Справа № 335/8073/13-ц 2/335/127/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд
м. Запоріжжя у складі головуючого судді
Гашук К.В., при секретарі Лєдовій А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» в особі
Запорізької філії ПАТ «Уксоцбанк», 3-ті
особи: Національний Банк України,
Інспекція з питань захисту прав
споживачів в Запорізькій області про
визнання недійсними кредитних
договорів та третейських угод,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до
Акціонерно-комерційного банку
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
про визнання кредитного договору №
08-315Ж104-К від 29.05.2008 року недійсним.

У травні 2013 року позивач доповнив свої
позовні вимоги та просив визнати
недійсними договори, укладені ним з
відповідачем, № 08-315Ж104-К від 29.05.2008 року
та № 0315/111854-PR від 08.05.2008 року.

В ході судового розгляду справи, 16.05.2014
року, позивач подав уточнену позовну
заяву, в якій крім вищезазначеного
просив суд визнати недійсними
третейській угоди.

В обґрунтування позову, з урахуванням
уточнень, зазначав, що 08.05.2008 року між
ним та АКБ соціального розвитку
«Укрсоцбанк» був укладений № 0315/111854-PR
про відкриття банківського
(карткового) рахунку та обслуговування
платіжної карти голд.

29.05.2008 року між ним та АКБ соціального
розвитку «Укрсоцбанк» було укладено
договір кредиту № 08-315Ж104-К, згідно
якого валютою зобов'язання виступала
іноземна валюта - долар США.

Згідно Закону України «Про захист прав
споживачів» в договорі про надання
споживчого кредиту зазначаються: сума
кредиту, детальний розпис сукупної
вартості кредиту для споживача. Умови
кредитного договору є несправедливими,
оскільки наслідком виконання
зобов'язань за договором є істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позичальника,
споживача кредитних послуг.

Крім того, Банком не було попереджено
позивача про те, що валютні ризики несе
саме він.

Не надання вищезазначеної інформації
зробило неможливим для позивача
прийняти виважене рішення відносно
укладення оспорюваних договорів.

Посилаючись на ст. 230 ЦК України позивач
просив визнати недійсними зазначені
вище договори, тобто як такі, що вчинені
під впливом обману з боку відповідача,
який полягав у замовчуванні істотних
обставин, внаслідок чого виник
істотний дисбаланс договірних
зобов'язань.

Крім того, позивач вважає, що
підлягають визнанню недійсними
третейські угоди, викладені у п. 6.2.
договору № 08-315Ж104-К та п. 6.3 договору №
0315/111854-PR, відповідно до яких сторони
домовились, що всі спори відносно
вищезазначених договорів кредиту
підлягають розгляду виключно у
третейському суді. На думку позивача,
така форма третейської угоди
суперечить ст. 6 Закону України «Про
третейські суди», в якій зазначено
перелік справ, які не підвідомчі
третейським судам. Проте, чинним
законодавством передбачено, що захист
прав споживачів підлягає захисту
судом, а не третейськими судами.

Крім того, позивач вважає, що
обов'язковою умовою укладення
третейської угоди між сторонами
повинен бути спір, який може виникнути
виключно на підставі існуючих
цивільних правовідносин, проте договір
кредиту між сторонами укладено
одночасно з третейською угодою, тобто
на час укладення третейської угоди не
було ніяких юридичних підстав для
виникнення спору.

Посилаючись на вказані обставини
позивач просив визнати третейські
угоди недійсними на підставі ст. 228 ЦК
України, які такі, що порушують
публічний порядок та як такі, що не
відповідають вимогам ст. 203 ЦК України.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги у повному обсязі та
просив їх задовольнити з підстав
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти
позовних вимог заперечувала,
посилаючись на їх безпідставність та
необґрунтованість.

У судове засідання представники третіх
осіб не з'явились, про день та час
розгляду справи повідомлені належним
чином, причини неявки в судове
засідання не повідомили.

Заслухавши пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 08.05.2008 року між
ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку
«Укрсоцбанк», правонаступником якого є
ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений
договір про відкриття карткового
рахунку та обслуговування платіжної
картки GOLD № 0315/111854-PR, згідно з яким Банк
на підставі заяви ОСОБА_1 на відкриття
рахунку на отримання платіжної картки
від 08.05.2008 року відкрив ОСОБА_1 рахунок в
доларах США у запорізькій обласній
філії АКБ «Укрсоцбанк», випусти та
надав ОСОБА_1 картку GOLD строком дії на 12
місяців.

29.05.2008 року між тими же сторонами було
укладено договір кредиту № 08-315Ж104-К
згідно з яким Банк надав ОСОБА_1 кредит
в розмірі 107 000 доларів США зі сплатою 13%
річних та кінцевим строком повернення
до 20.05.2030 року. Згідно п. 1.1. договору
кредиту, детальний розпис сукупної
вартості кредиту, значення реальної
процентної ставки та абсолютне
подорожчання кредиту наведено у
Додатку № 1 до цього договору, що є його
невід'ємною частиною.

Підписуючи даний договір кредиту,
позивач не мав жодних зауважень щодо
відсутності Додатку № 1, який є
невід'ємною частиною договору, а тому
суд приходить до висновку, що доводи
позивача щодо не ознайомлення його із
детальним розписом загальної вартості
кредиту, є безпідставними.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладанні
договорів та визначенні умов з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості.

Перед підписанням даних договорів
ОСОБА_1 був поінформований про умови
договору, про що свідчить його
особистий підпис на попередній
інформації про умови кредитування
фізичних осіб на придбання нерухомості
на первинному ринку від 07.04.2008 року та
на попередній інформації про умови
кредитування фізичних осіб за
кредитною лінією «Платінум», «Голд» за
картковим рахунком від 07.05.2008 року.

Статтею 36 Закону України «Про
Національний Банк України» визначено,
що офіційний курс гривні до іноземних
валют встановлюється Національним
Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання та
валютного контролю», встановлюються
Національним Банком України за
погодженням з Кабінетом Міністрів
України.

Поряд з цим, згідно Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
Постановою Правління НБУ від 12.11.2003
року № 496, офіційний курс гривні до
іноземних валют, зокрема, до долару США,
установлюється щоденно. Для розрахунку
курсу гривні до іноземних валют
використовується інформація про
котирування іноземних валют за станом
на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до
іноземних валют законодавчо не
закріплена, а тому, укладаючи кредитний
договір в іноземній валюті, сторони
приймали на себе певні ризики на
випадок зміни валютного курсу.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1047, 1054 ЦК
України, відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику, а
відсутність у боржника необхідних
грошових коштів не є підставою для
звільнення від відповідальності за
порушення зобов'язання, як це
передбачено ст. 617 ЦК України.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що беручи на себе певні
обов'язки щодо погашення кредитів саме
в доларах США, позивач повинен був
усвідомлювати, що курс національної
валюти України до долара США не є
незмінним та те, що зміна цього курсу
можливо настане, а тому повинен був
передбачати та врахувати підвищення
валютного ризику за оспорюваними
кредитними договорами.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(стаття 229 ЦК України), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 20
своєї постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054
ЦК України є умови про мету, суму і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі і погашення, розмір, порядок
нарахування та виплата процентів,
відповідальність сторін.

З тексту укладеного сторонами
кредитного договору вбачається, що
такі умови договором передбачені і
вони були роз'ясненні позичальнику
перед укладенням договору, що
підтверджується підписом позичальника
в кредитному договорі.

Позивачем не доведено суду ні факту
умислу в діях відповідача, ні факт
обману щодо умов договору про надання
кредиту, в тому числі щодо реальної
загальної вартості кредиту та окремих
видів виплат.

Відповідно до п. 6.2. договору кредиту №
08-315Ж104-К від 29.05.2008 року та п. 6.3. договору
№ 0315/111854-PR від 08.05.2008 року, сторони
оспорюваних договорів на підставі ст. 5
Закону України «Про третейські суди»
домовилися, що у випадку неможливості
вирішення спору шляхом переговорів,
спір між ними розглядається
третейським судом.

Дані пункти договорів щодо форми їх
укладання, не суперечать Закону
України «Про третейські суди»,
відповідно до ст. 12 якого, третейська
угода може бути укладена у вигляді
третейського застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди, а тому доводи позивача
про те, що між сторонами на час
укладання не існувало спору у зв'язку з
чим він вважає, що третейські угоди є
недійсними, суд вважає безпідставними
та необгрунтованими.

Що стосується доводів позивача про те,
що дані пункти договорів є нікчемними,
оскільки сторони домовились, що усі
спори між ними розглядаються виключно
третейським судом, що є порушенням ст. 6
Закону України «Про захист прав
споживачів», яка передбачає перелік
спорів, що не підвідомчі третейським
судам, суд також вважає надуманими з
наступних підстав.

Статтею 6 Закону України «Про
третейські суди» передбачено, що
третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ, зокрема, у спорах щодо
захисту прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки). Зазначений закон був
доповнений пунктом 14 згідно із Законом
2983-IV від 03.02.2011 року. Вказані обставини
свідчать про те, що на час підписання
кредитних договорів, в яких міститься
третейське застереження, дане
положення ст. 6 Закону України «Про
третейські суди» не діяло.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними та необґрунтованими, у
зв'язку з чим позов задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
в особі Запорізької філії ПАТ
«Уксоцбанк», 3-ті особи: Національний
Банк України, Інспекція з питань
захисту прав споживачів в Запорізькій
області про визнання недійсними
кредитних договорів та третейських
угод - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Запорізької області
через Орджонікідзевський районний суд
м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
К.В.
Гашук