Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/8737/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Зарицької
Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Вітомська С.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діють в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 про
захист права власності шляхом
виселення та стягнення моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 27 січня
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з вказаним позовом,
в якому просила захистити право
власності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на житло,
шляхом виселення відповідачів з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення; стягнути завдану
моральну шкоду на свою користь з ОСОБА_4
в сумі 10000,00 грн., з ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 в сумі - по 1000,00 грн. з кожного;
стягнути моральну шкоду на користь
ОСОБА_3 з ОСОБА_4 в сумі 10000,00 грн., з
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в сумі - по 1000,00
грн. з кожного. В обґрунтування вимог
зазначала, що ОСОБА_3 на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 22.06.2011 р. належить
квартира АДРЕСА_1. На прохання
відповідачки ОСОБА_4 попередній
власник спірної квартири ОСОБА_9
дозволив їй тимчасово проживати в
квартирі № 314, яка належала йому на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 16.01.2009 р. В зв'язку з тим, що
неправомірні дії відповідачів
призвели до порушення права власності
позивача на вільне володіння,
користування та розпорядження
нерухомим майном, остання просила
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 27.01.2014 року позов
задоволено частково. Виселено ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з кімнати
АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові
витрати. В решті позовних вимог
відмовлено.

Посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідач ОСОБА_4 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі. Доводи апеляційної
скарги обґрунтовує тим, що при розгляді
справи судом першої інстанції були
неповно з'ясовані обставини справи,
порушені норми процесуального і
матеріального права. Суд не взяв до
уваги, що в спірній квартирі проживає
малолітній ОСОБА_8 та не залучив до
участі в справі орган опіки і
піклування Житомирської міськради, а
тому висновок суду не відповідає
фактичним обставинам справи.

Позивач ОСОБА_2, звертаючись з
апеляційною скаргою на рішення
Богунського районного суду від 27.01.2014
р., просить скасувати останнє в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про стягнення моральної шкоди та
ухвалити нове, яким стягнути завдану
моральну шкоду загальним розміром -
26000,00 грн. Доводи апеляційної скарги
обґрунтовує тим, що суд першої
інстанції, задовольняючи позов
частково, не в повному обсязі навів
відповідні мотиви, що мають фактичне
юридичне значення, не звернув уваги на
докази, що мають значення для
встановлення ступеню та розміру
моральної шкоди.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а
апеляційна скарга ОСОБА_4 частковому
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд дійшов
висновку, що малолітня ОСОБА_3 як
законний власник квартири АДРЕСА_1, має
право відповідно до ст. 319 ЦК України
користуватися, володіти,
розпоряджатися своїм майном на власний
розсуд. Однак, проживання в цій
квартирі відповідачів порушує її право
власності, створює перешкоди в
користуванні житлом, тому відповідно
до ст. 391 ЦК України позивач має право
вимагати усунення цих перешкод шляхом
виселення відповідача.

Такий висновок суду є вірним виходячи
з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_9, маючи у власності квартиру
АДРЕСА_1 (відповідно до свідоцтва про
право власності на житло від 16.01.2009 р.),
подарував її своїй малолітній дочці -
ОСОБА_3 згідно договору дарування від
22.06.2011 р. (а.с. 10).

Відповідно до Витягу про державну
реєстрацію прав від 01.12.2011 р. за ОСОБА_3
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки АДБ територіального
органу ДМ Житомирської області
відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з
малолітнім ОСОБА_8 зареєстровані в
АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_7 в спірному
помешканні зареєстрованим не
значиться.

Судом встановлено, що відповідачі
разом з неповнолітнім ОСОБА_8 без
законних підстав проживають в спірному
помешканні. Наведене підтверджується
поясненнями відповідачів та
письмовими доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Крім того, будь-яких належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували право відповідачів на
користування спірним помешканням
(рішення про надання спірного
помешкання, ордер на вселення інше),
останніми представлено не було, хоча
відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України це
є їх обов'язком. Отже, відповідачі
самостійного права на спірне житло на
підставах, передбачених законом не
набули.

Викладені обставини свідчать про те, що
відповідачі створили перешкоди
власнику в користуванні, володінні та
розпорядженні квартирою. Тому вимоги
позивача про усунення цих перешкод
відповідають вимогам ст. 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

За вимогами ч. 1 ст. 109 ЖК України
виселення із займаного приміщення
допускається з підстав, встановлених
законом, тобто, виселення є можливим
лише з передбачених законом підстав.

Аналіз вищезазначених норм дає
підстави вважати, що до способів
захисту речових прав, які підлягають до
застосування відповідно до положень
глави 29 ЦК України, віднесено з поміж
інших і усунення перешкод у здійсненні
права користування та розпоряджання
майном шляхом виселення.

Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Частиною 1 ст. 321 ЦК України
передбачено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 379 ЦК України житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них. Глава 28 ЦК України визначає
житло об'єктом права приватної
власності.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Отже, відновивши право позивача на
користування квартирою, яка є її
власністю, шляхом виселення з нього
відповідачів, суд ухвалив рішення, що
відповідає вимогам Конституції
України та ст.ст.386, 391 ЦК України.

Посилання відповідача ОСОБА_4 в
апеляційній скарзі на відсутність
спільного рішення адміністрації та
профспілкового комітету щодо
виділення спірного помешкання ОСОБА_9
(ст.52 ЖК України) є необґрунтованим,
оскільки не стосуються предмету спору.
Крім того, свідоцтво про право
власності на житло від 16.01.2009 р. на ім'я
ОСОБА_9 та договір дарування від 22.06.2011
р., на підставі якого неповнолітня
ОСОБА_3 набула право власності на
квартиру АДРЕСА_1 є чинними.

Посилання апелянта на ті обставини, що
вона разом з доньками з дозволу
адміністрації підприємства
«Житомирсільбуд» в 2000 р. заселились в
спірну квартиру, де і проживають по
теперішній час, не мають правового
значення для вирішення даного спору,
оскільки останні у встановленому
законом порядку не набули права на
користування спірним житлом,
незалежно від тривалості проживання у
ньому.

Доводи апелянта ОСОБА_4 про те, що судом
першої інстанції не залучено в якості
3-ї особи орган опіки і піклування не є
безумовною підставою для скасування
рішення суду виходячи з наступного.

Статтею 18 Закону України «Про охорону
дитинства» органи опіки та
піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, які їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей.

Аналогічна норма викладена і в статті 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей».

Проте, не залучення до участі у
розгляді справи органу опіки та
піклування на момент винесення рішення
суду не було процесуальною перешкодою
для його прийняття та не впливало на
обґрунтованість його висновків,
оскільки під час розгляду справи
інтереси малолітнього ОСОБА_8,
відповідно до ст. 39 ЦПК України та ст. 14
СК України, представляли та захищали
його батьки, і даний недолік був
усунений апеляційним судом шляхом
залучення до участі у справі
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, як орган опіки та
піклування. Крім того, рішення суду про
виселення малолітнього сина ОСОБА_8
його батьки - відповідачі ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, в апеляційному порядку не
оскаржували. Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК
України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних
міркувань.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що підстави для
скасування рішення суду в частині
виселення відсутні.

Відповідно до пункту 4 Постанови №4 від
31 березня 1995 року Пленуму Верховного
Суду «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується. Обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди виникає
лише за умови, що моральні страждання
особи, або втрата нею нормальних
життєвих зв'язків, або необхідність
додаткових зусиль для організації
свого життя стали наслідками порушення
законних прав особи.

Позивач оцінила завдану їй та
малолітній дитині моральну шкоду
загальним розміром у 26000,00 грн.,
посилаючись на те, що моральна шкода
нанесена тим що, вона з дитиною довгий
час не могли користуватися спірною
квартирою, змушені були проживати в
іншому населеному пункті, щодня
витрачаючи додаткові зусилля для того,
щоб дістатися роботи та школи, діями
відповідачів був порушений звичайний
для неї уклад життя, та її матеріальне
забезпечення, але доказів цьому не
надала.

Крім того, позивач не довела причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та
наявністю спричиненої їй та дитині
моральної шкоди.

В зв'язку з наведеним колегія суддів
вважає, що висновок суду про відмову в
задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди
відповідає встановленим обставинам
справи і нормам закону, а доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в
частині розподілу судових витрат та
стягуючи з відповідачів на користь
позивача судовий збір, суд в порушення
вимог ст. 88 ЦПК України не звернув
уваги, що стягнення судового збору в
солідарному порядку не передбачена
законом. У зв'язку з чим, рішення суду в
частині розподілу судових витрат
підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 27 січня 2014 року в частині
розподілу судових витрат змінити,
виклавши абзац третій резолютивної
частини рішення в наступній редакції :

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 судовий збір в
розмірі 57 грн. 35 коп. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді