РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 2-54/11

пр. № 2/759/1572/14

03 червня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді
Наборозняка М.І.

за участю секретаря Оленчук
І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору дарування квартири недійсним
та визнання права власності,
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності на
частку квартири,

встановив :

03.11.2008 року до суду звернувся
ОСОБА_3 із позовом до відповідача
ОСОБА_2 В позові просив суд:

- визнати недійсним договір від
01.09.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про
дарування квартири АДРЕСА_1,.

- визнати за ним право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка є
двокімнатною, загальною площею 50,20
кв.м , житловою - 31,20 кв.м.

В позові він зазначив, що він
проживав із ОСОБА_4 в шлюбі з 16.06.1989
року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день її
смерті). В період шлюбу ними набути
вказана квартира (надалі - спірна). Він
вважав її майном, яке належить
подружжю на рівних правах відповідно
до сімейного законодавства.

В подальшому він з*ясував, що
вказану квартиру, яка була оформлена
на ім*я дружини, остання подарувала
своїй доньці ОСОБА_5, відповідачці за
його позовом ( у справі, яка
розглядається).

Він не надавав згоди дружині (ОСОБА_4)
для такого дарування. 01.11.2005 року він
під «психічним впливом» ОСОБА_4 та
нотаріуса підписав заяву-дозвіл на
укладення договору дарування.

Після смерті його дружини ОСОБА_4 йому
стало відомо про договір дарування
квартири від 01.09.2005 року.

Вважає його недійсним, оскільки майно
(спірна квартира) є спільним майном
подружжя, а згідно з ч. 3 ст. 65 СК України
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і державної
реєстрації згода другого із подружжя
має бути подана письмово та повинна
бути нотаріального посвідчена.

Оскільки він такої письмової згоди
на укладення договору 01.09.2005року не
надавав, то такий договір суперечить
законодавству. Тому він повинен бути
визнаний судом недійсним з огляду на
приписи ч. 1 ст. 215 ЦК України із
застосуванням ч.1 ст. 203 ЦК України.

Позовна заява була підписана
представником позивача ОСОБА_1

В ході розгляду цивільної справи за
позовом ОСОБА_3 участь в ній приймав
його представник ОСОБА_1, яка була його
дружиною ( копія свідоцтва про шлюб в
томі 1, а.с. 123).

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_3 помер
(копія свідоцтва про смерть в томі 1 ,
а.с. 122).

У зв*язку зі смертю позивача
провадження у справі було зупинене
ухвалою суду від 16.04.2009 року (том 1, а.с.
125-126).

В подальшому провадження також
зупинялось у зв*язку із розглядом
інших цивільних справ. У справі
приймала участь ОСОБА_1, як
правонаступник померлого позивача
ОСОБА_3

Справа була доручена для розгляду
судді Наборозняку М.І. 27.11.2013 року (том 2,
а.с.100) після задоволення відводу
іншого судді.

В судовому засіданні 15.01.2014 року (т. 2 ,
а.с.134) суд визначив, що належним
позивачем у справі є ОСОБА_1, оскільки
вона надала належні докази про те, що
вона прийняла спадщину у вигляді
майна, після смерті свого чоловіка
ОСОБА_3 (первісного позивача),
звернувшись у передбачений законом
6-місячний строк із заявою до
нотаріуса про те, що вона спадщину
приймає.

Ухвалу з цього приводу суд прийняв по
причині того, що ОСОБА_1 вступила у
справа, як правонаступник померлого
позивача ОСОБА_3

23.01.2014 року представник відповідача
ОСОБА_2 (за первісним позовом) ОСОБА_6
звернулась до суду із зустрічним
позовом до відповідача ОСОБА_1 про
визнання за ОСОБА_2 права власноті на
спірну квартиру АДРЕСА_1 , яке вона
набула на підставі оспорюваного
ОСОБА_1 договору дарування ОСОБА_4
вказаної квартири на її ім*я.

У зустрічному позові просила
відхилити первісний позов ОСОБА_2;
зазначила обставини набуття її
матір*ю ОСОБА_4 спірної квартири.
Вказала, що вона у 16 червня 1989 року
уклала шлюб із ОСОБА_3, 28 червня 1989 року
в порядку обміну з колишньою
дружиною ОСОБА_3 - ОСОБА_7 ; у серпні 1989
року внесла пайовий внесок у ЖБК
«Дніпро» в сумі 2833,29 грн.

Також вказала, що 16.08.2005 року ОСОБА_4
отримала свідоцтво про право
власності на спірну квартиру, жилою
площею 31.2 кв.м, загальною - 50,2 кв.м. А
01.09.2005 року вона (ОСОБА_4) подарувала
спірну квартиру їй (ОСОБА_2.)

В тексті позовної заяви вказала, що
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була
домовленість про те, що він
«переуступить» їй своє членство у ЖБК
на всю квартиру, вона набула всі
права власника цієї квартири. Тому
ОСОБА_2 не визнає вимоги щодо
належності ОСОБА_3 права власності на
? частку спірної квартири, яке одному
із подружжя.

ОСОБА_1 в наданих суду заявах (після
листопада 2013 року), письмових
поясненнях, а також безпосередньо в
судовому засіданні (вона та її
представники) позов підтримала,
зустрічний не визнала.

Вважає, що оспорюваний договір є
недійсним, оскільки в період
відчуження спірної квартири 01.09.2005
року ОСОБА_4 перебувала в шлюбі із
ОСОБА_3, тому від нього повинна була
бути письмова згода на таке
відчуження, посвідчена нотаріально.
Але такої згоди не було. У випадку
недійсності договору спірна
квартира вважається такою, що
належить померлій ОСОБА_4; враховуючи,
що вона була набута в шлюбі між нею та
ОСОБА_3, то вона належала вказаному
подружжю в рівних частинах, про що і
вказував ОСОБА_3 у позовній заяві від
03.11.2008 року і у зв*язку з цим просив
визнати за ним ? частину квартири.
Оскільки, у зв*язку із його смертю
спір судом розглянутий не був, то суд
повинен задовольнити вимоги (саме в
такій конструкції їх викладення).
Враховуючи, що за померлим ОСОБА_3 (у
випадку, якби спір був вирішений за
його життя) перебувала ? частину
спірної квартири (як за одним із
подружжя), то на момент його смерті на
таке майно відкрилась спадщина.
Оскільки вона є єдиним спадкоємцем
(таким, що вчасно звернувся до
нотаріуса із заявою про прийняття
спадщини) майна ОСОБА_3, то за нею слід
визнати право власності на вказане
майно (1/2 частку спірної квартири) в
порядку спадкування за заповітом та
за законом.

ОСОБА_2 та її представник в судовому
засіданні первісний позов не
визнали; зустрічний просять
задовольнити на підставі викладених у
ньому обставин. Також пояснили, що
ОСОБА_3 01.09.2005 року давав згоду ОСОБА_4
на дарування спірної квартири дочці
ОСОБА_2; таку його заяву нотаріус
посвідчив згодом, 11.11. 2005 року.

Допитаний за клопотанням ОСОБА_2
свідок ОСОБА_8 пояснив, що він був
близьким другом ОСОБА_3; знає, що
останній погоджувався на дарування
квартири ОСОБА_4 на користь її дочки
ОСОБА_2; квартира була подарована
навесні 2005 року, а восени того ж року
він (ОСОБА_3) приїхав до Києва із
Полтавської області у написав
погодження щодо дарування квартири
письмово.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників, свідка, дослідивши
матеріали справи, дійшов висновку, що
позов первісний позов підлягає
задоволенню, зустрічний - відхиленню.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України
обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню.

Сторони не оспорюють розміри спірної
квартири, дати укладання оспорюваного
договору, договору міни, осіб, які їх
підписували, обставини перебування в
шлюбах ОСОБА_3, їх розірвання, смерті
ОСОБА_4, ОСОБА_3 Тому суд приймає за
достовірну інформацію з цього приводу,
викладену в тексті первісного та
зустрічного позову.

При вирішенні спору суд приймає
до уваги, враховуючи позовні вимоги
первісного та зустрічного позову,
належні право встановлюючі документи
на спірну квартиру.

Суд вважає таким документом
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру , видане ОСОБА_4
Головним управління житлового
забезпечення КМДА 16.08.2005 року (том 1 ,
а.с.65). Саме на нього є посилання в
оспорюваному договорі дарування від
01.09.2005 року (том 1, а.с.64).

У серпні-вересні 2005 року був чинним СК
України. Саме з огляду на його норми
суд вирішує спір щодо права померлого
ОСОБА_3 на частину спірної квартири.

Ст. 60 СК України передбачає, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в
шлюбі з 1989 року (том 1, а.с.8), шлюб
припинився у зв*язку зі смертю
дружини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с.9).

Отже, спірна квартира набута
подружжям під час перебування в
шлюбі.

Суд не досліджує обставини щодо
коштів (грошей), чи іншого майна
подружжя, за рахунок якого набута
спірна квартира, враховуючи, що
сторони за первісним та зустрічним
договором на період розгляду справи
(листопад2013 року - до червня 2014 року не
заявили саме позовних вимог про це.
Тобто, вони не заявили вимог про
визнання ОСОБА_4 такою, що набула майно
( квартиру повністю, чи частку спірної
квартири) за власні кошти до
укладання шлюбу із ОСОБА_3 (чи
встановлення факту про таке ).

Тому суд не застосовує норми КПШС
України, ЦК України 1963 року.

Суд застосовує норми СК України, який
був чинним року (і є в поточний час) в
день отримання подружжям (в даному
випадку лише ОСОБА_4) 16.08.2005 року
правовстановлюючого документу на
спірну квартиру.

Відповідно до статті 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об*єктом спільної
сумісної власності подружжя, частини
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Оскільки свідоцтво на квартиру
було видано 16.08.2005 року, то суд вважає,
що саме в цей день подружжя набуло
(оформило) право власності на спірне
майно - спірну квартиру. Тому суд
вважає її спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (при їх житті).

ОСОБА_3 пред*явив вимогу про визнання
за ним ? частини спірної квартири (її
половини, враховуючи приписи ст. ст. 63,
70 СК України, про що і вказано ОСОБА_3
було в позовній заяві у 2005 році).

Суд вважає, що після смерті одного із
подружжя, тобто після припинення
шлюбу право спільної сумісної
власності на майно набуте за час шлюбу
не припиняється.

Відповідач ОСОБА_2 не надала
належних та допустимих доказів про
те, що у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9 була
домовленість що спільного майна
(спірної квартири) про розміри часток
кожного інші, ніж рівні.

Суд також враховує, що шлюбного
договору між вказаним подружжям
укладено не було.

Стаття 69 СК України визначає, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності. У разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними
(стаття 70 СК України).

Крім того, суд враховує, що вимоги
позивача ОСОБА_3 у 2005 році (в частині
визнання за ним права на половину
квартири) є схожими на поділ
квартири, хоч вже і після смерті його
дружини, але спрямовані до нового
власника квартири - ОСОБА_2

Новий власник спірної квартири за
договором дарування ОСОБА_2 не
пред*явила до ОСОБА_3, а в подальшому до
ОСОБА_1 позовних вимог, які могли б
стосуватись визначення часток
зазначеного подружжя в у праві
власності на спірну квартиру інших
чином, ніж порівну.

Судом достовірно встановлено, що при
укладенні оспорюваного договору
дарування (том 1, ас. 64) письмового,
нотаріально посвідченого погодження
ОСОБА_3 на відчуження спірної квартири
не було при його укладенні. Подальша
згода на укладання договору не має
правового значення при вирішенні
спору.

Оскільки ч. 3 ст. 65 СК України вимагає
саме такого оформлення згоди іншого
з подружжя на укладання договору про
відчуження нерухомості ( в даному
випадку спірної квартири), то вказаний
договір укладений з порушенням вимог
закону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6
ст. 203 цього Кодексу.

З огляд у на викладене (та зазначені
норми закону) у суду є підстави
визнати оспорюваний договір
дарування недійсним.

Суд враховує, що позивачем ОСОБА_1
судовий збір сплачено в максимальному
обсязі, як за майновий спір.

Отже, суд має повноваження при
вирішенні спору, враховувати, що за
первісним позовом ОСОБА_3 його вимоги
про визнання права власності на ?
частину спірної квартири (як його
рівна частка у спільній сумісній
квартири АДРЕСА_1) слід було
задовольнити ( у випадку, якби суд
вирішував спір на його користь, як
позивача).

Оскільки ОСОБА_3 помер, а договір суд
визнає недійсним, то суд приймає до
уваги, що спірна квартира за
недійсним договором належить вже не
обдарованому (ОСОБА_2.), а вважається
власність померлої ОСОБА_4

Тому вимоги ОСОБА_3 про визнання за
ним права власності на половину
вказаної квартири (як за одним із
подружжя) підлягали б задоволенню саме
в такому викладенні у випадку, якби
останній був живим на період
ухвалення судового рішення.

Проте, враховуючи правонаступника
ОСОБА_1, суд вважає, що вона може
набути право власності на майно
ОСОБА_3 в порядку спадкування за
заповітом від 18.07.2008 року , складеним
ОСОБА_3 на її користь.

Вказаний заповіт та заява ОСОБА_1
міститься в матеріалах спадкової
справи, копія якої надіслана суду
нотаріусом (том 2, а.с. , 182, 203).

В заповіті вказано, про те, що ОСОБА_3
заповідає їй «все інше майно, яке
належатиме йому за законом і на яке
він матиме право за законом на день
його смерті».

Таким чином, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_3 належало 12 частина
спірної квартири з моменту
оформлення права на неї (16.08.2005 року),
таке його право суд поновлює з 01.09.2005
року, оскільки договір від імені
ОСОБА_4 на відчуження квартири є
недійсним, то сторони повертаються у
первісний стан. У зв*язку з цим право
власності ОСОБА_3 на ? частку
квартири повинно бути закріплене за
ОСОБА_1, яка його успадкувала
(прийняла) відповідно до поданої нею
заяви від 25.08.2008 року до Дванадцятої
Київської державної нотаріальної
контори ( том 2, а.с. 182).

Враховуючи наявний спір, суд вважає,
що в нотаріальному порядку ОСОБА_1 не
може вирішити питання щодо оформлення
документів на зазначене спадкове
майно.

Суд вирішує вказане питання в
судовому порядку згідно зі ст.ст. 1216,
1218, 1220 1223, 226 1233 ЦК України, які
регламентують спадкування - перехід
прав від фізичної особи, яка померла до
інших осіб за заповітом. Тому визнає
за ОСОБА_1 право власності на ? частку
спірної квартири в судовому порядку
за спадкуванням на підставі заповіту.

Суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 за
зустрічним позовом задоволенню не
підлягають.

Вони обґрунтовуються договором
дарування , який оспорив ОСОБА_3, а в
подальшому його право наступник
ОСОБА_1 Предметом позову було -
недійсність договору дарування в
цілому; вимоги про недійсність
договору в частині заявлено не було.
ОСОБА_2 заявляє позов про визнання за
нею права власності на спірну
квартиру повністю (а не на ? частину).

Оскільки суд визнає договір дарування
від 01.09.2005 року недійсним, то суд
відмовляє їй в задоволенні
зустрічного позову, враховуючи, що
вимоги сторін в даному конкретному
випадку - взаємовиключні.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд,

вирішив :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір
дарування від 01.09.2005 року квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частку квартири АДРЕСА_1, яка є
двокімнатною, загальною площею 50,20
кв.м , житловою - 31,20 кв.м.

В задоволенні зустрічного позову
відмовити.

На рішення суду може бути подано
протягом 10 днів з дня його
проголошення апеляційну скаргу на
адресу Апеляційного суду м.Києва
через районний суд.

Суддя :