Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/761/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Баренко
Сахібджамал Гайнулівна
Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Коломієць
О.С.

суддів:
Жигановської О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання:
Крижанівській М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Житомирської обласної державної
адміністрації про визнання
розпорядження голови Житомирської
обласної державної адміністрації
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 07 травня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з позовом в
якому зазначив, що 03.04.2013 р. між ним та
головою Житомирської ОДА було укладено
контракт, за умовами якого він
призначався на посаду директора
комунального дитячого закладу
оздоровлення і відпочинку «Орлятко»
Житомирської обласної ради на період з
09.04.2013 р. по 08.04.2018 р. Відповідно до
розпорядження голови Житомирської ОДА
№ 361-к від 27.12.2013 р. позивача було
звільнено з займаної посади з 31.12.2013 р.
згідно ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі
його заяви від 25.12.2013 р. про звільнення
за згодою сторін. Однак, 03.01.2014 р. ОСОБА_3
відкликав свою заяву від 25.12.2013 р. та
просив вважати його таким, що приступив
до виконання своїх обов'язків після
перебування на лікарняному з 31.12.2013 по
03.01.2014 р. Розпорядження голови ОДА про
звільнення, позивач отримав 10.01.2014 р., в
зв'язку з чим 11.02.2014 р. звернувся до суду
та просив визнати незаконним і
недійсним розпорядження голови
Житомирської ОДА від 27.12.2013 р. № 361-к про
його звільнення з посади директора
Дитячого закладу «Орлятко» за угодою
сторін, поновити його на роботі,
стягнути з відповідача 7154,00 грн.
заробітної плати за час вимушеного
прогулу з 01.12.2013 р. по 10.02.2014 р.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 07 травня 2014
року у позові ОСОБА_2 до Житомирської
ОДА про визнання розпорядження голови
ОДА незаконним, поновлення на роботі
відмовлено у зв'язку з пропуском строку
позовної давності, у задоволенні вимог
про стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу
відмовлено за безпідставністю.

Посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі. Доводи апеляційної скарги
обґрунтовує тим, що при розгляді справи
судом першої інстанції були неповно
з'ясовані обставини справи, порушені
норми процесуального і матеріального
права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив із того, що
звільнення позивача проведено з
дотриманням вимог трудового
законодавства та умов контракту, але
відмовив у задоволенні вимог про
визнання незаконним розпорядження
голови ОДА та про поновлення на роботі
у зв'язку з пропуском строку позовної
давності, а у стягненні середнього
заробітку за час вимушеного прогулу -
за безпідставністю вимог.

Проте, повністю погодитись з таким
висновком суду не можна виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 21 КЗпП
України, контракт є особливою формою
трудового договору, в якому строк його
дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін, умови
матеріального забезпечення і
організація праці працівника, умови
припинення договору можуть
встановлюватися угодою сторін.

Пунктом 8 ст. 36 КЗпП України підставою
припинення трудового договору
передбачено підстави, зазначені в
контракті.

Виходячи з особливостей зазначеної
форми трудового договору, спрямованої
на створення умов для виявлення
ініціативності та самостійності
працівників з урахуванням їх
індивідуальних здібностей і
професійних навичок, закон надав право
сторонам при укладенні контракту самим
установлювати їхні права, обов'язки та
відповідальність, зокрема, як
передбачену нормами КЗпП України, так і
підвищену відповідальність керівника
та додаткові підстави розірвання
трудового договору.

Як встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 03 квітня 2013 року головою
Житомирської обласної державної
адміністрації Рижуком С.М. було видано
розпорядження № 76-к про призначення
ОСОБА_2 на посаду директора
комунального дитячого закладу
оздоровлення і відпочинку «Орлятко»
Житомирської обласної ради шляхом
укладення з ним контракту строком на
п'ять років з 09 квітня 2013 року по 08
квітня 2018 року (а.с.31). В той же день,
тобто 03.04.2013 року, між головою
Житомирської обласної державної
адміністрації Рижуком С.М. та ОСОБА_3
було укладено Контракт, за умовами
якого позивач призначався на посаду
директора Комунального дитячого
закладу оздоровлення і відпочинку
«Орлятко» Житомирської обласної ради
на строк з 09 квітня 2013 року по 08 квітня
2018 року (а.с.4-9).

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Підпунктом «б» п.21 Контракту
передбачено, що цей контракт
припиняється за угодою сторін (а.с.7).

25 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
голови Житомирської ОДА Рижука С.М. з
заявою про звільнення його за згодою
сторін з роботи з 31.12.2013 року (а.с.57).

На підставі вищевказаної заяви та
відповідно до п. 21 Контракту, голова
Житомирської ОДА 27.12.2013 року видав
розпорядження про звільнення позивача
з посади директора комунального
дитячого закладу оздоровлення і
відпочинку «Орлятко» Житомирської
обласної ради 31 грудня 2013 року за
угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України).

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що звільнення ОСОБА_2
відбулося з дотриманням вимог
трудового законодавства та умов
Контракту, а тому підстави для його
поновлення на роботі та визнання
незаконним розпорядження голови
Житомирської ОДА про його звільнення
відсутні.

Доводи апеляційної скарги в частині
незаконного звільнення позивача в
період перебування його на лікарняному
з 31.12.2013 року по 03.01.2014 року (а.с.15) є
безпідставними з огляду на наступне.
Правила про недопустимість звільнення
працівника у період його тимчасової
непрацездатності стосується випадків,
коли розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
проводиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41
КЗпП інші випадки), а в даному випадку
позивача звільнено за угодою сторін.
Перебування позивача на роботі після
лікарняного з 04.01.2014 року було
обумовлено необхідністю передати
справи, ключі, печатки тощо, які
знаходились у нього, новопризначеному
керівнику закладу у зв'язку з його
звільненням (п.8.8 Контракту). Крім того,
відповідно до акту від 06.02.2014 року та
пояснень позивача, печатка
комунального дитячого закладу
оздоровлення і відпочинку «Орлятко»
Житомирської обласної ради була
передана останнім у кабінеті директора
департаменту сім'ї, молоді та спорту
Житомирської облдержадміністрації
тільки 06.02.2014 року (а.с.50, 106).

Посилання апелянта на ту обставину, що
він 03.01.2014 року направив голові
Житомирської ОДА заяву, згідно якої
просив вважати його заяву про
звільнення від 25.12.2013 року недійсною є
безпідставними виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п.1 ст. 36 КЗпП
України при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженого ним органом про
припинення трудового договору за
угодою сторін, договір припиняється в
строк визначений сторонами. Анулювання
такої домовленості може мати місце
лише при взаємній згоді про це власника
або уповноваженого ним органу і
працівника. Проте, будь-яких належних
та допустимих доказів як б
підтверджували анулювання сторонами
Контракту домовленості про звільнення
позивача з роботи з 31.12.2013 року,
останнім як під час розгляду справи в
суді першої інстанції, так і під час
апеляційного розгляду представлено не
було.

Також колегія суддів не приймає до
уваги доводи апелянта про те, що його
звільнення не було узгоджено з
обласною радою, оскільки таке
погодження, відповідно до п.22
Контракту, потрібне у разі звільнення
позивача з посади директора з
ініціативи Органу управління
(Житомирської обласної державної
адміністрації) і до закінчення строку
дії Контракту. Проте в даному випадку,
як вже зазначалось вище, позивача було
звільнено за угодою сторін.

Посилання позивача на ухвалення
рішення суддею Боренко С.Г., якій він
заявив відвід на підставі обставин, що
викликали сумнів у її неупередженості,
колегія суддів вважає безпідставними
виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч.1 ст. 20 ЦПК України
передбачено, що суддя не може брати
участь в розгляді справи і підлягає
відводу, якщо є обставини, які
викликають сумнів в об'єктивності та
неупередженості судді. Доказів на
підтвердження даної обставини
позивачем надано не було, а заявлені в
заяві доводи не можуть свідчити про
необ'єктивність та упередженість судді
Боренко С.Г. в розгляді даної справи.

Проте, ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні вимог про визнання
незаконним розпорядження голови ОДА та
про поновлення на роботі у зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
суд першої інстанції не звернув увагу
на наступне.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 року
(зі змінами та доповненнями) «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» встановлені статтями 228, 223
КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору. Оскільки при
пропуску місячного і тримісячного
строку у позові може бути відмовлено
за безпідставністю вимог, суд з'ясовує
не лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи, права і обов'язки
сторін.

Отже, при застосуванні місячного
строку (ст.ст.233, 234 КЗпП) необхідно
досліджувати та встановлювати
насамперед обставини про те, чи
порушено право особи, про захист якого
вона просить, і у випадку, коли на
підставі досліджених у судовому
засіданні доказів суд установить, що
право позивача, про захист якого він
просить порушено і строк звернення до
суду пропущено без поважних причин, суд
на підставі ст. 233 ЦК України
постановляє рішення, яким відмовляє в
позові у зв'язку із пропуском строку
звернення до суду, і, відповідно,
навпаки - у випадку встановлення
відсутності порушеного права, за
захистом якого звернулась сторона, суд
має відмовити у позові не з причин
пропуску строку, а у зв'язку з
безпідставністю самої вимоги.

В той же час, як вказувалося вище, суд
першої інстанції відмовив у позові з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності, що суперечить
вищевказаним нормам права, та є
підставою для скасування рішення суду
в цій частині та ухвалення нового про
відмову в задоволенні позову за
безпідставністю вимог.

Також колегія суддів вважає за
необхідне скасувати рішення і в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу виходячи з
наступного.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до п.8.4 Контракту своєчасна
виплата заробітної плати є обов'язком
позивача. Протягом грудня 2013 року
позивач працював та вимушеного прогулу
у нього не було. Після отримання
розпорядження про своє звільнення
також не провів з собою розрахунку,
відмовився передавати печатку закладу
та віддав її лише 06.02.2014 року, що на
думку суду вплинуло на несвоєчасне
проведення розрахунку з позивачем.
Крім того, позивач не надав суду
належних доказів про наявність у
закладі фонду для виплати позивачу
премії.

Проте такі висновки суду є помилковими
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
але не більше як за один рік.

Разом з тим, судом необґрунтовано
досліджено обставини та докази, що не
мають значення для справи. Ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позову про поновлення на роботі, суд
повинен був відмовити в задоволенні
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
тих підстав, що така вимога є похідною
від первісної. А тому у суду не було
правових підстав досліджувати
обставини щодо виплати позивачу
заробітної плати в грудні 2013 року та
проведення з ним остаточного
розрахунку при звільненні за нормами
ст.ст. 115-117 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку про
скасування рішення суду про визнання
розпорядження голови Житомирської
обласної державної адміністрації
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та ухвалення нового
про відмову в задоволенні позовних
вимог з вищевказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 07 травня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Житомирської обласної державної
адміністрації про визнання
розпорядження голови Житомирської
обласної державної адміністрації
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу відмовити за
безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді