22-ц/775/408/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції: Безрук Т.В.
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.

суддів
Гаврилової Г.Л., Попової С.А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Новоазовського
районного суду Донецької області від 17
січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування і розпорядження
нерухомим майном, -

в с т
а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного
із відповідачем 01.07.2011р. В
обґрунтування заявлених вимог
посилалась на те, що напередодні
укладеної угоди відповідач обіцяв за
нею довічно доглядати. Але ж відповідач
з дружиною переконали її оформити
відчуження будинку у формі договору
купівлі-продажу. Укладаючи
вищезазначений договір, позивачці
повідомили, що укладається договір
купівлі-продажу, як потрібно, що умова
про отримання нею грошей це
формальність. Фактично ж вона коштів не
отримувала, розписки про отримання
грошей не писала. Напередодні угоди
вона підписувала якісь документи для
БТІ. Після укладання угоди ОСОБА_2
перестав надавати їй будь-яку допомогу
та за спливом півроку став вимагати від
неї звільнення будинку або повернення
оціночної вартості будинку в сумі
342800грн. У зв'язку з обманом з боку
відповідача, який скористався її
довірою, похилим віком і станом
здоров'я, обманув, не виконавши
обіцянки зі здійснення за нею
довічного утримання, просила визнати
недійсним вказаний договір
купівлі-продажу будинку.

Не погодившись з пред"явленими
вимогами, ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у здійсненні права
користування і розпорядження
нерухомим майном - житловим будинком
АДРЕСА_1 з господарськими спорудами і
земельною ділянкою площею 0,0948 га, які
розташовані по АДРЕСА_1, які він придбав
у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу
від 01.07.2011р. за 320тис.грн. Відповідно до
умов договору позивачка мала звільнити
будинок від речей, а також виписатися з
нього до 01.09.2011р., однак до теперішнього
часу цього не зробила, чим чинить йому
перешкоди в користуванні своєю
власністю, що просив усунути шляхом
виселення її зі спірного житлового
будинку АДРЕСА_1 та вселити його у це
помешкання.

Рішенням Новоазовського районного
суду Донецької області від 17 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
договорів купівлі-продажу житлового
будинку відмовлено. Позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
здійсненні права користування і
розпорядження нерухомим майном -
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути
перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження ОСОБА_2
належним йому на праві власності
житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом
виселення ОСОБА_1 із зазначеного
житлового будинку. Вселено ОСОБА_2 в
належний йому на праві власності
житловий будинок АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1
просить рішення скасувати і ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позов, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3,
яка підтримала доводи скарги,
заперечення проти скарги представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
розглянувши справу відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомлених про дату і час розгляду
справи позивачки і відповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
01.07.2011р. між продавцем ОСОБА_1 і покупцем
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу, за яким відповідач
придбав у власність житловий будинок
АДРЕСА_1 з усіма господарчими та
побутовими будівлями і спорудами по
АДРЕСА_1 за 300000грн. (п. 7).

Право власності набувача ОСОБА_2
зареєстровано КП "Бюро технічної
інвентаризації" Новоазовського району
за № 32689127.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з не
доведення позивачкою наявності умислу
в діях відповідача, істотність
значення обставин, і сам факт обману з
боку відповідача; при цьому суд
врахував, що наявність розписки про
отримання продавцем грошей під час
укладання договору купівлі-продажу
законодавством не передбачено; не
підтверджено відповідними доказами
учинення позивачкою правочину під
впливом помилки або за збігом тяжких
обставин; не доведення факту укладення
позивачкою фіктивного або удаваного
правочину.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 203 ЦК загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину є: 1) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. 2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3)
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, 4) правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5) правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якою
вмотивовано позов і зосереджено увагу
в апеляційній скарзі, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

В розумінні ч. 1 ст. 229 ЦК України
обставинами, що мають істотне значення
є природа правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей речі, які
значно знижують її цінність або
унеможливлюють використання за
цільовим призначенням.

З аналізу наведених норм слідує, що
обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть, або свідомо
замовчує про них.

За роз'ясненнями Пленуму Верховного
Суду України в п. 20 постанови N 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 06.11.2009р. правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину
не має істотного значення.

Положеннями ст. 204 ЦК України
презюмується правомірність правочину,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Це означає, що обов'язок доказування у
справах про визнання правочину
недійсним, позовні вимоги по яких
ґрунтуються на положеннях ст.ст. 203, 215,
230 ЦК України, покладається на позивача.

Суд, із врахуванням диспозиції норми,
якою вмотивовано позов (ст. 230 ЦК),
вважав доведеними обставини і, беручи
до уваги зібрані по справі докази,
колегія суддів з цим погоджується, що з
отриманням в БТІ витягу з реєстру прав
власності задля вчинення продажу
житлового будинку, позивачка в
нотаріальній конторі погодилась на
юридичне оформлення договору
купівлі-продажу, про що зазначала і у
змісті позовної заяви, що свідчить про
достеменну обізнаність про укладення
оплатної угоди, що усуває твердження
позивачки про вчинення нею правочину
внаслідок помилки в природі укладеної
угоди.

Така описана в позові і в апеляційній
скарзі хронологія подій, поряд з
учиненням в той же день 01.07.2011р. і іншої
юридично значущої дії - укладення
договору купівлі-продажу і земельної
ділянки, спростовує ознаки умисного
введення в оману з боку відповідача, не
доведеного з боку позивачки будь-якими
доказами, в чому впевнюється колегія і
з огляду на постанову про закриття
кримінального провадження за ознаками
шахрайства за ч. 1 ст. 190 КК України за
відсутністю в діях ОСОБА_2 складу
кримінального правопорушення.

В ході апеляційного перегляду справи
не здобуто доказів повідомлення
відповідачем про будь-які обставини,
аби спонукати позивачку до укладення
правочину, яких насправді немає, або
свідоме замовчування обставин, які
можуть перешкодити укладенню
правочину.

Посилання у апеляційній скарзі
позивачки на обман з боку ОСОБА_2, і
невиконання своїх обіцянок в
подальшому, не можна вважати за умисел,
бо між сторонами угоди досягнуто згоди
по всіх істотних його умовах, що
втілено у підписах сторін у
нотаріально посвідченому договорі. Ці
обставини не можуть бути покладені в
основу рішення про задоволення
позовних вимог, оскільки вони не є
істотними в сенсі ст. 229 ч. 1 ЦК України.

Суд вірно вмотивував визначену законом
правову кваліфікацію правочину під
впливом обману з огляду на положення
ст. 230 ЦК України, не вбачивши в діях
ОСОБА_2 ознак такого обману.

Кажучи про первісний намір на
укладення договору довічного
утримання, позивачка не підтвердила
обмовлення сторонами певних умов,
притаманних для цього виду договору, а
саме систематичність (періодичність),
види і розміри допомоги та ін. істотні
обставини. Цим підтверджується
відсутність таких ознак удаваності
договору (ст. 235 ЦК), як виникнення інших
переслідуваних сторонами відносин,
аніж обумовлені в підписаному ними
договорі купівлі-продажу.

Суд проаналізував й інші заявлені у
змісті позову підстави, зокрема
посилання позивачки про намір на
укладення фіктивного правочину (ст. 234
ЦК). Суд врахував, що ОСОБА_1 сама
заперечувала у п. 12 договору
фіктивність угоди. З огляду на державну
реєстрацію набутого права власності
відповідачем суд не віднайшов підстав
для задоволення позову, як
погоджується колегія суддів, беручи до
уваги зібрані у справі докази в
сукупності.

Доводи апеляційної скарги позивачки
про відсутність розписки про отримання
нею грошей як підставу для
спростування факту укладення оплатної
угоди купівлі-продажу, не є
переконливими, чому судом дана належна
оцінка, оскільки такий документ не
передбачений у якості обов"язкового
при вчиненні правочину
купівлі-продажу. Доводи позивачки про
безгрошовість угоди спростовуються
змістом п. 7 і п. 8 договору, якими
продавець засвідчила отримання нею
300тис.грн., що отримані нею в повному
обсязі при оформленні договору і
відсутність в неї претензій
фінансового характеру до покупця, що не
спростовано будь-якими іншими
належними і допустимими доказами.

Не спростовано поінформування
позивачкою нотаріуса про факт
отримання нею грошей від покупця. До
посилань позивачки про те, що вона таку
заяву вважала незначущою формальністю,
колегія суддів ставиться критично.

А посилання на істотність пояснень
свідків в частині підтвердження
безгрошового характеру угоди не є
спроможними з процесуальної точки
зору, бо такі свідчення не є
допустимими доказами самі по собі в
даній частині з огляду на положення
ст.ст. 27, 59 ЦПК України.

Кажучи про те, що відповідач всупереч
обіцянкам не виконував дій з надання їй
утримання і догляду, позивачка
посилається на положення ст. 651 ЦК
України, що регламентує підстави для
розірвання угоди, що є взаємовиключним
щодо сформульованих позовних вимог
ОСОБА_1 про недійсність угоди. Тому
вказане положення закону не є нормою,
що підлягає застосуванню в даному
випадку у виниклих між сторонами по
даній справі правовідносинах.

Не є слушними доводи скарги, що угода не
відповідає моральним устоям
суспільства, оскільки похилий вік і
хворобливий стан, на який посилається
позивачка, самі по собі не є тими
підставами, з якими закон пов"язує
нечинність договору. Сукупності впливу
тяжких обставин і вкрай невигідних для
позивачки умов договору, як вірно
визначився суд, нею не доведено.

В апеляційній скарзі позивачка
зазначила, що вона не розуміла значення
своїх дій, бо перенесла нервовий зрив,
перебуває 10 років на обліку з приводу
сахарного діабету, страждає на
церебральний атеросклероз, доповнивши
перелік підстав для визнання угоди
недійсною положеннями ст. 225 ЦК.

Проте, ця обставина не була доведена в
ході розгляду справи судом першої
інстанції належними доказами, зокрема
експертними висновками.

Враховуючи зобов"язання продавця
будинку ОСОБА_1 у п. 9 звільнити
відчужений будинок, чого, як з"ясовано
судовим розглядом, не трапилося в
обумовлений договором строк до 01.09.2011р.,
рішення суду в частині задоволення
зустрічного позову у спосіб, обраний
відповідачем, із урахуванням
відсутності договірних відносин з
користування спірним майном між
колишнім і теперішнім власником, що не
є членами однієї сім"ї, грунтується на
положеннях ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, які
декларують захист права власності.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
відповідні їм правовідносини,
поясненням сторін та наданим доказам
дав належну оцінку. Суд правильно
застосував матеріальний закон, вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку, укладеного 01.07.2011р.
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і доведеність
підстав для застосування в судовому
порядку способу захисту прав
останнього у вигляді виселення зі
спірного будинку колишнього власника
ОСОБА_1 і вселення нового власника
ОСОБА_2 в набутий ним у встановленому
законом порядку житловий будинок.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
представником позивачки не надано і в
суді апеляційної інстанції. Порушень
норм процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивачки
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоазовського районного суду
Донецької області від 17 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді