РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17364/13-ц

пр. № 2/759/698/14

25 березня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Лазаренко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який також
діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3,
треті особи: Святошинський районний
відділ Державної міграційної служби
України в місті Києві, Служба у справах
дітей Святошинської в м. Києві районної
державної адміністрації, ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
та за позовом третьої особи ОСОБА_4, яка
заявляє самостійні вимоги до ОСОБА_2,
який також діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_3, треті особи: Святошинський
районний відділ Державної міграційної
служби України в місті Києві, Служба у
справах дітей Святошинської в м. Києві
районної державної адміністрації про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_2, який також діє в інтересах
малолітньої ОСОБА_3 в якому просить
визнати відповідача та його малолітню
дочку такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням,
зокрема в будинку АДРЕСА_4,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вона є
власником ? його частини на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, тоді як відповідач
зареєстрований на її половині будинку,
проте фактично не проживає, не є членом
її сім"ї, у зв"язку з чим, вважає, що
право на проживання в ньому втратив.

ОСОБА_4, як третя особа із самостійними
вимогами подала до суду позовну заяву
до ОСОБА_2, який також діє в інтересах
малолітньої ОСОБА_3 в якому просить
також визнати відповідача та його
малолітню дочку такими, що втратили
право на користування цим же житловим
приміщенням, обґрунтовуючи вимоги тим,
що вона є власником другої ? частини
будинку, а тому її права також
порушуються відповідачем, якого,
вважає таким, що втратив право на
проживання в ньому, оскільки останній
не являється власником цього будинку,
давно був зареєстрований, як член сім"ї
тепер вже колишнього власника спірного
будинку.

У судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити у повному
обсязі. Також позивачка пояснила, що ?
частку вказаного будинку вона
успадкувала у 2012 році після смерті
свого чоловіка ОСОБА_5 Відповідач
ОСОБА_2 з 1990 року в ньому
зареєстрований, як член сім"ї тепер вже
колишнього власника, оскільки був
онуком померлого, проте з 2002 року
вказаним житлом не користується, його
не утримує, лише з квітня 2013 року, після
того, як вонна звернулась до суду з
позовом про його зняття з реєстрації за
цією адресою, почав створювати
перешкоди у реалізаціїі права
власності позивача, встановивши новий
замок на вхідних дверях у будинку,
знісши віконну раму та влаштовуючи
постійні сварки і бійки з іншими
співвласниками будинку.

Представник позивача у судовому
засіданні також наполягала на визнанні
відповідача та його малолітньої доньки
такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням в
будинку АДРЕСА_4, вказуючи, що
відповідач не є членом теперішніх
власників будинку, якими є ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, був в ньому зареєстрований як
член сім"ї колишнього власника, що
вказує на відсутність підстав для
проживання останього тепер у спірному
будинку без згоди на те теперішніх
власників. Натомість відповідач,
перешкоджає позивачу та третій особі
ОСОБА_4, в повній мірі користуватись
своєю власністю, вчиняє дії по
розпорядженню, користуванння майном
без будь-якої згоди власників цього
майна, влаштовує постійні скандали,
сварки, що притирічить поняттю та
принципу права власності. Також
зазначила, що малолітня донька
відповідача була зареєстрована в
спірному будинку без згоди власників
будинку, жодного дня в ньому не
проживала, оскільки разом із
відповідачем і його дружиною проживає
за іншою адресою, зокрема місцем
реєстрації дружини, де всі разом
фактично і проживають.

Третя особа ОСОБА_4, яка заявляє
самостійні вимоги до ОСОБА_2, який також
діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3, в
останнє судове засідання не з"явилась,
про розгляд справи повідомлена
належним чином, письмово просила
розглядати її позов без її участі, на
підставі тих пояснень, які вона
надавала в минулих судових засіданнях.

Так, будучи присутньою в минулих
судових засіданнях ОСОБА_4 пояснювала,
що вона являється власником ? частини
будинку, відповідач ще в 2002 році
добровільно вибув із спірного будинку
та проживав разом із своїми батьками за
адресою: АДРЕСА_1, а на даний час
проживає за адресою своєї дружини:
АДРЕСА_3. Оскільки, відповідач разом із
донькою не є членами сім'ї власників
будинку АДРЕСА_4, в ньому не проживають,
ним не користується, не ведуть із нею та
позивачем спільного господарства, не
беруть участі по утриманню будинку та
прибудинкової території, будь-яких
угод про найм та порядок користування
будинком ними не укладалося, тому такий
втратив право на користування ним, який
той мав давно, бо був зареєстрований ще
тоді коли влаником вказаного будинку
були його дід та баба, які вже померли, а
спадщину успадкували вона та
позивачка.

Відповідач у судовому засіданні проти
позову заперечував, просив у його
задоволенні відмовити. Суду пояснив, що
ще з свого народження зареєстрований у
спірному будинку, який будував його дід
та баба та в якому довгий час жив він
разом із своєю матір"ю та батьком. Після
розлучення яких, він переїхав до іншого
помешкання разом із мамою, проте часто,
періодично жив разом із батьком в цьому
ж будинку. Зазначив і те, що він
намагався жити в цьому будинку разом
вже із своєю сім"єю: дружиною та
малолітньою дочкою, зробити в кімнаті
ремонт, тощо в чому їм постійно
перешкоджають і позивач і третя особа.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував, у
його задволенні просив відмовити,
посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_4
будували дід та баба відповідача, що
він з дитинства зареєстрований у
вказаному будинку як член сім"ї
власника та постійно проживав в ньому з
батьками, а після їх розлучення з
батьком. Зазначає, що припинення
сімейних відносин із власником будинку
не позбавляє його права користуватися
займаним приміщенням. Вказує і на право
відповідача користування ним,
зазначаючи, що іншого житла в нього не
має. Вважає, що підстав, передбачених
законом для виселення ОСОБА_2 із
спірного будинку немає, оскільки
позивачка не надала суду належних та
допустимих доказів того, що відповідач
та його малолітня донька систематично
руйнують чи псують жиле приміщення або
використовують його не за
призначенням. Позивач не дозволяє
проживати відповідачу та його дитині
за місцем їх реєстрації, чинить
перешкоди у проведенні ремонту
займаного приміщення та не дозволяє
створити належні умови для проживання
малолітньої дитини, а тому відповідач
та його малолітня дитина вимушені
тимчасово проживати на житловій площі
матері.

Відділ у справах громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
Святошинського РУГУ МВС України в
м.Києві у судове засідання свого
представника не направив, про розгляд
справи повідомлявся належним чином
причин неявки до суду не вказував.

Служба у справах дітей Святошинської
районної в м.Києві державної
адміністрації в судове засідання також
свого представника не направила, про
час та місце розгляду справи
повідомлена належним чином, надала
суду листа в якому просила суд
розглядати справу у її відсутність, з
постановленням рішення в інтересах
дітей, у зв"язку з чим суд вважає за
можливе розглядати справу без їх
участі на підставі наявних в
матеріалах справи доказах.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, відповідача та його
представника, третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги, дослідивши
матеріали справи та надані докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 та про задоволення позовних
вимог ОСОБА_4 з наступних підстав.

Судом встановлено, сторонами у
судовому засіданні визнається та
належними доказами підтверджується, що
ОСОБА_1 є власником 1/2 частки будинку
АДРЕСА_4, яку успадкувала після смерті
свого чоловіка ОСОБА_5, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на спадщину за заповітом від
07.05.2012 року.

Власником іншої ? частки цього ж
будинку є ОСОБА_4, згідно рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 28.11.2002 року, яким також було
здійснено розподіл вказаного будинку в
натурі. Вказаним рішеннням
встановлено, що спірний будинок
будувався в період першого шлюбу тепер
вже померлого ОСОБА_5 та тепер вже
померлої ОСОБА_6 , який в свою чергу
ОСОБА_5 заповідав своїй другій дружині
ОСОБА_1, а ОСОБА_6 їх спільній з ОСОБА_5
дочці ОСОБА_4, за якою і визнано було
право власності на ? частку цього
будинку.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України встановлені
обставини вказаним судовим рішенням
повторному доведеню не підлягають.

Із довідки форми № 3, що видана
Комунальним підприємством "Дирекція з
утримання та обслуговування житлового
фонду Святошинського району м. Києва"
від 30.10.2013 року № 795 вбачається, що у
вищезазначеному будинку
зареєстровані: з 20.11.1990 року відповідач
ОСОБА_2, з 03.10.2013 року малолітня ОСОБА_3.

У судовому засіданні з"ясовано, що
відповідач був зареєстрований в
зазначеному будинку, як онук тепер вже
колишнього власника ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, склавши заповіт на
свою другу дружину ОСОБА_1, яка в свою
чергу ніким не доводиться відповідачу,
не є членом його родини, оскільки
відповідач є онуком від дочки за першим
шлюбом померлого, як і не є відповідач
членом родини іншого співвласника
цього будинку, зокрема ОСОБА_4, яка
відповідачу доводиться тіткою, що
згідно ст. 64 ЖК України не входить в
поняття члена сім"ї.

З"ясовано і те, що у сторін постійно
виникають конфліктні ситуації щодо
користування вказаним будинком та
відповідно майном, яке в ньому
знаходиться.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися,
розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла не інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Оскільки, позивач ОСОБА_1 та третя особа
ОСОБА_4 є співвласниками спірного
будинку, тому мають право вимагати
усунення перешкод у здійсненні права
власності щодо осіб, які не є його
співвласниками, проте в ній
зареєстровані, шляхом визнання їх
такими, що втратили право на
користування цим жилим приміщенням.

Слід зазначити і те, що така ж позиція
щодо способу захисту права власності,
висловлена Верховним Судом України,
рішення якого, згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим для всіх судів
України, зокрема у справі за № 6-57цс11
від 16.01.2012 року.

Так, обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом, зокрема ст. 156 ЖК
України та ст. 405 ЦК України, які
стосуються права проживання в
житловому приміщенні члена сім"ї
власника житлового будинку чи
квартири.

Згідно ч.4 ст. 156 ЖК України до членів
сім"ї власника будинку (квартири)
належать особи, зазначені в частині
другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

До членів сім"ї наймача належить
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім"ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 ЖК
України).

Тоді як, у судовому засіданні
встановлено, що відповідач не є, а ні
власником спірного будинку, а ні членом
сім"ї теперішніх власників, згідно
визначеного ч.2 ст. 64 ЖК України
переліку та не може бути віднесений до
інших членів сім"ї, оскільки з
теперішніми власниками не проживає,
спільного господарства не ведуть.

Крім того, аналіз змісту вказаних вище
правових норм свідчить про те, що права
членів сім'ї власника будинку на об'єкт
власності є похідними від прав самого
власника, право члена сім'ї власника
будинку (квартири) користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України
передбачає збереження такого права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Таким чином, з припиненням права
власності особи на жиле приміщення,
колишній власник, як і члени його сім'ї
втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню за
позовом нового власника.

Отже, у зв'язку з відсутністю
договірних відносин з новими
власниками будинку, відповідач разом
із залежними від нього особами
втратили право користування цим
будинком, у зв"язку з чим позовні
вимоги, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_4 в цій
частині підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що оскільки відповідач
реєструвався в спірному будинку до
його розподілу в натурі, яке мало місце
28.11.2002 року, згідно рішення
Святошинського районного суду м.Києва,
тому є обгрунтованим посилання і
третьої особи ОСОБА_4 із самостійними
вимогами до відповідача, вказуючи, що
такий порушує і її права власника
частини цього будинку, який було
розподілено пізніше ніж зареєстровано
відповідача в ньому, що вказує на його
реєстрацію і на її частині власності
також.

Оскільки спір стосується також і
неповнолітньої дитини, права якої
підлягають особливому захисту, суд
з"ясовував чи має сторона відповідача
фактично де проживати окрім цього
спірного житла. Так, у судовому
засіданні встановлено та
підтверджувалося сторонами, свідками,
Актом обстеження житлово-побутових
умов дитини від 24.03.2014 року складеного
Службою у справах дітей Шевченківської
в м.Києві районної державної
адміністрації, що відповідач із
малолітньою дитиною ОСОБА_3 проживають
з дружиною у її батьків за адресою:
АДРЕСА_3, що також враховується судом.
Встановленні у вказаному акті
незадовільні умови проживання
малолітьої дитини нажаль не можуть
бути підставою для обмеження прав
власника, тому такі не можуть взятися
судом до уваги в заявлених стороною
відповідача межах.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_7, який є батьком дружини
відповідача, ОСОБА_8, яка є матір"ю
відповідача, ОСОБА_9, яка є дружиною
відповідача та матір"ю їх малолітньої
дитини, ОСОБА_10, який зазначив, що є
другом відповідача, ОСОБА_11, який
зазначив, що відповідач є сином його
кума, суду пояснили про постійне чи
тимчасове, періодичне проживання в
спірному будинку відповідача, його
намагання зробити в ньому ремонт та
жити із своєю сім"єю, про існуванння
поганих умов теперішнього проживання
відповідача з малолітньою дочкою, за
адресою батьків дружини, про погані
стосунки із теперішніми власниками,
які заперечують проти його проживання
в ньому, які загалом суд оцінює
кретично, оскільки такі в частині
постійного чи тимчасового проживання
відповідача в спірнгому будинку
протирячать їх іншим поясненням, не
доведені належними та допустими
доказами цьому, оскільки із наданих
фотографій не вбачається вказаного,
так як не зрозуміло де, коли і ким вони
були зроблені, оригиналів чеків щодо
купівлі будівельних матеріалів для
ремонту в спірному будинку надано так і
не було, натомість такі були надані
третьою особою, яка вказувала, що такі
стосуються періоду взагалі
будівництва спірного будинку, зокрема
1985, 1986 років, чому суд також надає свою
негативну оцінку. Як і тому, що
відповідач не несе матеріальне
утримання будинку та прибудинкової
території, оплату будь-яких рахунків за
користування ним. Крім того, такі
загалом для вирішення вказаного позову
суттєвого значення не мають, оскільки
факт постійного чи тимчасового,
періодичного проживання відповідача в
спірному будинку за фактом зміни його
власника та встановлення відсутності
сімейного зв"язку з його новими
власниками не може бути вагомим,
оскільки не змінюють норм ст. 156 ЖК
України та ст. 405 ЦК України та норм, які
регулюють право власності.

Стосовно витрат на правову допомогу
представника позивача в судовому
засіданні встановлено наступне.

Позивачка просила стягнути з
відповідача суму витрат на правову
допомогу у розмірі 300 грн.

При прийнятті рішення щодо цієї
позовної вимоги, суд керується
положеннями ст.84 ЦПК України,
відповідно до вимог якої витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Законом.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

Тоді як, у матеріалах справи відсутні
докази тому, що представник позивача є
фахівцем саме у галузі права чи має
таке право на надання правової
допомоги згідно закону.

Наявність довіреності та договору про
надання послуг від 30.10.2013 року не є
належним доказам вказаного.

Крім того, встановлено, що представник
позивача не є а ні адвокатом, а ні
фізичною особою - підприємцем по
наданню таких послуг, а відтак не є
платником податків, які мають
справлятись з відповідно отриманого
доходу. Як відсутні і докази взагалі
такої сплати коштів позивачу, з огляду
на, що такі вимоги є безпідставними, а
тому такими, що задоволенню не
підлягають.

Отже, за вищевикладених обставин, суд
дійшов до висновку про наявність
законних підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача
на користь позивачів підлягає
стягненню сплачений ними судовий збір
при подачі позову до суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 16,
319, 321, 291, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 156 ЖК
України, ст.ст. 3, 11, 57-61, 209, 212, 213, 214, 215, 218,
223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та залежну від нього
малолітню ОСОБА_3 такими, що втратили
право на користування жилим
приміщенням в житловому будинку
АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені нею судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 229, 40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
понесені нею судові витрати по сплаті
судового збору у розмірі 243,60 грн.

В частині вимог ОСОБА_1 про стягнення з
ОСОБА_2 понесених нею судових витрат на
правову допомогу відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду
можна подати протягом десяти днів з дня
його проголошення через Святошинський
районний суд м.Києва.

Суддя