на
користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну
плату, в тому числі за час вимушеного
прогулу, у розмірі 5401 грн. , суд вважає
їх такими, що не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства.

Стосовно вимог про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_1
моральної шкоди у сумі 8859, 38 грн., суд
прийшов до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

За правилом ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Встановлені в судовому засіданні
обставини свідчать про те, що при
звільненні позивача із займаної посади
відповідачем не порушувались норми
чинного законодавства, а отже, не були
порушені законні права позивача. Тому
вимоги ОСОБА_1 про відшкодування
моральної шкоди є безпідставними та
такими, що не підлягають до
задоволення.

Відповідно до ст. ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подаються сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 до
виконуючого обов'язки директора
невідокремленого структурного
підрозділу гіпермаркет «Епіцентр К» м.
Дніпропетровськ ТОВ «Епіцентр-К» Білан
Юлії Володимирівни та Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Епіцентр-К» про визнання незаконними
та протиправними дій, скасування
наказу, поновлення на роботі, надання
оплачуваної відпустки ,стягнення
заробітної плати,в тому числі за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
є безпідставним та таким, що не
підлягає до задоволення в повному
обсязі.

На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі
залишення позову без задоволення,
закриття провадження у справі або
залишення без розгляду позову
позивача, звільненого від оплати
судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави.

Таким чином, судовий збір підлягає
віднесенню за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 237-1 КПпП України,
ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
виконуючого обов'язки директора
невідокремленого структурного
підрозділу гіпермаркет «Епіцентр К»
м.Дніпропетровськ ТОВ «Епіцентр-К»
Білан Юлії Володимирівни та Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Епіцентр-К» про визнання незаконними
та протиправними дій, скасування
наказу, поновлення на роботі, надання
оплачуваної відпустки ,стягнення
заробітної плати,в тому числі за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя : Озерянська
Ж.М.