Справа № 315/330/14-ц
Номер провадження № 2/315/203/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
Гуляйпільський районний суд
Запорізької області

у складі головуючого: судді
Яроша
С.О.

при секретарі:

Прістенській Н.М.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Гуляйполе Запорізької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення шкоди в порядку
регресу та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

21.03.2014 року до суду звернувся
ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення шкоди в порядку регресу.

В позові позивач посилався на те,
що 10.01.2009 року за участю його
автомобіля, яким керував його
працівник - відповідач у справі: ОСОБА_2,
та автомобіля належного ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» відбулася
дорожньо-транспортна пригода, у
скоєнні якої винним був визнаний
відповідач постановою Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
23.02.2009 року, рішенням Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 року з нього на користь ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» стягнуто
збитки в сумі 21452,53 грн., витрати на
сплату судового збору в сумі 214,53 грн., а
також витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи судом в сумі 250 грн., ним
сплачено 5500 грн., посилаючись на ч.1
ст.1191 ЦК України, прохав стягнути з
відповідача на свою користь 5500 грн.
сплаченої матеріальної шкоди.

07.05.2014 року до суду звернувся
позивач з уточненою позовною заявою, в
якій посилався на те, що 10.01.2009 року за
участю його автомобіля, яким керував
його працівник - відповідач у справі:
ОСОБА_2, та автомобіля належного ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» відбулася
дорожньо-транспортна пригода, у
скоєнні якої винним був визнаний
відповідач постановою Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
23.02.2009 року, рішенням Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 року з нього на користь ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» стягнуто
збитки в сумі 21452,53 грн., витрати на
сплату судового збору в сумі 214,53 грн., а
також витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи судом в сумі 250 грн., ним
сплачено 24308,84 грн., крім того, внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди було
пошкоджено його автомобіль, на ремонт
якого ним витрачено 7567 грн.,
посилаючись на ч.1 ст.1191 ЦК України та
ст.1166 ЦК України, прохав стягнути з
відповідача на свою користь 24308,84 грн. в
порядку регресу та матеріальну шкоду в
сумі 7567 грн.

13.06.2014 року до суду звернувся
відповідач з заявою про застосування
строку позовної давності у справі.

У судовому засіданні позивач
уточнені позовні вимоги підтримав,
суду пояснивши, що обставини, які
підтверджують його вимоги, викладені в
позовній заяві, пропуск строку
позовної давності пояснює поважністю
причини, а саме домовленістю з
відповідачем про відшкодування ним
шкоди в сумі 24308,84 грн., які він
сплачував за пошкоджений автомобіль,
належний ПАТ «Запорізький хлібозавод
№5», прохав стягнути з відповідача на
свою користь 24308,84 грн. в порядку
регресу, матеріальну шкоду в сумі 7567
грн. та судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_3
позов підтримав, суду пояснивши, що
вважає причину пропуску строку
звернення до суду позивачем поважною,
так як між сторонами була домовленість
про добровільне відшкодування шкоди
відповідачем, посилаючись на ч.3 ст.61
ЦПК України, вважав встановленими ті
обставини, що 10.01.2009 року за участю
автомобіля позивача, яким керував його
працівник - відповідач у справі: ОСОБА_2,
та автомобіля належного ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» відбулася
дорожньо-транспортна пригода, у
скоєнні якої винним був визнаний
відповідач постановою Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
23.02.2009 року, рішенням Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 року з нього на користь ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» стягнуто
збитки в сумі 21452,53 грн., витрати на
сплату судового збору в сумі 214,53 грн., а
також витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи судом в сумі 250 грн.,
позивачем сплачено 24308,84 грн., крім того,
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди було пошкоджено його
автомобіль, на ремонт якого ним
витрачено 7567 грн., посилаючись на ч.1
ст.1191 ЦК України та ст.1166 ЦК України
прохав стягнути з відповідача на
користь позивача 24308,84 грн. в порядку
регресу та матеріальну шкоду в сумі 7567
грн.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав
частково на суму 24308,84 грн., суду
пояснивши, що домовленості щодо
відшкодування шкоди з позивачем у
нього не було, він підтримує свою заяву
про застосування строку позовної
давності, він, будучи звільненим
позивачем, приймав участь у ремонті
його автомобіля.

Суд, оцінивши наявні у справі
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
повному, об`єктивному, всебічному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, вважає встановленими
наступні обставини:

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справ, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

08.04.2010 року рішенням
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області з ОСОБА_1 на
користь ПАТ «Запорізький хлібозавод
№5» стягнуто в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, спричиненої
дорожньо-транспортною пригодою, в сумі
21452,60 грн., витрати на сплату судового
збору в сумі 214,53 грн., а також витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи судом в сумі 250 грн., а
всього 21917,13 грн.

30.06.2010 року рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 08.04.2010 року
набрало чинності.

Так як рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 року, яке набрало законної сили,
прийняте щодо сторін у даній справі, то
відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді даної справи, у якій беруть
участь ті самі особи.

Обставини, встановлені рішенням
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 08.04.2010 року, які
не підлягають доказуванню у даній
справ наступні:

"Власником автомобіля «MERCEDES-BENZ 814»
держаний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_1

03.05.2008 року між сторонами у справі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено безстроковий
трудовий договір, зареєстрований в
Гуляйпільському районному центрі
зайнятості Запорізької області.

24.12.2008 року ОСОБА_1 уклав договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів на автомобіль «MERCEDES-BENZ 814»
державний номер НОМЕР_1 з НАСК «Оранта».

10.01.2009 року о 10 годині 45 хвилин в с.
Кірово Оріхівського району
Запорізької області відповідно до умов
укладеного договору ОСОБА_2 керував
автомобілем Мерседес-Бенц державний
номер НОМЕР_1.

10.01.2009 року о 10 годині 45 хвилин в с.
Кірово Оріхівського району
Запорізької області ОСОБА_2, керуючи
автомобілем «MERCEDES-BENZ 814» державний
номер НОМЕР_1, не витримав безпечну
дистанцію з автомобілем «HYUNDAI SONATA»
державний номер НОМЕР_2, який рухався
попереду нього, скоїв з ним зіткнення,
при цьому пошкодивши транспортні
засоби, чим порушив п.13.1 ПДР України, за
що останнього притягнуто до
адміністративної відповідальності за
ст.124 КУпАП та стягнуто штраф на користь
держави в сумі 340 грн. постановою
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 23.02.2009 року."

23.10.2009 року позивачем сплачено за
ремонт свого автомобіля приватному
підприємцю ОСОБА_4 7567 грн., що
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордеру №8 від
23.10.2009 року (а.с.35).

27.03.2014 року постановою державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Гуляйпільського
районного управління юстиції
Запорізької області Соловйовою С.С.
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2-4/10,
виданого Гуляйпільським районним
судом Запорізької області 03.08.2010 року,
про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» коштів в
сумі 21917,13 грн. закінчено, так як
виконавчий лист виконано фактично.

Суд, відмовляючи в задоволенні
позову, виходить з наступного:

Між сторонами склалися
правовідносини, що регулюються нормами
трудового законодавства, а саме
Кодексом Законів про працю України,
Главою XI Гарантії при покладені на
працівників матеріальної
відповідальності за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації.

При цьому суд виходить з обставин,
встановлених рішенням Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
08.04.2010 року, яке набрало законної сили,
яким встановлено, що 10.01.2009 року о 10
годині 45 хвилин в с. Кірово
Оріхівського району Запорізької
області ОСОБА_2 під час виконання ним
своїх обов`язків водія відповідно до
умов укладеного між ним та ОСОБА_1
договору від 03.05.2008 року, керуючи
автомобілем «MERCEDES-BENZ 814» державний
номер НОМЕР_1, не витримав безпечну
дистанцію з автомобілем «HYUNDAI SONATA»
державний номер НОМЕР_2, належного
позивачу, який рухався попереду нього,
скоїв з ним зіткнення, при цьому
пошкодивши його, чим порушив п.13.1 ПДР
України, внаслідок чого автомобілю
«HYUNDAI SONATA» державний номер НОМЕР_2 та
автомобілю «MERCEDES-BENZ 814» державний номер
НОМЕР_1 спричинені механічні
пошкодження.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України
фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
обов`язків.

Позивач за рішенням
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 08.04.2010 року
відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України як
фізична особа відшкодував шкоду ПАТ
«Запорізький хлібозавод №5» в сумі
21452,60 грн., яку заподіяв його колишній
працівник - відповідач у справі: ОСОБА_2
під час виконання ним своїх трудових
обов`язків.

Крім того, позивач сплатив під час
виконавчого провадження виконавчий
збір в сумі 2191,71 грн.(а.с.26).

Судом встановлено що позивачем
сплачено за ремонт свого автомобіля
«MERCEDES-BENZ 814» державний номер НОМЕР_1
приватному підприємцю ОСОБА_4 7567 грн.

Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП
України при покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника. Ця відповідальність, як
правило обмежується певною частиною
заробітку працівника і не повинна
перевищувати повного заробітку
розміру заподіяної шкоди, за винятком
випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.132 КЗпП
України за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
при виконанні трудових обов`язків,
працівники з вини яких заподіяно шкоду
несуть матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Відповідно до ч.2 ст.132 КЗпП
України матеріальна відповідальність
понад середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених в законодавстві.

Випадки повної матеріальної
відповідальності встановлені ст.134
КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.135-3 КЗпП
України розмір заподіяної
підприємству, установі, організації
шкоди визначається за фактичним
втратами, на підставі даних
бухгалтерського обліку, виходячи з
балансової вартості (собівартості)
матеріальних цінностей за
вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Судом встановлено, що 10.01.2009 року о
10 годині 45 хвилин в с. Кірово
Оріхівського району Запорізької
області винними діями відповідача під
час виконання ним своїх трудових
обов`язків була заподіяна шкода
позивачу у виді витрат на відновлення
пошкоджених автомобілів.

Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП
України відповідач несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
позивачу у виді витрат на відновлення
пошкоджених автомобілів.

Судом не встановлено обставин
повної матеріальної відповідальності
відповідача, передбачених ст.134 КЗпП
України.

А тому відповідач повинен нести
матеріальну відповідальність перед
позивачем відповідно до ч.1 ст.132 КЗпП
України у розмірі прямої дійсної шкоди,
але не більше свого середнього
місячного заробітку.

Відповідно до ст.256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України
для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП
України для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Судом встановлено, що днем
виявлення заподіяної шкоди є день
вчинення адміністративного
правопорушення відповідачем 10.01.2009
року.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Суд вважає, що позивач повинен був
дізнатися про порушення свого права в
день вчинення адміністративного
правопорушення відповідачем 10.01.2009
року.

А тому строк позовної давності,
передбачений ч.1 ст.261 ЦК України,
починає свій відлік відповідно до ч.1
ст.261 ЦК України з 10.01.2009 року.

Підстав для призупинення відліку
строку позовної давності, передбачених
ст.263 ЦК України, судом не встановлено.

Судом також не встановлено
підстав для переривання перебігу
позовної давності, передбаченої ч.1
ст.264 ЦК України, а саме визнання
відповідачем шкоди.

10.01.2010 року строк позовної
давності, передбачений ч.3 ст. 233 КЗпП
України, для пред`явлення позову
позивачем закінчився.

Позов пред`явлено до суду 21.03.2014
року, а саме після спливу строку
позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що відповідач
до винесення рішення у справі
звернувся до суду з заявою про
застосування судом позовної давності,
а тому суд відповідно до ч.4 ст.267 ЦК
України відмовляє в задоволенні позову
в зв`язку зі спливом позовної давності.

Суд не вбачає підстав для
застосування ст.234 КЗпП України для
поновлення строку, встановленого ч.3 ст.
233 КЗпП України, для звернення позивача
до суду, так як не визнає причину, на яку
посилається позивач та його
представник: наявність домовленості
між сторонами про добровільне
відшкодування, як поважну.

Стаття 11 ЦК України передбачає
підстави виникнення цивільних прав та
обов`язків, серед яких передбачено як
підставу виникнення цивільних прав
прав та обов`язків: договори.

Підставою виникнення цивільних
прав та обов`язків між сторонами є
умови трудового договору, укладеного
між сторонами 03.05.2008 року.

А тому суд, оцінюючи правові
підстави, на які посилається позивач в
позові і в судовому засіданні, а саме на
ч.1 ст.1191 ЦК України, яка передбачає
право зворотної вимоги особи, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом, вважає,
що остання не підлягає застосуванню до
правовідносин, які склалися між
сторонами з огляду на те, що останні
врегульовані спеціальним законом:
Кодексом Законів про працю України,
який і підлягає застосуванню.

Крім того, суд, оцінюючи правові
підстави, на які посилається позивач в
позові і в судовому засіданні, а саме на
ч.1 ст.1166 ЦК України, відповідно до якої
шкода, завдана неправомірними діями
майну фізичної особи, відшкодовується
в повному обсязі особою, яка її завдала,
вважає, що остання не підлягає
застосуванню до правовідносин, які
склалися між сторонами з огляду на те,
що останні врегульовані спеціальним
законом: Кодексом Законів про працю
України, який і підлягає застосуванню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Так як рішення ухвалено на
користь відповідача, то відповідно до
ст.88 ЦПК України витрати позивача на
судовий збір необхідно покласти на
позивача.

А тому позов не підлягає
задоволенню, так як не грунтується на
законі, не підтверджений встановленими
обставинами та наданими суду доказами.

Керуючись ст.ст. 8-11, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 11, 16, 22, 257-261, 267, 1166, 1172, 1191
ЦК України, ст.ст. 130-134, 137, 233 КЗпП
України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення шкоди в порядку регресу та
матеріальної шкоди залишити без
задоволення.

З рішенням в повному обсязі
сторони мають право ознайомитися 19
червня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Гуляйпільський районний суд
Запорізької області шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя:Ярош С. О.