ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу, переведення прав та
обов'язків покупців, визнання права
власності на частину автомобіля,
зобов'язання повернути автомобіль за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 20 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що під час перебування його у шлюбі
з ОСОБА_4 був придбаний автомобіль
марки «Honda Civic 4D». Відповідач продала
спірний автомобіль, який належав їм на
праві спільної сумісної власності, без
його згоди як співвласника. З
урахуванням викладеного позивач
просив суд визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу автомобіля
марки «Honda Civic 4D», укладений року між
відповідачами, в частині продажу
1/2 частки цього автомобіля; визнати
частково недійсним в частині покупця
даний договір купівлі-продажу
автомобіля в частині продажу 1/2 частки
цього автомобіля; перевести на нього
права та обов'язки покупця 1/2 частки
даного автомобіля за цим договором;
визнати за ним право власності на
1/2 частину автомобіля; стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 37
324 грн 80 коп. отриманих нею за продаж 1/2
частки автомобіля та дозволити
відповідачу ОСОБА_5 зняти з депозитного
рахунку суду таку ж суму, внесену ним;
зобов'язати ОСОБА_5 повернути йому
спірний автомобіль; стягнути з ОСОБА_4
на його користь у рахунок
відшкодування моральної шкоди 25 тис.
грн.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 20 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 15
січня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, права
особи, яка вважає себе власником майна,
не підлягають захисту шляхом
задоволення позову про визнання
недійсною угоди, стороною в якій особа
не була, незалежно від того, чи
відповідає спірна угода вимогам
закону. Захист прав такої особи
можливий шляхом пред'явлення
індикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом право спільної
сумісної власності подружжя. Згідно зі
ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст. 370 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними, законом або рішенням суду.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у шлюбі з 6 жовтня 1998 року по
11 грудня 2009 року. Автомобіль Honda Civic 4D,
номер кузову НОМЕР_1, 2008 року випуску
придбаний на підставі договору
купівлі-продажу між ОСОБА_4 та СП ЗАТ
«Дніпро» від 25 жовтня 2008 року.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 14 грудня 2011 року між
позивачем та ОСОБА_4 розділено майно,
набуте ними у шлюбі шляхом визнання за
кожним із них по 12 частині автомобіля.

Судами також установлено, що 24 грудня
2011 року ОСОБА_4 продала спірний
автомобіль ОСОБА_5

Отже спірний автомобіль на момент його
відчуження перебував у ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на праві спільної часткової
власності.

Частиною 1 статті 316 ЦК України
визначено, що право власності це право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику
майна належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Положення ст. 319 ЦК України визначають,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Положеннями ст. 321 ЦК України
встановлено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності на нерухоме майно
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦК
України встановивши, що спірний
автомобіль належить сторонам на праві
спільної часткової власності, не
звернули уваги на те, що відповідно до
цивільного законодавства України
розпорядження майном при спільній
частковій власності проводиться за
згодою всіх співвласників, а за
відсутності згоди - вирішується судом.

Посилання судів на те, що позивачем
невірно обрано спосіб судового
захисту, оскільки не будучи стороною
договору не може вимагати визнання
його недійсним, а лише може витребувати
по ст. 388 ЦК України є невірним, оскільки
позивач є співвласником спірного
автомобіля і вразі якщо продано його
частку у спільному майні, то згідно ст.
ст. 203, 215 ЦК України (а це підстава
позову) вправі заявляти вимогу про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

Разом із тим, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд не дослідив правової
природи спірних правовідносин і не
вжив заходів для з'ясування та
уточнення підстав звернення ОСОБА_3 до
суду, а також для захисту його прав як
власника частини автомобіля.

Також суди не врахували положень ст. 362
ЦК України й не дослідили питання про
те, чи були забезпечені права ОСОБА_3
про переважне право купівлі частки
ОСОБА_4, яка була продана третій особі.

Отже, суди в достатньому обсязі не
визначилися із правовідносинами, що
виникли між сторонами у даній справі та
не дали їм належної оцінки, з
урахуванням норм матеріального права,
якими регулюються дані правовідносини.
Висновки судів щодо можливості
застосування саме обраного позивачами
способу захисту прав належним чином не
мотивовані.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 20 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15
січня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко