УХВАЛА

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Національної акціонерної страхової
компанії «Оранта» про відшкодування
майнової та моральної шкоди, завданої
смертю фізичної особи за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 18 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 10 лютого 2011 року приблизно о 18
год. 30 хв. на 5-мі кілометрі
автодороги Гадяч - Сватки - Синівка, за
участю автомобіля «Фольксваген Кадді»,
державний номер НОМЕР_1, яким керував
ОСОБА_4, у районі розташування
електроопори № 2, сталася
дорожньо-транспортна пригода (далі -
ДТП), внаслідок якої був смертельно
травмований її син, ОСОБА_5 У зв'язку з
розслідуванням кримінальної справи її
було визнано потерпілою та у вересні 2012
року вона звернулась до винної у ДТП
особи, ОСОБА_4, з пропозицією
добровільного відшкодування шкоди,
який їй не відповів. Зазначала, що
смертю сина їй було завдано моральну
шкоду, яку вона оцінила у 100 тис. грн, а
також майнову шкоду, яка полягає у
понесених на поховання сина витратах,
наданні їй юридичної допомоги у
розмірі 10 тис. грн. Просила стягнути з
на її користь з ОСОБА_4 майнову та
моральну шкоду.

Рішенням Гадяцького районного суду
Полтавської області від 7 жовтня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальні
збитки у розмірі 7 005
грн 93 коп. та моральну шкоду у розмірі 10
тис. грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Додатковим рішенням Гадяцького
районного суду Полтавської області від
14 січня 2014 року доповнено рішення
цього суду від 7 жовтня 2013 року. Позовні
вимоги ОСОБА_3 до НАСК «Оранта» про
відшкодування шкоди, завданої смертю
фізичної особи, моральної шкоди та
стягненні судових витрат залишено без
задоволення.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 18 березня 2014
року рішення та додаткове рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 1 500 грн.
Стягнуто з НАСК «Оранта» на
користь ОСОБА_3 матеріальні збитки,
понесені на поховання у розмірі 3 029 грн
33 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
держави судовий збір у розмірі 243 грн 60
коп. Стягнуто з НАСК «Оранта» на
користь держави судовий збір у розмірі
243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить змінити рішення
апеляційного суду та ухвалити нове
рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на її
користь моральну шкоду у розмірі 100 тис.
грн.

В іншій частині рішення апеляційного
суду не оскаржується, а тому у
касаційному порядку не переглядається
(ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
смерть потерпілого наступила
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки, а тому саме ОСОБА_4 який
перебував за кермом автомобіля,
повинен відшкодувати відповідачці,
матері потерпілого, понесені нею
витрати на поховання та моральну шкоду
у розмірі 10 тис. грн.

Скасовуючи рішення районного суду,
апеляційний суд виходив із того, що ДТП
сталася внаслідок грубої
необережності потерпілого ОСОБА_5,
відповідачем ОСОБА_4 було добровільно
сплачено позивачці кошти на поховання
сина у розмірі 1 500 грн, тому сама
моральної шкоди підлягає зменшенню до 1
500 грн. Крім того, цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_4 як власника
автомобіля, забезпечена полісом
страхування Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта» (далі -
НАСК «Оранта»), відповідачем своєчасно
повідомлено страхувальника про
настання страхового випадку, тому
належним відповідачем у справі має
бути НАСК «Оранта», яка повинна нести
витрати на поховання.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду в частині
відшкодування моральної шкоди не
можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 10 лютого 2011 року
близько 10 год 30 хв. на 5-му кілометрі
автодороги Гадяч - Сватки - Синівка, в
районі розташування електроопори № 2,
було здійснено наїзд автомобілем
«Фольксваген Кадді», державний номер
НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_4, під час
якого син позивачки, ОСОБА_5, був
смертельно травмований.

По даному факту 30 вересня 2011 року
заступником прокурора Полтавської
області постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи
скасовано та порушено кримінальну
справу.

Постановою старшого слідчого слідчого
управління Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Полтавській
області про закриття кримінальної
справи, порушеної за ознаками складу
злочину, передбаченого ч. 2
ст. 286 КК України, вказану кримінальну
справу закрито у зв'язку з відсутністю
в діях водія ОСОБА_4 складу злочину.

Матеріалами вказаної кримінальної
справи встановлено, що в діях загиблого
ОСОБА_5 вбачається невідповідність
вимогам п. 4.4; 4.14 а, г розділу 4
Правил дорожнього руху України, які
перебувають у причинному зв'язку з
виникненням ДТП, тобто потерпілий
ОСОБА_5 загинув внаслідок власної
необережності.

У п. 7 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» судам про те, що
у разі, якщо груба необережність
потерпілого сприяла виникненню або
збільшенню шкоди, то залежно від
ступеня вини потерпілого, якщо інше не
встановлено законом, розмір
відшкодування з особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, має бути зменшено (але не
може бути повністю відмовлено у
відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена
потерпілим необережність грубою
(ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у
кожному конкретному випадку має
вирішуватись з урахуванням фактичних
обставин справи (характеру дії,
обставин завдання шкоди,
індивідуальних особливостей
потерпілого, його стану тощо).

Положення ст. 1193 ЦК України про
зменшення розміру відшкодування з
урахуванням ступеня вини потерпілого
застосовуються і в інших випадках
завдання шкоди майну, а також фізичній
особі, однак у кожному разі підставою
для цього може бути груба
необережність потерпілого
(перебування у нетверезому стані,
нехтування правилами безпеки тощо), а
не проста необачність. Саме по собі
перебування у нетверезому стані не є
прикладом грубої необережності, якщо
при цьому не було порушено правила
дорожнього руху.

Проте апеляційний суд посилаючись на
вказані положення, фактичні обставини
справи не з'ясував, не звернув уваги на
те, що підтвердження факту наявності
між нетверезим станом потерпілого
ОСОБА_5 і виникненням ДТП немає.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України
передбачено, що особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, відповідає за завдану шкоду,
якщо вона не доведе, що шкоди було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала, якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено,
що розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування також враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995
року № 4 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами та
доповненнями) роз'яснено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, суд
повинен наводити в рішенні відповідні
мотиви.

Судом апеляційної інстанції, у
порушення вищевказаних норм
матеріального права, не було враховано
характер та обсяг страждань (фізичних,
душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характер немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо внаслідок смерті потерпілого,
ступінь вини відповідача.

Апеляційний суд, вирішуючи спір,
виходив з того, що ДТП сталась
внаслідок грубої необережності
загиблого ОСОБА_5, відповідачем ОСОБА_4
було добровільно сплачено позивачці на
поховання сина 1 500 грн, однак не вказав
при цьому, у чому саме полягала груба
необережність потерпілого та не
звернув увагу на те, що причиною ДТП
стали саме дії відповідача, який
допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5

Також апеляційний суд, застосовуючи до
спірних правовідносин положення ст. 1193
ЦК України, не навів обставини, які
дають підтави зменшити розмір
відшкодування, чим порушив право
позивача на вмотивоване судове
рішення, що є порушенням положень ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Крім того, у мотивувальній частині
апеляційний суд зазначив, що зменшує
розмір моральної шкоди до 1 тис. грн, а у
резолютивній частині рішення зазначив
- 1 500 грн, що порушує вимоги ст. 316 ЦПК
України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 18 березня 2014 року у частині
відшкодування моральної шкоди
скасувати, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко