У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом органу опіки та
піклування Кременчуцької районної
державної адміністрації Полтавської
області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
ОСОБА_5, про позбавлення батьківських
прав, стягнення аліментів та
накладення заборони на відчуження
житла за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 15 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 5 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року орган опіки та
піклування Кременчуцької районної
державної адміністрації Полтавської
області звернувся до суду з указаним
позовом, в якому просив позбавити
батьківських прав ОСОБА_4, ОСОБА_3
відносно малолітньої дитини - ОСОБА_6,
яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнути з
ОСОБА_4, ОСОБА_3 на утримання дитини
аліменти на користь опікуна, якого буде
визначено органом опіки та піклування,
крім того, просив накласти арешт на
будинок АДРЕСА_1, де зареєстрована
ОСОБА_6

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
малолітня ОСОБА_6 проживає з бабусею
ОСОБА_5, відповідачі, батьки дитини,
проживають за іншою адресою, не
приймають участі у вихованні та житті
дитини, не допомагають матеріально, не
відвідують за місцем її проживання. У
зв'язку з наведеним позивач просив
позбавити відповідачів батьківських
прав відносно дитини ОСОБА_6

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 15 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 5 грудня 2013 року, позов задоволено
частково.

Позбавлено ОСОБА_4, ОСОБА_3 батьківських
прав відносно неповнолітньої доньки
ОСОБА_6, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на
утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини з усіх видів
їх заробітку, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку на користь опікуна
або установи, де вона буде
утримуватись, починаючи з 10 вересня 2013
року до повноліття дитини.

Стягнуто аліменти з ОСОБА_4 на
утримання неповнолітньої доньки
ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини з усіх видів
їх заробітку, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку на користь опікуна
або установи, де вона буде
утримуватись, починаючи з 10 вересня 2013
року до повноліття дитини.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення в частині позбавлення її
батьківських прав відносно дочки
ОСОБА_6 та стягнення з неї аліментів
скасувати, передати справу на новий
розгляд.

Судові рішення в частині позовних
вимог щодо ОСОБА_3 не оскаржуються, тому
відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України
судом касаційної інстанції не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов в частині позбавлення
відповідачів батьківських прав та
стягнення з них аліментів, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходив із того, що дитина проживає з
бабусею, батьки проживають окремо від
дитини, її життям та розвитком не
цікавляться, ухиляються від її
матеріального утримання.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судові рішення зазначеним вимогам
закону в частині вимог до ОСОБА_4 не
відповідають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" роз'яснено, що
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму
Верховного Суду України судам
роз'яснено, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Для встановлення таких обставин суду
потрібно ретельно перевіряти докази,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
обов'язково здійснювати необхідні дії
для залучення відповідача у справі та
з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір᾽?ю.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом, як
зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої
постанови Пленуму Верховного Суду
України, суд може у виняткових випадках
при доведеності винної поведінки
когось із батьків або їх обох з
урахуванням її характеру, особи батька
і матері, а також інших конкретних
обставин справи відмовити в
задоволенні позову про позбавлення цих
прав, попередивши відповідача про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини (дітей) і поклавши на
органи опіки та піклування контроль за
виконанням ним батьківських
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки
мають переважне право перед іншими
особами на особисте виховання дитини.

Суди попередніх інстанцій зазначені
норми права та роз'яснення Верховного
Суду України не врахували, норми закону
до уваги не взяли, не надали оцінки
доводам ОСОБА_4 про те, що вона має
постійне місце роботи, місце
проживання, від спілкування з дитиною
не ухиляється, навпаки, їй
перешкоджають у цьому, в позові про
розлучення зазначала про те, що дитина
буде проживати з нею, та дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову щодо позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав відносно її дочки
ОСОБА_6

Таким чином, суди попередніх інстанцій,
ухвалюючи рішення, не встановили
виключні обставини, які б давали
підстави дійти висновку про можливість
розлучення дитини з матір᾽?ю, чим
порушили принцип 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року.

Оскільки судами, у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України, не враховані
норми матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини, не
встановлені та не перевірені
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, та які б
вказували на умисну, винну поведінку
відповідачки, відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення в частині позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав відносно дочки
ОСОБА_6 та стягнення з неї аліментів
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 15 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 5 грудня 2013
року в частині позбавлення ОСОБА_4
батьківських прав та стягнення з неї
аліментів скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

В.А. Черненко