У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
договором позики; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
договору позики недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 7 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 5 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь

90 тис. грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 21
листопада 2006 року ОСОБА_5 зобов'язалася
повернути їй борг у сумі 90 тис. грн. за
реалізований товар упродовж місяця,
про що нею була написана розписка.
Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_5 у
добровільному порядку не виконала, а
тому вона змушена була звернутися за
захистом до суду.

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду із зустрічним позовом, у якому
просила визнати недійсним договір
позики, укладений між нею і ОСОБА_4 21
листопада 2006 року, та поновити їй строк
для звернення до суду, оскільки про
порушення її прав їй стало відомо після
отримання копії заочного рішення суду
у квітні 2013 року.

В обґрунтування зустрічного позову
зазначала, що вона з 2000 по

2006 роки працювала у ФОП ОСОБА_4
реалізатором на

ТЦ «Барабашова» у магазині, який
здійснював оптово-роздрібну торгівлю
сезонним товаром (одягом), а також
надавав товар під реалізацію. Одним з
постійних оптових покупців був ОСОБА_6,
якому швейний цех

ОСОБА_4 шив товар на замовлення. Влітку
2006 року ОСОБА_6 замовив партію літніх
костюмів, за частину яких він
розрахувався, а інша частина була
надана йому на реалізацію. ОСОБА_6 борг
не повернув, тому ОСОБА_4 почала
здійснювати на неї психологічний тиск,
погрожувала її життю та життю її
доньки, у зв'язку з чим вона була
вимушена під тиском написати боргову
розписку, що відповідно до положень ст.
231 ЦПК України є підставою для визнання
договору позики недійсним. Окрім того,
зазначає, що угода є безгрошовою.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 7 лютого

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 5 березня 2014 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 90
тис. грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_4, а її
зустрічний позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшов правильного висновку
про те, що позов ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_5
задоволенню не підлягає, керуючись при
цьому нормами ст. ст. 231, 625, 1047, 1049, 1053 ЦК
України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 7 лютого

2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 5 березня

2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник