2-др/201/20/2014 рік
УХВАЛА

25 червня 2014 року
Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську заяву ОСОБА_1 про
ухвалення додаткового рішення суду по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про визнання права
власності, зобов'язання вчинити певні
дії, стягнення матеріальної і
моральної шкоди та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 20 листопада 2012 року
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання права
власності, зобов'язання вчинити певні
дії, стягнення матеріальної і
моральної шкоди та витрат, позовні
вимоги доповнювалися і уточнювалися.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 березня 2013 року,
залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 червня 2013 року, в
задоволенні позовних вимог -
відмовлено.

ОСОБА_1 18 червня 2014 року звернувся до
суду з заявою про ухвалення
додаткового рішення суду, а саме:
повернути йому суму переплаченого
судового збору.

Сторони у справі, у судове засідання не
з'явилися, про час та місце судового
засідання повідомлялися належним
чином, про причини своєї неявки суд не
повідомили.

Відповідно до ч. 3 ст. 220 ЦПК України суд
ухвалює додаткове рішення після
розгляду питання в судовому засіданні
з повідомленням сторін. Їх присутність
не є обов'язковою, а тому з урахувань
зазначеного суд вважає можливим
розглядати питання про ухвалення
додаткового рішення суду за
відсутності цих осіб.

Перевіривши матеріали справи та заяви,
оцінивши надані і добуті докази, суд
вважає заяву необґрунтованою і не
підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Згідно ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_1 20
листопада 2012 року звернувся до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
визнання права власності та ухвалою
судді від 23 листопада 2012 року позов
було залишено без руху, а позивачу
запропоновано у встановлений строк
усунути недоліки з додержанням вимог
ЦПК України, також зазначеною ухвалою
судді було визначено розмір судового
збору який підлягає сплаті. Позивач
погодився з зазначеним, оскільки
останнім вказані недоліки було
усунуто та подано позовну заяву ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа КП «ДМБТІ» ДОР,
про визнання права власності та
зобов'язання вчинити певні дії та
сплачено судовий збір. Крім того слід
зазначити, що ухвалу судді, в частині
визначення розміру судових витрат,
позивач не оскаржував та вона у
встановленому законом порядку набрала
законної сили. Під час судового
розгляду, позовні вимоги доповнювалися
і уточнювалися.

Також судом встановлено, що рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 11 березня 2013 року
ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 про визнання права власності,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення матеріальної і моральної
шкоди та витрат - відмовлено. З рішенням
не погодився позивач і звернувся до
суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою судді апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25
березня 2013 року було відкрито
апеляційне провадження та ухвалою
судді апеляційного суду
Дніпропетровської області від 1 квітня
2013 року призначено справу до розгляду,
тобто з урахуванням зазначеного справа
до апеляційного суду надійшла належно
оформлена та підстав визначених ч. 7 ст.
297 ЦПК України для її повернення до суду
першої інстанції для усунення
недоліків встановлено не було.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 червня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилено, а рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
11 березня 2013 року - залишено без змін.

Тобто з урахуванням зазначеного судами
досліджені всі обставини справи,
розглянуті конкретно всі заявлені
позовні вимоги і їх формулювання
знайшли своє вірне відображення в
рішенні суду від 11 березня 2013 року, по
заявленим позовним вимогам ухвалене
рішення; також слід зазначити, що суд
розглядає справу в межах позовних
вимог і не може виходити за їх межі,
наявні в рішенні описки чи арифметичні
помилки можуть бути усунуті шляхом
винесення ухвали про виправлення цих
описок, арифметичних помилок,
роз'яснення рішення суду, за заявою
сторін чи з власної ініціативи, судом
були досліджені обставини позову,
розглянуті конкретно всі заявлені
позовні вимоги і ухвалене рішення.

Частиною 1 статті 220 ЦПК України
передбачено вичерпний перелік
випадків, коли судом повинно бути
ухвалено додаткове рішення. У цьому
переліку не міститься необхідність
ухвалювати додаткове рішення щодо
повернення суми переплаченого судного
збору, оскільки суд має можливість
ухвалити додаткове рішення, тільки у
чітко встановлених процесуальним
законом випадках.

Також слід зазначити, що заявник у свої
заяві просить суд ухвалити додаткове
рішення щодо повернення суми
переплаченого судного збору, оскільки
зазначене не було вирішено під час
ухвалення рішення суду, однак під час
ухвалення рішення суд вирішує питання
як розподілити між сторонами судові
витрати, а не вирішує питання про
повернення переплаченої суми судового
збору. Крім того заявник до суду у
встановлений законом строк та у
передбаченому законом порядку до суду
щодо зазначеного не звертався, також
слід зазначити, що позивачеві в
задоволенні позовних вимог відмовлено,
тому відповідно до ст. 88 ЦПК України
передбачених законом підстав для
стягнення судового збору на його
користь не було.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З урахуванням зазначеного та вище
викладеного передбачених законом
підстав для ухвалення додаткового
рішення щодо судових витрат у суду не
має.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Відповідно до
ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Згідно ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 20 постанови № 14
Пленуму Верховного суду України від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» додаткове рішення
може бути ухвалено лише у випадках і за
умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно
не може змінити суті основного рішення
або містити в собі висновки про права
та обов'язки осіб, які не брали участі у
справі, чи вирішувати вимоги, не
досліджені в судовому засіданні.
Додаткове рішення може ухвалити лише
той склад суду, що ухвалив рішення в
даній справі. В іншому разі особа має
право звернутися до суду з тими ж
вимогами на загальних підставах. При
порушенні питання про ухвалення
додаткового рішення з інших підстав
суд ухвалою відмовляє в задоволенні
заяви, а тому на підставі вище
викладеного, передбачених законом
підстав, для ухвалення додаткового
рішення суду не має.

При таких обставинах суд вважає
можливим в ухваленні додаткового
рішення суду відмовити, оскільки
передбачених законом підстав для
винесення додаткового рішення немає.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 208-210, 220, 293
ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
ухвалення додаткового рішення суду по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа комунальне
підприємство «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради про визнання права
власності, зобов'язання вчинити певні
дії, стягнення матеріальної і
моральної шкоди та витрат, відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 5 днів з
дня проголошення ухвали, а у разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Суддя -