Ухвала іменем україни18 червня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
головуючого: Макарчука М.А.,
суддів:
Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства
«Акціонерно-комерційний банк
«Капітал» про визнання зобов'язання
виконаним, визнання дій незаконними,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Ворошиловського районного
суду Донецької області від 19 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 17 грудня
2013 року, в с т а н о в и л а:У березні
2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із
зазначеним позовом. Вказав, що 27 лютого
2008 року між ним та публічним
акціонерним товариством
«Акціонерно-комерційний банк
«Капітал» (далі - ПАТ «АКБ «Капітал»)
був укладений кредитний договір, за
яким банк надав йому кредит в розмірі 30
000 грн. Свої зобовґязання за кредитом
він виконав 29 червня 2011 року, але банк
вважає, що у нього за кредитом є
заборгованість в розмірі 8 666 грн 90 коп.
Оскільки кредитор не надає йому повної
інформації про рух коштів за кредитним
договором, то просив суд визнати
зобовґязання щодо погашення
заборгованості за кредитним договором
від 27 лютого 2008 року виконаним належним
чином та припиненим; визнати пеню за
вказаним кредитним договором у розмірі
1 223 грн 95 коп. та 28 грн 74 коп.,
заборгованість у розмірі 166 грн 27 коп.
та штраф у сумі 166 грн 27 коп.
нарахованими неправомірно та такими,
що підлягають скасуванню, а також
стягнути з відповідача понесені ним
судові витрати.Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 19 листопада
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 17 грудня 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено. У
касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Заслухавши доповідь судді
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких
підстав.Відмовляючи у задоволенні
позову суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що на
даний час заборгованість за кредитним
договором існує, тому у суду немає
законних підстав визнати зобов'язання
за кредитним договором виконаним.
Однак, із такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Відповідно до ст. 629 ЦК
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Відповідно до
ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст.
527 ЦК України боржник зобов'язаний
виконати свій обов'язок, а кредитор -
прийняти виконання особисто, якщо інше
не встановлено договором або законом,
не випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Крім того,
відповідно до ч. 2 ст. 527 ЦК України кожна
із сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги. Згідно
з ст. 5 Закону України «Право на
інформацію» кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для
реалізації своїх прав, свобод і
законних інтересів. Реалізація права
на інформацію не повинна
порушувати громадські, політичні,
економічні, соціальні, духовні,
екологічні та інші права, свободи і
законні інтереси інших громадян, права
та інтереси юридичних осіб. Судами
попередніх інстанцій встановлено, що 27
лютого 2008 року між ОСОБА_4 та Відкритим
акціонерним товариством
«Акціонерно-Комерційний банк
«Капітал», правонаступником якого є
Публічно акціонерне товариство
«Акціонерно-Комерційний банк
«Капітал», було укладено договір про
надання споживчого кредиту № 0029,
відповідно до умов якого відповідач
надав позивачу кредит у розмірі 30 тис.
грн, із строком повернення до 26 лютого
2011 року. 29 червня 2011 року позивачем
було внесено 4247,94 грн. в рахунок
погашення заборгованості за
вищевказаним договором (квитанція
№ ТК.66808.3847.540 від 29 червня 2011
року і також виписка з особистого
рахунку ОСОБА_4 № НОМЕР_1 (а.с.7). 17
лютого 2012 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про надання йому
інформації про повне погашення боргу
за кредитним договором та про надання
інформації щодо платежів, які було
здійснено в рамках кредитного
договору. Відповідно до листа № 3/905
від 19 березня 2012 року позивачу було
повідомлено, що заборгованість за
кредитним договором від 27 лютого
2008 року становить 12 942 грн 61 коп.
Позивач вважає, що дії відповідача є
неправомірними, оскільки порушують
його права як позичальника, оскільки
свої зобов'язання за кредитним
договором він виконав у повному обсязі.
З метою підтвердження позовних
вимог позивач просив суд витребувати
письмові докази, які є лише у
відповідача, а саме розширену
інформацію про рух коштів за кредитним
рахунком за видами платежів (а.с.23),
виписки із рахунків (а.с.41), оригінал
його кредитної справи (а.с.82-85). Із
матеріалів справи вбачається що в
порушення вимог ст. 10 ЦПК України
місцевий суд не вирішив клопотання
позивача про витребування у
відповідача письмових доказів. Крім
того відмовляючи у позові місцевим
судом не було встановлено обставини,
які відносяться до предмету
доказування. Так відповідно до ч. 1 ст.
1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором. З
огляду на предмет судового спору
доказуванню підлягали обставини про
виконання позивачем своїх зобов'язань
за кредитною угодою (дата і розмір
внесених позивачем періодичних
платежів і платежу за договором
застави) та обставини про виконання
кредитором своїх зобов'язань
(обставини про зарахування отриманих
платежів в рахунок погашення кредитних
зобов'язань та відповідність цих
зарахувань умовам кредитного
договору). Із рішення місцевого суду
вбачається, що жодна із зазначених
обставин місцевим судом не
встановлена. Не встановивши обставин
виконання позичальником та кредитором
своїх зобов'язань за кредитною угодою
місцевий суд прийшов до передчасного
висновку про необґрунтованість
заявлених вимог.Перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
місцевого суду апеляційний суд не
звернув уваги на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин у
справі і сам припустився цих же
помилок. Таким чином, оскаржувані у
справі судові рішення підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції для встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справу х в а л и л а :Касаційну скаргу
ОСОБА_4 задовольнити. Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 19 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 17 грудня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий:
Макарчук М.А. Судді:

Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Нагорняк В.А

Писана Т.О.