Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Максимчук З.М.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., з участю позивача, представників
позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
представника відповідача та третьої
особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Рівненського
міського суду від 09 квітня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_4 до
Національного університету водного
господарства та природокористування,
третьої особи на стороні відповідача
ОСОБА_5 про визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення з
роботи, поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, визнання запису у трудовій
книжці недійсним, визнання незаконним
затримки видачі трудової книжки та
стягнення середнього заробітку за час
затримки її видачі, визнання трудового
договору безстроковим, відшкодування
моральної шкоди, стягнення витрат на
правову допомогу та судових витрат по
справі,

В С Т А Н О
В И Л А :

04 листопада 2013 року ОСОБА_4
звернувся до Рівненського міського
суду із позовною заявою, в якій
вказував, що 12 липня 2006 року між ним та
відповідачем було укладено контракт,
відповідно до якого його було
призначено на посаду завідуючого
кафедри регіонального управління на
період з 01 вересня 2006 року по 30 червня
2013 року.

Наказом ректора Національного
університету водного господарства та
природокористування від 12 липня 2012
року № 220 його було переведено на
посаду професора кафедри
регіонального управління на умовах
строкового договору по 30 червня 2013
року.

В наступному, на тих же самих
умовах, його було ще двічі переведено
на посаду професора різних кафедр
Національного університету водного
господарства

______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1160/2014
Головуючий у 1 інстанції :
Тимощук О.Я.

Доповідач : Григоренко М.П.

та природокористування, а наказом від 15
серпня 2013 року № 326 його було звільнено
із посади професора кафедри фінансів
та економіки природокористування з 25
серпня 2013 року у зв'язку із закінченням
терміну договору, на підставі п. 2 ст. 36
КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним,
ОСОБА_4 просив суд скасувати наказ
ректора Національного університету
водного господарства та
природокористування від 15 серпня 2013
року № 326 та поновити його на посаді
професора кафедри фінансів та
економіки природокористування,
стягнути із відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду, в
розмірі 40000 грн., визнати недійсним та
скасувати запис у його трудовій книжці
щодо його звільнення з роботи та
продовжити термін дії контракту до 30
червня 2020 року.

28 січня 2014 року позивач подав
заяву про доповнення предмету та
підстав позову, уточнення позовних
вимог, відповідно до якої просив суд
визнати незаконним на скасувати пункт
2.1. наказу відповідача від 18 березня 2013
року № 90, щодо його переведення на
посаду професора кафедри фінансів та
економіки природокористування на
умовах строкового трудового договору
по 30 червня 2013 року, визнати укладений
із ним трудовий договір відповідно до
його заяви від 11 березня 2013 року
безстроковим, визнати незаконним та
скасувати наказ від 15 серпня 2013 року №
326 в частині його звільнення з роботи,
поновити його на посаді професора
кафедри фінансів та економіки
природокористування, стягнути із
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
моральну шкоду в розмірі 40000 грн.,
визнати незаконним затримку видачі
йому трудової книжки при звільненні із
роботи та стягнути середній заробіток
за час затримки видачі трудової книжки,
визнати недійсним та скасувати запис в
його трудовій книжці про його
звільнення з роботи, а також покласти
на відповідача всі судові витрати по
справі.

04 квітня 2014 року позивач знову
подав заяву про уточнення своїх вимог і
просив суд визнати незаконним та
скасувати наказ відповідача від 15
серпня 2013 року № 326 в частині його
звільнення з роботи, поновити його на
посаді професора кафедри фінансів та
економіки природокористування,
визнати укладений із ним трудовий
договір відповідно до його заяви від 11
березня 2013 року безстроковим, стягнути
із відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду, в розмірі 40000
грн., визнати незаконним затримку
видачі йому трудової книжки при
звільненні із роботи та стягнути
середній заробіток за час затримки
видачі трудової книжки, визнати
недійсним та скасувати запис в його
трудовій книжці про його звільнення з
роботи, а також покласти на відповідача
всі судові витрати по справі.

Рішенням Рівненського міського суду
від 09 квітня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній
скарзі ОСОБА_4 покликається на його
незаконність, через порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи.

Вказує, що суд першої інстанції не
повинен був допускати до участі у
справі в якості представника
відповідача ОСОБА_3, так як вона не була
належним чином уповноважена на
здійснення цих функції і, крім того,
остання одночасно є представником
колишнього ректора Національного
університету водного господарства та
природокористування ОСОБА_5, що
виключає можливість її участі у справі
в якості представника відповідача, так
як має місце конфлікт інтересів.

Суд першої інстанції безпідставно
дійшов висновку, що його було звільнено
із роботи на законних підставах.

11.03.2013 року ним було подано
адміністрації університету заяву про
переведення його на посаду професора
кафедри фінансів та економіки
природокористування на умовах
безстрокового трудового договору на
невизначений час, а тому п.2.1. наказу
К№90 „Про особовий склад викладачів"
від 18.03.2013р. щодо встановлення строків
по 30.06.2013 року на умовах строкового
договору є незаконним, так як він не
надавав свою згоду на укладення
строкового договору.

В зв'язку з вищевикладеним відпала
необхідність у позовній вимозі щодо
продовження терміну дії контракту до
30.06.2020 року, а виникла необхідність
визнання трудового договору
укладеного з позивачем безстроково,
тобто на невизначений строк. Проте, суд
незважаючи на подані уточнення до
позовних вимог продовжував розглядати
первісні позовні вимоги.

Крім того, відповідно до наказів К№220
від 12.07.2012р., К№417 від 16.11.2012р., К№90 від
18.03.2013р. з позивачем декілька разів було
переукладено строкові договори та
переведено на різні посади, що в свою
чергу дає підстави для застосування
вимог ст. 39-1 КЗпП України та визнання
трудового договору безстроковим, що
судом першої інстанції також не було
взято до уваги.

На сьогоднішній день посада професора
кафедри фінансів та економіки
природокористування, яку він обіймав
до 25.08.2013 року є вакантною, конкурс на
заміщення даної посади не
оголошувався, а тому відсутні були
підстави для його звільнення.

Після свого звільнення з роботи він
продовжував надалі виконувати свої
посадові обов'язки, оскільки розробляв
програму для підготовки магістрів на
кафедрі за завданням завідувача
кафедри професора ОСОБА_6 та відвідував
університет.

23.10.2013 року йому була видана трудова
книжка про що він розписався в книзі
обліку трудових книжок та поставив
дату її отримання 23.10.2013р., в цей же день
він поставив свій підпис в особовій
картці.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що
у разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

В зв'язку із незаконним звільненням з
роботи відповідачем завдано йому

моральні страждання, що відобразилося
на його психологічному стані, здоров'ї
та репутації, тому вважає, що вимога
щодо стягнення з відповідача моральної
шкоди, яку він оцінив в розмірі 40000 грн.,
є обґрунтованою.

Із цих підстав просить скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити в
повному обсязі.

В поданих доповненнях до апеляційної
скарги ОСОБА_4 вказав, що він
відноситься до провідних вчених НУВГП,
який протягом 33 років своєю працею,
знаннями та практичним досвідом вніс
значний вклад у формування економіки -
управлінського напряму підготовки
фахівців, вкрай необхідних для
забезпечення економічного розвитку
України.

Також зазначив, що в суді першої
інстанції ним були заявлені клопотання
про витребування копій документів та
допит в якості свідка ОСОБА_5, проте суд
безпідставно його клопотання відхилив.

Просив задовольнити апеляційну скаргу.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник відповідача та третьої
особи вказала, що оскаржуване рішення є
законним та обґрунтованим, тому
просить залишити його без змін.

В ході апеляційного розгляду справи
позивач та його представники
підтримали апеляційну скаргу та
просили її задовольнити.

Представник відповідача та третьої
особи просив відхилити апеляційну
скаргу, а оскаржуване рішення залишити
без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4, суд першої
інстанції вважав встановленим, що
звільнення останнього з роботи, на
підставі п. 2. ст. 36 КЗпП України, було
здійснено за наявністю для цього
підстав і з дотриманням встановленого
законом порядку, а вимоги позивача щодо
визнання запису у трудовій книжці
недійсним, визнання незаконним
затримки видачі трудової книжки та
стягнення середнього заробітку за час
затримки її видачі, визнання трудового
договору безстроковим та
відшкодування моральної шкоди є
безпідставними.

Дані висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи, наявним у справі доказам та
ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги також не
спростовують правильності висновків
оскаржуваного рішення щодо законності
звільнення позивача з роботи та
безпідставності решти позовних вимог
останнього.

По справі встановлено, що 12 липня 2006
року між відповідачем та позивачем
було укладено контракт № 233, відповідно
до якого останнього було призначено на
посаду завідуючого кафедри
регіонального управління на період з 01
вересня 2006 року по 30 червня 2013 року.

Наказом ректора Національного
університету водного господарства та
природокористування від 12 липня 2012
року № 220 позивача, на підставі його
письмової заяви від 04 липня 2012 року,
було переведено на посаду професора
кафедри регіонального управління на
умовах строкового договору по 30 червня
2013 року, з припинення дії контракту № 233
від 12 липня 2006 року.

В наступному, на тих же самих
умовах, позивача було ще двічі
переведено на посаду професора різних
кафедр Національного університету
водного господарства та
природокористування, а наказом від 15
серпня 2013 року № 326 його було звільнено
із посади професора кафедри фінансів
та економіки природокористування з 25
серпня 2013 року у зв'язку із закінченням
терміну договору, на підставі п. 2 ст. 36
КЗпП України.

Твердження сторони позивача про
те, що після припинення дії контракту
позивач уклав із ним безстроковий
трудовий договір, відповідно до його
заяви від 11 березня 2013 року, на увагу не
заслуговують, оскільки не відповідають
фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України
трудовий договір на визначений строк
укладається за погодженням сторін.

З огляду на те, що 12 липня 2012 року
відбулось припинення дії контракту №
233 від 12 липня 2006 року і позивача було
переведено на посаду професора кафедри
регіонального управління на умовах
строкового договору по 30 червня 2013
року, тому, на розсуд колегії суддів,
саме 12 липня 2012 року слід вважати датою
укладення між позивачем та
відповідачем строкового трудового
договору за погодженням сторін.

Те, що договір між позивачем та
відповідачем 12 липня 2012 було укладено
на конкретно визначений час і за
погодженням сторін свідчить
сукупність наявних в матеріалах справи
доказів.

Зокрема, накази відповідача від
К№220 від 12.07.2012р., К№417 від 16.11.2012р., К№90
від 18.03.2013р. (а.с. 33, 35, 38), із змістом яких
позивач ознайомлювався, про що
свідчать його підписи в особовій
картці, і які він не оскаржував у
встановленому порядку.

З наявних в матеріалах справи копій
заяв позивача на ім'я відповідача від 12
вересня та 15 листопада 2012 року (а.с. 37, 39)
вбачається, що звертаючись із
проханням про переведення на посаду
професора різних кафедр Національного
університету водного господарства та
природокористування, ОСОБА_4 у цих
заявах вказував конкретний період, на
який він просив перевести його на ту чи
іншу посаду і кінцева дата кожного
періоду відповідала даті закінчення
трудового договору, зазначеній в
наказі К№220 від 12.07.2012 року.

Посилання позивача та його
представників на те, що у своїй заяві
від 11 березня 2013 року (а.с. 41) ОСОБА_4 не
зазначав дату, до якої він мав
працювати на посаді професора кафедри
фінансів та економіки
природокористування, а тому з цього
моменту останній став працювати у
відповідача на умовах безстрокового
договору, також не заслуговують на
увагу, оскільки дана заява позивача
стосувалась лише його переведення з
однієї посади на іншу, а не щодо
укладення нового трудового договору, і,
крім того, на підставі цієї заяви було
видано відповідний наказ відповідача,
в якому було зазначено, що і це
переведення здійснюються в межах
строкового трудового договору, який
закінчується 30 червня 2013 року, про який
ОСОБА_4 було відомо і який він у
встановленому порядку та у визначені
Законом строки не оскаржив.

Про існування узгодженої домовленості
між відповідачем та позивачем про те,
що з останнім трудовий договір було
укладено до конкретно визначеної дати,
свідчить також заява ОСОБА_4 від 20
червня 2013 року, в якій той просив
відповідача продовжити із ним дію
строкового трудового договору на час
його відпустки, а саме по 25 серпня 2013
року (а.с. 43).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
між позивачем та відповідачем було
укладено строковий трудовий договір і
тому у останнього були всі законні
підстави для звільнення ОСОБА_4 з
роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП
України, після закінчення терміну дії
цього договору.

Будь-які належні докази, які б
свідчили про те, що після закінчення
строку дії трудового договору ОСОБА_4
продовжував виконувати трудові
обов'язки у відповідача в матеріалах
справи відсутні, тому дане твердження
останнього слід вважати голослівними,
приймаючи до уваги те, що характер
викладацької роботи передбачає
відповідне її планування та звітність.

Відповідно до положень статті 47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Так як позивача було звільнено із
роботи не з ініціативи власника, а у
зв'язку із закінченням строку дії
трудового договору, тому, на розсуд
колегії суддів, відповідач не був
зобов'язаний видавати ОСОБА_4 копію
наказу про звільнення у день
звільнення, якщо останній на цьому не
наполягав.

Відсутні підстави і для покладення на
відповідача обов'язку сплатити
позивачу середній заробіток за час
затримки видачі трудової книжки,
оскільки останній не надав будь-яких
доказів, які б вказували на те, що він
звертався до Національного
університету водного господарства та
природокористування за своєю трудовою
книжкою і йому було відмовлено у видачі
цієї книжки.

Навпаки, в матеріалах справи міститься
лист відповідача на адресу позивача
від 28 серпня 2013 року та докази його
відправлення (а.с. 44, 45), з проханням
останнього прибути у відділ кадрів
університету для отримання трудової
книжки.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 був
обізнаний із тим, що він підлягає
звільненню із роботи після закінчення
відпустки, тому, на розсуд колегії
суддів, останній сам повинен був
прибути на роботу після закінчення
відпустки та отримати свою трудову
книжку, але це ним було зроблено лише 23
жовтня 2013 року, що само по собі також
спростовує твердження позивача про те,
що після 25 серпня 2013 року трудові
правовідносини із відповідачем у нього
продовжували існувати і він
продовжував виконувати свої трудові
обов'язки.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3 не могла бути одночасно
представником відповідача та третьої
особи, не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки відповідно до частини 2 статті
40 ЦПК України одна й та сама особа не
може бути одночасно представником
іншої сторони, третіх осіб, які
заявляють самостійні вимоги щодо
предмета спору або беруть участь у
справі на другій стороні.

Третя особа ОСОБА_5 приймає участь на
стороні відповідача і самостійних
вимог не заявляє, а тому обмеження,
передбачене ч. 2 ст. 40 ЦПК України, в
даному випадку на ОСОБА_3 не
розповсюджується.

Доводи позивача про те, що при
прийнятті рішення про його звільнення
з роботи відповідач не в повній мірі
врахував його досвід, досягнення та
особистий вклад в розвиток
Національного університету водного
господарства та природокористування,
не можуть бути враховані при прийняті
рішення у даній справі, оскільки в
даному випадку спір виник з приводу
звільнення з роботи у зв'язку із
закінченням строку трудового договору,
а не з інших підстав, коли дійсно
вищевказані обставини мають
враховуватись.

В той же час, приймаючи оскаржуване
рішення та вирішуючи вимогу позивача
про продовження терміну дії його
контракту із відповідачем до 30 червня
2020 року, поза увагою суду залишилась та
обставина, що ОСОБА_4, подавши 28 січня 2014
року заяву про доповнення предмету та
підстав позову, цю свою вимогу більше
не зазначав, а тому, на розсуд колегії
суддів, у суду першої інстанції був
відсутній привід та підстави для
вирішення цієї вимоги, у зв'язку із чим
із змісту рішення Рівненського
міського суду від 09 квітня 2014 року
підлягають виключенню відповідні
мотиви та рішення суду з приводу даної
вимоги.

В решті оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін, оскільки судом
першої інстанції були правильно,
всебічно і повно встановлені обставини
справи, характер правовідносин, які
виникли між сторонами та застосовано
правові норми, які підлягали
застосуванню при вирішенні даного
спору.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-314, 315
ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського
суду від 09 квітня 2014 року змінити,
виключивши із його змісту мотиви та
рішення щодо вирішення вимоги ОСОБА_4
про продовження терміну дії контракту
до 30 червня 2020 року.

В решті оскаржуване рішення залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Максимчук З.М.

Рожин Ю.М.