Справа № 201/5211/14ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне в порядку гл. 8 розділу ІІІ ЦПК
України/

10 червня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом товариства
з обмеженою відповідальністю «Артік»
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Артік» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору іпотеки. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що позивач є
власником нерухомого майна, а саме:
нежитлової будівлі виставкового
салону літ. АВ - 2, ав,, що розташований
за адресою : АДРЕСА_1, однак в силу
існуючої заборони на відчуження на
підставі договору іпотеки від 25 лютого
2013 року укладеного між відповідачами,
позивач не має можливості реалізувати
своє право власника та розпорядитися
даним майном на свій розсуд. Тому
позивач просить суд визнати договір
іпотеки від 25 лютого 2013 року,
зареєстрований в реєстрі за № 301,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
недійсним, виключити з Державного
реєстру іпотек запис про іпотеку № 215787
від 25 лютого 2013 року вчинений на
підставі Договору іпотеки, серія та
номер: 3014 виданого 25 лютого 2013 року та
виключити з Державного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
запис про обтяження № 215808 від 25 лютого
2013 року, вчинений на підставі Договору
іпотеки, серія та номер : 301, виданого 25
лютого 2013 року.

В судове засідання представник
позивача не з*явився про день, час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, надав суду заяву про
слухання справи за відсутності
представника, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, проти розгляду
справи в заочному провадженні не
заперечував.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, причини неявки до суду не
повідомила, тому суд відповідно до ч. 1
ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди
позивача вважає можливим провести
заочний розгляд справи.

Згідно ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши та перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги ТОВ
«Артік» обґрунтованими та такими що
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Згідно ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується ,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування розпорядження
своїм майном.

Судом встановлено, що ТОВ «Артік» є
власником нерухомого майна, а саме:
нежитлової будівлі виставкового
салону літ. АВ-2, ав,, що розташований за
адресою: м. Дніпропетровськ, вул.
Лазаряна, буд.3, що підтверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно від 02 липня 2013
року /а.с. 16/. Однак позивач позбавлений
свого права користування та
розпорядження своїм майном на власний
розсуд оскільки на нерухоме майно
накладено заборону на відчуження на
підставі договору іпотеки від 25 лютого
2013 року укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 /а.с. 6/.

02 березня 2009 року на підставі договору
купівлі - продажу ТОВ «Артік» придбало
спірне майно.

У межах справи № 2-2171/10, що розглядалась
Придніпровським районним судом м.
Черкаси 18 березня 2010 року ухвалою суду
затверджено мирову угоду між ТОВ
«МАКСРІЕЛТІ» та ОСОБА_3. Відповідно
умов угоди ТОВ «МАКСРІЕЛТІ» визнано
власником майна.

17 травня 2012 року Жовтневим районним
судом м. Дніпропетровська винесено
заочне рішення про визнання недійним
договору купівлі - продажу від 02
березня 2009 року та скасування
державної реєстрації права власності
ТОВ «Артік» на предмет договору.

Так, дії третіх осіб були направленні
на незаконне заволодіння нерухомим
майном, що належало ТОВ «Артік». На
протязі останніх років було вчинено
кілька правочинів, спрямованих на
відчуження нерухомого майна.

Згодом право власності за ТОВ «Артік»
поновлено згідно договору купівлі -
продажу, бланки серії, номеру ВМС №
374423,374424, реєстровий № 386 та Ухвали
Апеляційного суду Черкаської області
від 04 травня 2012 року , справа №
22ц/2390/1148/12 і Ухвали Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01 жовтня
2012 року в справі № 22ц/490/4565/12, згідно
яких припинено право власності за ТОВ
«МАКСРІЕЛТІ»

Однак 25 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було укладено іпотечний
договір, зареєстрований за № 301, яким
забезпечувалось виконання за
договором позики від 25 лютого 2013 року
укладеного між ними.

Згідно п. 1.3 договору іпотеки нерухоме
майно що є предметом іпотеки, належить
іпотекодавцю на підставі договору
купівлі - продажу нежитлової будівлі
від 01 березня 2012 року. Однак даний
правочин було визнано недійсним, тому
продавець за договором купівлі -
продажу нежитлової будівлі від 01
березня 2012 року не мав права продавати
нерухоме майно Іпотекодавцю, а отже
відповідно до ст. 216 ЦК України, даний
правочин не створив жодних юридичних
наслідків для сторін.

Тобто, ОСОБА_1 так і не набув права
власності на нерухоме майно.
Відповідно ст. 5 Закону України «Про
іпотеку» предметом іпотеки може бути
нерухоме майно, що належить
Іпотекодавцю на праві власності,
оскільки ОСОБА_1 не є власником
спірного майно, то відповідно ст. 5
Закону України «Про іпотеку» не мав
права укладати договір іпотеки
стосовно цього майна.

У відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК
України, якщо зміст правочину
суперечить Цивільному Кодексу іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам, він може бути
визнаний судом недійсним.

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
судам необхідно враховувати, що згідно
із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину
не може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
а також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та
відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України п. 7 постанови
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року правочин може бути
визнаний недійсним лише на підставах,
визначених законом, та з застосування
наслідків недійсності, передбачених
законом. Підставами недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовленні ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, а також те що
на момент укладення договору іпотеки
ОСОБА_1 так і не набув права власності
на спірне майно, суд вважає за можливе
визнати договір іпотеки від 25 лютого 2013
року недійсним, окрім того суд вважає
за можливе виключити з Державного
реєстру іпотек запис про іпотеку від 25
лютого 2013 року та виключити з
Державного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна запис про
обтяження від 25 лютого 2013 року.

Судові витрати розподілити відповідно
до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю «Артік» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
іпотеки - задовольнити.

Визнати договір іпотеки від 25 лютого
2013 року, зареєстрований в реєстрі за №
301, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
недійсним,

Виключити з Державного реєстру іпотек
запис про іпотеку № 215787 від 25 лютого 2013
року вчинений на підставі Договору
іпотеки, серія та номер: 301 виданого 25
лютого 2013 року.

Виключити з Державного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна
запис про обтяження № 215808 від 25 лютого
2013 року, вчинений на підставі Договору
іпотеки, серія та номер : 301, виданого 25
лютого 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (інд. номер НОМЕР_1)
та ОСОБА_2 (інд. номерНОМЕР_2) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Артік» сплачений
останнім судовий збір в розмірі 121,80
грн. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Заочне рішення суду може бути
оскаржене позивачем протягом десяти
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя
С.О. Демидова