УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мартинюк В.І.,Остапчука Д.О.,розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_6, треті особи: товариство з
обмеженою відповідальністю «Граніти
Дніпра», ОСОБА_7, про звернення
стягнення на земельну ділянку та
стягнення штрафу за договором іпотеки,
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Граніти Дніпра» про
визнання договору іпотеки недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє
в інтересах публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк», на рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
22 травня 2013 року та рішення
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду із зазначеним
позовом посилаючись на те, що 28 січня 2008
року між позивачем та ТОВ «Граніти
Дніпра» був укладений кредитний
договір № КГ-252Д, відповідно до якого
товариству був наданий кредит у
розмірі 540 000 доларів США, строком до 18
лютого 2010 року зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,6 %
річних, а у випадку порушення
зобов'язання - 30 % річних з кінцевою
датою повернення суми кредиту 28 липня
2008 року. Відповідно до додаткової угоди
№ 1 від 28 липня 2008 року плата за
користування кредитом становить 15,6 %
річних з кінцевою датою повернення
суми кредиту 28 січня 2009 року, а у
випадку порушення будь-якого
зобов'язання - 36 % річних від суми
залишку за кредитом.

30 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6
укладено договір іпотеки № ДІ-252,
згідно з яким відповідач надав
позивачу в іпотеку земельну ділянку
площею 0,1399 гектарів з всіма її
приналежностями, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 та належить
відповідачу на праві власності.
Заставна вартість предмету іпотеки
склала 1 766 237,00 грн.

ТОВ «Граніти Дніпра» не виконало
зобов'язання, внаслідок чого розмір
заборгованість складає 13 881 965,94 грн.
Відповідач ОСОБА_6 не виконав свій
обов'язок застрахувати предмет
іпотеки. В договорі іпотеки
передбачено, що в такому випадку,
іпотекодавець повинен сплатити штраф у
розмірі 30 % від договірної вартості, а
саме - 529 871,10 грн.

З урахуванням зазначеного просив суд
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме на земельну ділянку, що належить
ОСОБА_6 та знаходиться за адресою
АДРЕСА_1; надати ПАТ КБ
«ПриватБанк» право здійснити продаж
предмету іпотеки за договором № ДІ-252,
від власного імені з укладанням
договору купівлі-продажу будь-яким
способом, в тому числі шляхом
нотаріального укладення договору
купівлі-продажу з будь-якою особою
покупцем; стягнути з відповідача штраф
за договором іпотеки № ДІ-252 в розмірі
529 871,10 грн.

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк», ТОВ «ГранітиДніпра», про
визнання договору іпотеки недійсним. В
обґрунтування зустрічних позовних
вимог вказував, що договір іпотеки №
ДІ-252 від 30 січня 2008 року укладений з
порушенням чинного законодавства, без
згоди дружини ОСОБА_7, яка за рішенням
суду є власником будинку який
розташований на спірній земельній
ділянці.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 травня 2013 року
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково, стягнено із
ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
штраф за договором іпотеки № ДІ-252 від 30
січня 2008 року в розмірі 529 871,10 грн. У
задоволенні позовних вимог про
звернення стягнення на земельну
ділянку відмовлено.

Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні
зустрічного позову про визнання
недійсним договору іпотеки. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6.
Визнано недійсним договір іпотеки
№ ДІ-252, укладений 30 січня 2008 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_6, предметом
якого є земельна ділянка площею 0,1399
гектарів з всіма її приналежностями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого в реєстрі № 3201.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду та зміну рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні вимог про
звернення стягнення на земельну
ділянку із ухваленням в цій частині
нового рішення, яким позов
задовольнити, мотивуючи свої вимоги
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_6 не виконані прийняті на себе
відповідно до договору зобов'язання.
Договір іпотеки укладено та посвідчено
в установленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи зустрічний
апеляційний суд, виходив з того, що
спірна земельна ділянка набута ОСОБА_6
і ОСОБА_7 під час перебування у шлюбі, а
тому є спільною сумісною власністю
подружжя. ОСОБА_7 згоди на передачу
спірної земельної ділянки в іпотеку не
надавала.

З такими висновками судів повністю
погодитися не можна, з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що 12 січня 1994 року
між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено шлюб,
який розірвано 18 серпня 2009 року.

01 липня 1998 року ОСОБА_6, в період шлюбу з
ОСОБА_7, придбав за договором
купівлі-продажу житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці
1000 кв. м.

Згідно державного акту від 17 жовтня 2000
року, зазначена земельна ділянка
розміром 0,1000 га та земельна ділянка
розміром 0,0399 га, які розташовані в
АДРЕСА_1, передані у приватну власність
ОСОБА_6 для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
підсобного господарства.

Як вбачається, зазначений акт видано на
підставі рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 17
серпня 2000 року № 2021.

30 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_6 було укладено договір
іпотеки № ДІ-252, посвідчений приватним
нотаріусом, згідно з яким ОСОБА_6
передав ЗАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку
земельну ділянку площею 0,1399 гектарів з
всіма її приналежностями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
належить відповідачу на праві
власності.

Відповідно до умов зазначеного
договору спірну земельну ділянку
площею 0,1399 га, яка розташована в
АДРЕСА_1, було передано в забезпечення
виконання зобов'язання позичальником
ТОВ «Граніти Дніпра» за кредитним
договором № КГ-252Д від 28 січня 2008 року.

Відповідно до розрахунку
заборгованості за договором № КГ-252 від
28 січня 2008 року ТОВ «ГранітиДніпра»
станом на 13 грудня 2011 року має
заборгованість перед банком, яка
складається із: заборгованості за
кредитом - 540 000,00 доларів США,
заборгованості за відсотками - 581 129,99
доларів США, заборгованості з пені - 452
127,22 доларів США, а всього 1 597 439,26
доларів США.

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Як вбачається з п. п. 7, 8, 9 договору
іпотеки № ДІ-252 від 30 січня 2008 року
земельна ділянка площею 0,1399 гектарів
зареєстрована в установленому законом
порядку як окремий виділений об'єкт
права власності. Майно, зазначене в
цьому пункті, передається в іпотеку
разом з усіма його приналежностями та
складає предмет іпотеки за даним
договором. Іпотека за цим договором
поширюється і на частину предмету
іпотеки, яка не може бути виділеною в
натурі і була приєднана до предмета
іпотеки після укладення даного
договору без реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості.

Крім того, з п.п. 13.6, 13.8 договору іпотеки
№ ДІ-252 від 30 січня 2008 року вбачається,
що предмет іпотеки не знаходиться у
спільній власності та до нього
відсутні вимоги інших осіб, в тому
числі ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Правові підстави набуття громадянами
права на землю визначені Главою 16 ЗК
України.

Відповідно до положень статтей 6, 22
чинного на час виникнення спірних
правовідносин Земельного кодексу
України 1991 року та Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
№ 15 «Про приватизацію земельних
ділянок» земельна ділянка яка є
часткою державного земельного фонду,
одержаною особою у власність в процесі
приватизації, є його особистою
власністю, а не спільною сумісною
власністю подружжя.

Із роз'яснень, викладених у п. 18-2
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 16 квітня 2004 № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» вбачається, що
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
України окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду. Якщо на
такій земельній ділянці знаходиться
будинок, будівля, споруда, що є спільною
сумісною власністю подружжя, то у разі
поділу будинку, будівлі, споруди між
подружжям та виділу конкретної частини
будинку, будівлі, споруди до особи, яка
не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку, будівлі, споруди у
відповідності до статей 120 ЗК України,
377 ЦК України.

Оскільки у матеріалах справи відсутні
докази, які стали підставою набуття
ОСОБА_6 спірної земельної ділянки, суд
апеляційної інстанції у порушення
вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України дійшов
передчасного висновку про те, що вона є
спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з цим, не можна повністю
погодитися із рішенням суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині звернення стягнення на
предмет іпотеки, суд першої інстанції
виходив з того, що на земельній ділянці,
яка перебуває в іпотеці, знаходиться
житловий будинок, на який рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 12 липня 2012 року в
порядку поділу майна подружжя визнано
право власності за дружиною
відповідача по справі - ОСОБА_7 Крім
того, суд послався на відсутність
правоустановчих документів на
підтвердження того, що житловий
будинок є власністю ОСОБА_6

Оскільки, матеріали справи не містять
належним чином завірену копію договору
купівлі-продажу від 01 липня 1998 року,
згідно якого було придбано зазначений
будинок, та дані про реєстрацію права
власності на нього в органах БТІ, суд
першої інстанції у порушення ст. ст. 10,
59, 60 ЦПК України не в повній мірі
з'ясував усі фактичні обставини справи,
не врахував принципу належності та
допустимості доказів, у зв'язку з чим
дійшов передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову в частині
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Допущені судами неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, рішення
судів першої та апеляційної інстанції
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в
інтересах публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 травня 2013 року
та рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк
Д.О. Остапчук