Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,
суддів:Амеліна В.І.,Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,Попович О.В.,розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах
якого діє ОСОБА_7, треті особи:
управління державної міграційної
служби Обухівського районного відділу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Київській
області, орган опіки та піклування
Обухівської міської ради Київської
області про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 23
вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у
якому просила визнати їх такими, що
втратили право користування будинком
АДРЕСА_1, який належить їй на праві
приватної власності. Вимоги
обґрунтовані тим, що 31 березня 2000 року
вона зареєструвала у своєму будинку
онуку ОСОБА_7, однак остання жодного дня
у будинку не проживала. Крім того,
ОСОБА_7 зареєструвала в зазначеному
будинку свого сина без її згоди.
Посилаючись на те, що у зв'язку із
реєстрацією в будинку відповідачів
вона позбавлена можливості отримати
субсидію від держави, відповідачі в
будинку не проживають, ОСОБА_7 не
допомагає їй в його утриманні, не
сплачує комунальні послуги, позивач
просила позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 23
вересня 2013 року позов ОСОБА_6
задоволено. Визнано ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано
управління державної міграційної
служби Обухівського районного відділу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Київській
області (далі - УДМС Обухівського РВ ГУ
України в Київській області) зняти
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 28 листопада 2013 року
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 23
вересня 2013 року скасовано в частині
зобов'язання УДМС Обухівського РВ ГУ
України в Київській області зняти
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з реєстраційного
обліку за адресою: АДРЕСА_1. Ухвалено в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні вказаної позовної вимоги
ОСОБА_6 відмовлено. В іншій частині
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права, та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є
власником будинку АДРЕСА_1.

31 березня 2000 року вона зареєструвала у
своєму будинку онуку - ОСОБА_7, а остання
без її згоди зареєструвала свого сина -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачі в спірному будинку не
проживають, а мешкають за іншою
адресою.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Будинок АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_6, а
тому є підстави для визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування ним.

Із висновком суду першої інстанції в
цій частині погодився й апеляційний
суд.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині зобов'язання УДМС
Обухівського РВ ГУ МВС України в
Київській області зняти з обліку
ОСОБА_7, ОСОБА_8, апеляційний суд вважав,
що така вимога є передчасною, оскільки
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть. Залишаючи без
змін рішення районного суду в іншій
частині, апеляційний суд зазначив, що
ОСОБА_7 не набула самостійного права на
житло з підстав передбачених законом, а
відтак її разом із сином слід визнати
такими, що втратили право користування
спірним помешканням.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки їх суди
дійшли без належного з'ясування
дійсних обставин справи з огляду на
наступне.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Посилаючись на акти від 09 квітня 2012
року, від 12 травня 2012 року, від
06 липня 2012 року, від 05 вересня 2012 року, 07
листопада 2012 року, від 11 січня 2013 року,
від 09 лютого 2013 року, від 05 березня 2013
року та від 08 квітня 2013 року, складені
депутатом Обухівської міської ради
Київської області Макаренко Т.П. за
свідченнями ОСОБА_10 та ОСОБА_11, як
на доказ того, що відповідачі не
проживають у АДРЕСА_1, суди не
врахували, що надано не оригінали, а
копії актів, які абсолютно ідентичні.
Зазначені особи в якості свідків не
були допитані в судовому засіданні.

Інших доказів на підтвердження того, що
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проживали за
зазначеною адресою не надано. Висновки
про їх проживання за іншою адресою та
про реєстрацію дитини без згоди ОСОБА_6
зроблені на припущеннях.

У порушення принципу змагальності
сторін, вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій не сприяли всебічному та
повному з'ясуванню всіх обставин, що
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, зокрема, не
встановили, чи вселялася ОСОБА_7 до
спірного будинку та, чи проживала в
ньому разом з позивачем, з урахуванням
того, що ОСОБА_6 зазначала, що
відповідач ніколи не мала наміру
проживати в її будинку, а відповідач
посилалася на те, що вона постійно
проживає у зазначеному будинку,
оскільки іншого житла не має.

Разом з тим, суд першої інстанції
відмовив у задоволенні клопотання
ОСОБА_7 про виклик свідків, які могли
підтвердити її постійне проживання у
спірному будинку, та не зазначив
мотивів, з яких при цьому виходив.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Вбачається, що у позовній заяві як на
правову підставу вирішення спору
ОСОБА_6 посилалася на ст. ст. 391, 405 ЦК
України.

При ухваленні рішення, суд першої
інстанції керувався не тільки
зазначеними нормами матеріального
права, а ще ст. ст. 317, 321, 369, 370 ЦК
України, а також ст. ст. 71, 72 ЖК
Української РСР.

У порушення ст. ст. 11, 16 ЦПК України, суд
першої інстанції не уточнив зміст
позовних вимог ОСОБА_6 та не з'ясував
підстави позову, враховуючи, що такі
визначає позивач і такими є не норми
матеріального права, а обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги.

Вирішуючи спір, суд мав з'ясувати, на
які обставини посилалася ОСОБА_6, як на
обґрунтування своїх вимог щодо
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування, чи у
зв'язку з із створенням власнику
спірної квартири перешкод у
розпорядженні нею, чи у зв'язку з
відсутністю їх понад один рік без
поважних причин у зазначеній квартирі.
З'ясування підстави позову має суттєве
значення для встановлення судом
дійсних правовідносин сторін і
застосування належних норм
матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 23
вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Київської області
від 28 листопада 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

О.В. Попович