Справа № 466/6896/13
Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська
Провадження № 22-ц/783/1595/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів : Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

при секретарі - Івановій О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 19 грудня 2013 року у справі за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Надра» до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

в с т
а н о в и л а :

оскаржуваним рішенням задоволено
частково позов ПАТ КБ«Надра». Стягнуто
з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра»
заборгованість по кредитному договору
«Автопакет» у розмірі 11027,86 доларів США,
що відповідно до офіційного курсу НБУ
становить 88145,68 грн.

У задоволенні вимог про солідарне
стягнення заборгованості з ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та вимог про стягнення штрафу
відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив ПАТ КБ «Надра»,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог. Зазначає, що висновок суду щодо
неможливості одночасного стягнення
пені та штрафу за порушення
відповідачем зобов'язання суперечить
вимогам закону та умовам кредитного
договору. Зокрема зазначає, що при
укладенні кредитного договору боржник
погодилася із його умовами, де
закріплена відповідальність у вигляді
пені та штрафу за порушення умов
договору. Крім того зазначає, що
договір поруки діє до повного
виконання позичальником зобов»язання,
а оскільки на час подачі позовної заяви
позичальник не виконала взяті на себе
зобов'язання, позивач підставно
звернувся про стягнення
заборгованості й до поручителів. Проте
суд не взяв це до уваги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_2 на підтримання скарги,
ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши
матеріали справи, межі і доводи
апеляційної скарги колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит на сплатити проценти.

Матеріалами справи встановлено, що
19.04.2007 р. між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Надра» та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір «Автопакет» , згідно
із яким остання отримала кредит на
придбання автомобіля на суму 8020
доларів США строком по 19.04.2012 р. із
сплатою 13,9 % річних.

Для забезпечення виконання
зобов'язання між позивачем та ОСОБА_3,
ОСОБА_5, були укладені договори поруки,
відповідно до яких останні
зобов'язалися перед Банком відповідати
за погашення боргу за кредитним
договором.

Судом вірно встановлено, що боржник
порушила умови кредитного договору і у
визначений кредитним договором строк
не повернула кредитні кошти та
проценти за користування цими коштами.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення заборгованості із боржника,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що оскільки боржником не
виконано взяті на себе зобов'язання, то
необхідно стягнути заборгованість за
кредитним договором в сумі 11027,86
доларів США, що еквівалентно курсу НБУ
88145,68 грн., з яких: 48012,75 грн. -
заборгованість по кредиту; 32331,17 грн. -
заборгованість по відсотках; 7801,75 грн. -
пеня за порушення строку сплати тіла
кредиту.

У п. 5.2. кредитного договору зазначено,
що у разі порушення позичальником
вимог п.п. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10. цього
договору, позичальник зобов»язаний
сплатити Банку штраф у розмірі 10%
відсотків від суми кредиту, визначеної
у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок.

Відповідно до вказаних пунктів
кредитного договору позичальник
зобов»язаний забезпечити Банк всіма
необхідними документами для
здійснення ним дій, передбачених п. 2.1.
цього договору (п. 4.3.1.). Суворо
дотримуватись положень цього договору
(п. 4.3.2). Протягом двох робочих днів
повідомляти Банк про зміну адреси,
місця роботи, номерів телефонів,
прізвища та імені, а також про факти
розлучення, одруження, народження
дітей та інших обставин, що можуть
вплинути на виконання зобов'язань за
цим договором, з наданням відповідних
документів, що їх підтверджують (п. 4.3.7.).
На вимогу банку надавати документи, що
підтверджують поточний фінансовий
стан позичальника (п. 4.3.9.). Надати
додаткове забезпечення виконання
зобов'язань за цим договором у разі
суттєвого погіршення фінансового
стану позичальника, зниження вартості
забезпечення за цим договором (п. 4.3.10.).

Отже, із кредитного договору випливає,
що позичальник зобов'язаний сплатити
штраф у розмірі 10 % від суми кредиту у
разі порушення ним вимог, вказаних у
цих пунктах.

Як вбачається із позовної заяви,
позивач просив стягнути пеню і штраф
за несвоєчасне виконання боржником
зобов'язання.

Згідно із ст.. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Отже, дана норма закону передбачає
нарахування пені, а не штрафу у разі
несвоєчасного виконання позичальником
зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення штрафу, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що оскільки кредитним
договором передбачено стягнення
неустойки у виді пені за порушення
строку виконання зобов»язання, то
такий вид неустойки, як штраф
встановлює подвійну відповідальність
за порушення строків погашення кредиту
та відсотків, що суперечить чинному
законодавству.

Твердження апелянта про те, що
одночасне стягнення пені та штрафу за
порушення відповідачем зобов'язання є
правомірним і не суперечить ст. 61
Конституції України, є невірним,
оскільки чинним законодавством не
передбачена подвійна відповідальність
позичальника за порушення строку
виконання зобов'язання, а саме
стягнення неустойки одночасно у виді
пені та штрафу.

Порушення інших умов договору, за які
передбачено штраф, позивач не довів.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено,
що у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 цього ж
Кодексу порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

З матеріалів справи убачається, що
позивачем 02.06.2012 р. направлялися вимоги
поручителю ОСОБА_5 та 12.09.2012 р. -
поручителю ОСОБА_3 щодо погашення
заборгованості за кредитним договором,
строк дії якого закінчився 19.04.2012 р.,
проте із позовом про стягнення
заборгованості із поручителів Банк
звернувся 03.09.2013 р., тобто з пропуском
строку, встановленого цивільним
законодавством (а.с. 27, 28).

Як роз'яснено в абз. 3 п. 24 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред»явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання..

Так як Банк направив вимогу до
поручителів про погашення
заборгованості 02.06.2012 р. та 12.09.2012 р., а із
позовом про стягнення заборгованості
із поручителів звернувся лише 03.09.2013 р.,
то позивачем пропущено шестимісячний
строк звернення до поручителів про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, що є підставою для відмови в
позові про стягнення із поручителів
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованості.

Відтак, висновок суду першої інстанції
про відмову в позові в частині
стягнення заборгованості із
поручителів є вірним і відповідає
нормам матеріального права.

Твердження апелянта про те, що позивач
підставно звернувся із позовом про
стягнення заборгованості й до
поручителів, оскільки договір поруки
діє до повного виконання позичальником
зобов»язання, є невірним, оскільки на
час направлення вимоги поручителям,
строк дії договору, на який видавався
кредит, закінчився, проте позивач
протягом шести місяців не скористався
своїм правом на звернення до суду про
стягнення заборгованості із
поручителів, а звернувся із позовом
лише через 1 рік.

За таких обставин колегія суддів
доходить висновку, рішення відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, а тому
апеляційну скаргу необхідно відхилити,
рішення залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись п. 1
ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 317 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 16 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: