Справа № 159/337/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Окостень І.В. Провадження №
22-ц/773/787/14 Категорія: 2 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, третьої особи
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на ідеальну частину майна
подружжя та за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3
до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання права
власності на частину майна за
апеляційною скаргою третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3 на
рішення Ковельського міськрайонного
суду від 03 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

13 січня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 10 березня 2002
року вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2, який розірвано рішенням
Ковельського міськрайонного суду від 08
листопада 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року в
них народився син ОСОБА_5

У 2004 році за взаємною згодою сторін та
за їх спільні кошти ними була придбана
трикімнатна квартира АДРЕСА_1, яку
відповідач вважає своєю власністю і
без її згоди вселив туди сторонніх
осіб. Вона з малолітньою дитиною
вимушена проживати у своїх батьків.

Тому просила визнати її власником 1/2
частини вказаної квартири.

31 січня 2014 року третя особа із
самостійними вимогами ОСОБА_3
пред'явила позов до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
визнання права власності на частину
квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги
обґрунтувала тим, що спірна квартира
була придбана в основному за її кошти,
частково отримані від продажу належної
їй іншої однокімнатної квартири.

При нотаріальному посвідченні
договору купівлі-продажу за її згодою
покупцем квартири було зазначено її
сина ОСОБА_2, з яким у неї була усна
домовленість, що їй належатиме 2/3
частини даної квартири. На час
придбання квартири подружжя
відповідачів не мало коштів для
придбання житла, а їх доходи були
незначними.

У зв'язку із викладеним просила визнати
за нею право власності на 2/3 частини
спірної квартири.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 03 квітня 2014 року позов ОСОБА_4
до ОСОБА_2 задоволено.

Постановлено визнати за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частину майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом цих обставин та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 10
березня 2002 року по 08 листопада 2013 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син
ОСОБА_5 (а. с. 5).

Під час шлюбу 25 серпня 2004 року сторони
придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
за 10517 грн. Право власності на квартиру
зареєстровано на ім'я відповідача
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 25 серпня
2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Ковельського міського
нотаріального округу, зареєстрованого
у реєстрі за № 1374, що підтверджується
договором та витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно (а. с.
6, 21-22).

Дійсність даного договору сторонами та
третьою особою із самостійними
вимогами не оспорювалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного
кодексу (далі - СК) України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Це означає, що набуття майна за час
шлюбу створює презумпцію виникнення
права спільної сумісної власності, що
звільняє кожного з подружжя від
обов'язку доводити право спільної
сумісної власності на майно, набуте у
шлюбі, оскільки за законом воно
вважається таким, що належить подружжю.

Будь-хто з подружжя може довести, що
майно було придбане ним до шлюбу або
під час шлюбу, але за його особисті
кошти, і таким чином спростувати цю
презумпцію.

В обґрунтування своїх позовних вимог
про визнання за нею права власності на
2/3 частини спірної квартири третя особа
із самостійними вимогами ОСОБА_3
послалася на те, що дана квартира
придбана за кошти, отримані нею від
продажу іншої належної їй квартири і що
між нею та її сином покупцем ОСОБА_2
була усна домовленість про створення
спільної часткової власності на
придбану квартиру.

Однак всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України ОСОБА_3 не довела
належними і допустимими доказами факт
оплати нею вартості спірної квартири
та придбання її для себе і свого сина.
Дане твердження третьої особи
спростовується змістом нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 25 серпня 2004 року, за яким покупцем є
лише ОСОБА_2, а квартира придбана у його
власність (а. с. 6).

Відповідно до ст. ст. 368, 370, 372 ЦК України,
ст. 70 СК України майно, набуте подружжям
за час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю і в разі поділу такого майна
(виділу частки з нього) вважається, що
частки у праві власності дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Оскільки договір купівлі-продажу
спірної квартири був укладений
відповідачем під час зареєстрованого
шлюбу з позивачем, придбана квартира є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Тому кожному з подружжя належить по 1/2
частині спірної квартири.

Відповідно до ст. 71 СК України
неподільна річ може бути присуджена
одному з подружжя з одночасною
грошовою компенсацією ним іншому
подружжю його частки у праві спільної
сумісної власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 25 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», у разі коли неподільні речі
не можуть бути реально поділені між
подружжям відповідно до їх часток, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу і
залишає майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідач ОСОБА_2 не визнає право
власності позивача ОСОБА_4 на 1/2 частини
спірної квартири. Тому вона вправі
вимагати такого визнання в судовому
порядку на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК
України.

Виходячи з викладеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи, суд
обґрунтовано задовольнив первісний
позов та відмовив у задоволенні позову
третьої особи.

Доводи апелянта про наявність у неї
усної домовленості із сином про
створення спільної часткової
власності на придбану квартиру
спростовуються договором
купівлі-продажу квартири від 25 серпня
2004 року, згідно з яким покупцем у ній
зазначений ОСОБА_2, а не його мати
ОСОБА_3 (а. с. 6). Даний договір в
установленому законом порядку ніким не
оспорений і не визнаний недійсним.

У поданій до суду позовній заяві третя
особа ОСОБА_3 фактично підтвердила
придбання її сином ОСОБА_2 квартири під
час спільного проживання з ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі (а. с. 20-21).

Крім того, факт вкладення матір'ю
відповідача грошей у придбання
квартири подружжю, навіть за умови його
доведеності, не тягне за собою
позбавлення одного з подружжя права
власності на частину вказаного майна,
оскільки за наведених вище обставин
таке вкладення могло мати місце в
інтересах сім'ї, а не самого лише
відповідача.

Тому показання свідків, на яких
посилається апелянт, не можуть
вплинути на правильність вирішення
судом спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду і не
містять встановлених законом підстав
для скасування оскаржуваного рішення,
яке постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_3
відхилити, а рішення Ковельського
міськрайонного суду від 03 квітня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: