Справа №1418/2636/12 17.06.2014 17.06.2014 17.06.2014
Провадження № 22-ц/784/1734/14
інстанції: Васильченко Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М..,

суддів:
Лівінського І.В. та Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Горенко Ю.В.,

за участі: позивачки - ОСОБА_2,
представників відповідача - ОСОБА_3,
Шелудченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2

на рішення Новобузького районного суду
Миколаївської області від 07 квітня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до фермерського
господарства «Арго-2006» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 р. ОСОБА_2 звернулася з
позовом до фермерського господарства
«Арго-2006» (далі - ФГ Арго-2006») про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним.

В обґрунтування своїх вимог
позивачка вказувала, що є власником
земельної ділянки площею 3,76 га, що
розташована в межах території
Новобузької міської ради
Миколаївської області.

Посилаючись на те, що у 2011 р. вона
дізналася, що між нею та фермером
ОСОБА_3 нібито укладено договір оренди
вказаної земельної ділянки, який вона
не підписувала, позивачка просила суд
визнати договір оренди недійсним,
повернути їй земельну ділянку та
стягнути з відповідача на її користь
17208 грн. 80 коп. збитків у вигляді
вартості неотриманої
сільськогосподарської продукції.

В подальшому ОСОБА_2 доповнила
підстави позову і просила визнати
договір оренди землі недійсним також у
зв'язку з невідповідністю положенням
ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Ухвалою суду від 12 березня 2013 р.
замінено неналежного відповідача -
ОСОБА_3 на належного - фермерське
господарство «Арго-2006» (далі - ФГ
«Арго-2006»).

Рішенням Новобузького районного
суду Миколаївської області від 07
квітня 2014 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
вказує на невідповідність висновків
суду щодо недоведеності позову
обставинам спору та нормам
матеріального права й просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивачки, представників
відповідача, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серія ЯЛ № 599045,
виданого Новобузькою районною
державною адміністрацією 23 липня 2010 р.,
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки,
призначеної для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
загальною площею 3,76 га, що розташована
на території Новобузької міської ради
Миколаївської області.

05 січня 2011 р. ОСОБА_2 (орендодавець) та ФГ
«Арго-2006» (орендар) уклали договір
оренди земельної ділянки площею 3,76 га
строком на 10 років. Вказаний договір
зареєстрований відділом Держкомзему у
Новобузькому районі Миколаївської
області 15 грудня 2011 р., про що в
Державному реєстрі земель вчинено
запис № 00491.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2
посилалася, насамперед, на відсутність
її волевиявлення на укладення спірного
договору, який вона не підписувала.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Для з'ясування належності підпису
певній особі та його справжності
необхідні спеціальні знання.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань в галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Між тим, від позивачки заява про
призначення почеркознавчої
експертизи, незважаючи на роз'яснення
суду, не надходила.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку, що позивачкою не доведено, що
оспорюваний договір нею не
підписувався.

При цьому суд обґрунтовано не
взяв до уваги як доказ зроблений в
межах дослідчої перевірки обставин за
зверненням ОСОБА_2 висновок № 754 від 17
вересня 2012 р. спеціаліста НДЕКЦ при
УМВС України в Миколаївській області,
згідно з яким підпис від імені ОСОБА_2 в
графі «підпис орендодавця» у договорі
оренди землі від 05 січня 2011 р.
виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Такий висновок не є допустимим доказам
по цивільній справі, оскільки не є
висновком експерта, який отримано на
виконання ухвали суду про призначення
експертизи, постановленої за правилами
ЦПК України.

За такого посилання в апеляційній
скарзі на підтвердження доводів позову
про те, що підпис у договорі вчинено не
позивачкою, на вказаний висновок
спеціаліста не заслуговують на увагу.

Що стосується вимог про визнання
недійсним договору оренду земельної
ділянки на підставі ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» (далі -
Закон), то суд також дійшов вірного
висновку про безпідставність таких
вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону в
редакції, що була чинною на час
укладення спірного договору, істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов,

передбачених цією статтею, а також
порушення вимог статей 4-6, 11,

17, 19 цього Закону є підставою для
відмови в державній реєстрації

договору оренди, а також для
визнання договору недійсним

відповідно до закону.

Так, позивачка вважає, що у
договорі оренди відсутні такі істотні
умови: не вказано кадастровий номер
земельної ділянки та умови передачі
земельної ділянки у заставу та
внесення до статутного фонду права на
її оренду.

Між тим, згідно редакції Закону, яка
була чинною на час укладання
оспорюваного договору, не вимагалося
зазначення в договорі оренди земельної
ділянки кадастрового номеру земельної
ділянки.

В Договорі сторін дійсно відсутня
умова щодо передачі у заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Згідно правовій позиції, яка
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 25 грудня 2013 року (справа
№ 6-94 цс 13), виходячи з того, що
відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України та статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати у чому саме полягає порушення
їхніх законних прав.

Позивачкою же взагалі не зазначалося,
як саме невизначення наведених в
позові умов Договору порушує її права.

За такого суд вірно дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
Договору сторін недійсним із
зазначених у позові підстав.

Виходячи з наведеного колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, рішення Новобузького
районного суду Миколаївської області
від 07 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: