Справа № 463/367/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/3817/14
Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

головуючого -
Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Ніткевича А.В.,

з участю секретаря
Гацій І.І.,

з участю ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Личаківського районного суду м.Львова
від 25 березня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи -
ОСОБА_6, реєстраційна служба ЛМУЮ,
приватний нотаріус ЛМНО ОСОБА_7, про
застосування наслідків недійсності
правочину та витребування майна з
чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов
задоволено. Застосовано наслідки
недійсності правочину, а саме :
скасовано державну реєстрацію
договору купівлі продажу від 09.11.2001
року АЕЕ №729571 шляхом скасування в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно запису про реєстрацію права
власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.
Витребувано з чужого незаконного
володіння ОСОБА_4 майно, а саме -
квартиру АДРЕСА_1, шляхом зобов»язання
ОСОБА_4 звільнити цю квартиру на
користь ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 в
дохід держави судові витрати в розмірі
214 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржила
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 В
апеляційній скарзі стверджує про
порушення норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
позивач видав довіреність на ім»я
ОСОБА_8, однак відповідач ОСОБА_4 участі
в цьому правочині не приймав. Вважає
безпідставним посилання суду на лист
ВСУ від 24.11.2008 року, оскільки ОСОБА_9 при
видачі генерального доручення був
дієздатною особою вчиняв
односторонній правочин, а ОСОБА_8 діяв в
інтересах ОСОБА_2 при продажі спірної
квартири. Зазначає, що ОСОБА_8 не
залучено до участі у справі. Стверджує,
що ОСОБА_2 власником спірної квартири
не являється. Зазначає, що ОСОБА_4 є
добросовісним набувачем, який не знав і
не міг знати про будь-які порушення
закону при укладення договору, його
протиправні дії слідством не
встановлено. Крім цього, посилається на
те, що рішення про реєстрацію права
власності приймалося БТІ, а не
державним реєстратором прав на
нерухоме майно, а тому вважає, що позов
в частині скасування запису в Реєстрі
не підлягає до задоволення. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 про
заперечення доводів апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду
першої інстанції відповідає в повній
мірі.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено
такі обставини.

2.11.2001 року ОСОБА_2 видав на ім»я ОСОБА_8
доручення на розпорядження його
майном.

9.11.2001 року ОСОБА_8, який діяв на підставі
вказаного доручення, укладено договір
купівлі-продажу з ОСОБА_4, від імені
якого діяла ОСОБА_10, про відчуження
кватири АДРЕСА_1 в м.Львові. (а.с.11)

Рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 19 жовтня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 29 квітня 2013
року, задоволено позов ОСОБА_2 та
визнано недійсним доручення від 2.11.2001
року видане на ім»я ОСОБА_8, визнано
недійсним договір купівлі-продажу від
9.11.2001 року квартири АДРЕСА_1. (а.с.7-8, 9-10)

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5 та ч.6 ст.203 ЦК
України, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов`язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов`язана повернути другій стороні
у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно з п. п. 4, 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних прав про
визнання правочинів недійсними»
відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди
розглядають справи за позовами про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемного
правочину підлягає розгляду в разі
наявності відповідного спору. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. У цьому разі в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 1212 ЦК особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що відповідач повинен повернути
позивачу спірну квартиру, оскільки
таку останній набув на підставі
правочину, який визнано недійсним.

Висновок суду першої інстанції
відповідає обставам справи та доказам,
що містяться в матеріалах справи.

Посилання апелянта на відсутність
обману в діях ОСОБА_8 колегією суддів
визнається голослівним у зв»язку з
наступним.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не потребують
доказування при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

А відтак, оскільки рішенням
Личаківського районного суду м.Львова
від 19 жовтня 2012 року, яке набрало
законної сили, встановлено, що
доручення на ім»я ОСОБА_8 отримане
обманним шляхом, у зв»язку з чим
договір купівлі-продажу визнано
недійсним, тому вказані обставини не
потребують доказування.

Щодо твердження чапленята про те, що
він є добросовісним набувачем спірної
квартири, то таке колегією суддів не
приймається до уваги з наступним.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача у разі якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Набувачем спірної квартири став
відповідач на підставі договору
купівлі-продажу від 09.11.2001 року,
укладеного з ОСОБА_8, який шляхом обману
отримав доручення на відчуження такої
від позивача.

А відтак, спірна квартира була
відчужена особою, яка не мала права її
відчужувати та квартира вибула з
володіння власника - ОСОБА_2 поза його
волею, тому повинна бути витребувана
від останнього набувача - ОСОБА_4, який
безпідставно зберігає за собою право
на спірну квартиру, та призведе до
відновлення становища позивача, яке
існувало до порушення його права.

Доводи апеляційної скарги не свідчать
про порушення судом норм матеріального
і процесуального права, про
неправильність висновків суду, такі не
грунтуються на матеріалах справи та
спростовуються дослідженими доказами.

Оскільки суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального закону,
колегія суддів не вбачає підстав для
зміни або скасування рішення суду .

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 25 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий :
Павлишин О.Ф.

Судді :
Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.