РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 року

м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької
області в складі

- головуючого судді Моцного О.С.,

- при секретарі Відоновій О.О.,

- за участі позивача ОСОБА_1

- представника відповідача Кудрова А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Селидове цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до відділення Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в м. Селидове про
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок трудового
каліцтва,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовною
заявою про відшкодування відповідачем
моральної шкоди, посилаючись на те, що
06.12.2001 року під час виконання трудових
обов'язків на ВП «шахта «Курахівська» з
ним стався нещасний випадок та було
отримано ушкодження обличчя та
челюсті. За результатами розслідування
підприємством було складено акт про
нещасний випадок на виробництві за
формою Н-1 та рішенням МСЕК в 2002 році
йому вперше було встановлено 10% втрати
професійної працездатності. У зв'язку з
травмою було порушено його нормальні
життєві зв'язки, постійні звернення до
медичних закладів з приводу отриманої
травми, постійні головні болі, вживання
антибіотиків, щоб зменшити головний
біль негативно впливає на загальний
стан здоров'я. Все це заподіяло йому
моральну шкоду. Вважає, що відповідач
повинен відшкодувати спричинену
моральну шкоду заподіяну ушкодженням
здоров'я у розмірі 12 180 грн. Просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану моральну шкоду заподіяну
ушкодженням здоров'я та судові витрати
покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Селидове
Донецької області у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, пояснив, що
моральна шкода не сплачується ФССНВН
та ПЗ України, так як це не передбачено
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».
Також вважає, що позивачем на надано
достатніх доказів про спричинення їй
моральної шкоди саме в наслідок
нещасного випадку на виробництві.
Надав доповнення, згідно яких зазначив,
що наявність факту моральної шкоди
встановлюється медичними органами і
повинні зазначатися у висновку МСЕК.
01.04.2001 року набрав чинності Закон
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, що
спричинили втрату працездатності» від
23.09.1999 р. № 1105-ХІV, за яким було
передбачено відшкодування моральної
шкоди за наявністю факту заподіяння
цієї шкоди, тобто правовідносини
виникли під час дії вказаного закону.
Також позивачем не надані медичні
документи які б підтверджували його
моральні страждання, що є обов'язком
МСЕК - встановлення факту нанесеної
моральної шкоди, що встановлено
приказом МОЗ України від 22.11.1995 р. №212
«Про затвердження порядку
встановлення МСЕК ступеню втрати
професійної працездатності в
процентах робітникам, яким нанесено
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків».
Документи, на які посилається позивач є
документами, що підтверджують факт
нещасного випадку і встановлення в
зв'язку з цим стійкої втрати
професійної працездатності і ніяким
чином не можуть бути доказом
заподіяння моральної шкоди. Вважає, що
позивач не надав доказів заподіяння
йому моральної шкоди, тобто даних про
стрес або інші негативні прояви в стані
здоров'я в зв'язку ушкодженням здоров'я.
Крім того, відповідно до ст. 237-1 Кодексу
України про працю, моральна шкода
повинна відшкодовуватися власником
підприємства або уповноваженим ним
органом внаслідок порушення законних
прав працівника, які призвели до
моральних страждань, тому позовні
вимоги необґрунтовані та незаконні.
Просив в задоволенні позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 06.12.2001 р. під час
виконання трудових обов'язків позивач
отримав травму, про що було складено
Акт форми Н-1 на підставі чого, згідно
довідки МСЕК від 15.05.2002 року ОСОБА_1
було встановлено 10% втрати професійної
працездатності.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із пошкодженням
здоров'я.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.09.1999 року № 1105-XІV,
який набрав чинності 01.04.2001 року було
передбачено право потерпілого на
відшкодування моральної шкоди. Дія
цієї статті була призупинена на 2006 рік
та була чинною до 20.03.2007 року.

Оскільки, позивачу вперше було
встановлено стійку втрату
працездатності 15.05.2002 р., тобто під час
дії ст. 28 Закону і у відшкодування
моральної шкоди він ніяких сум не
отримував, то він має право на
відшкодування моральної шкоди, тому що
Закон України від 23 лютого 2007 року №717-V
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», яким було виключено
положення про відшкодування моральної
шкоди зі ст.28 Закону №1105- XІV, не має
зворотної сили.

Згідно із ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
передбачено, що у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому законом
порядку зобов'язаний виплатити
потерпілому грошову суму за моральну
шкоду при наявності факту заподіяння
йому такої шкоди. Факт наявності
ушкодження здоров'я позивача
підтверджений як актом розслідування
нещасного випадку на виробництві, так і
висновком МСЕК про втрату
працездатності у зв'язку із
професійним захворюванням. Ніяких
додаткових умов щодо відшкодування
моральної шкоди зазначена норма закону
не має. Сам факт ушкодження здоров'я
свідчить про спричинення моральної
шкоди позивачу. Отримання фізичного
болю, погіршення стану здоров'я,
потреба у постійному лікуванні, що мало
місце в даному випадку, не могли не
призвести до моральних страждань.

Тому доводи відповідача про те, що
наявність моральної шкоди позивачу
нічим не підтверджена, суд вважає
безпідставними.

Норми Закону України № 1105-XІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» є
спеціальними і стосуються прав
застрахованих осіб, якими є працівники,
оскільки законом передбачено, що
укладаючи угоду про обов'язкове
страхування від нещасного випадку
страховик (Фонд) тим самим бере на себе
зобов'язання надати застрахованим
особам всі передбачені ст. 21 вказаного
Закону соціальні послуги та виплати.

Суд, також не може взяти до уваги
заперечення представників відповідача
щодо того, що моральну шкоду ОСОБА_1
повинно відшкодувати підприємство, де
працював позивач, а не відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Селидове,
оскільки первинно встановлено втрата
професійної працездатності 15.05.2002 року
і в цей час вже діяв Закон України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який передбачав
стягнення моральної шкоди саме з фонду,
а не з підприємства.

Таким чином, судом встановлено, що
внаслідок отриманих травм під час
виконання трудових обов'язків ОСОБА_1
встановлено 10% втрати професійної
працездатності, чим заподіяна моральна
шкода, яка полягає у моральних
стражданнях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, що порушило його нормальні
життєві стосунки, які потребують
додаткових зусиль для організації
свого життя - необхідністю звернення
до лікарів та інше.

За таких підстав суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню.

Задовольнити вимоги позивача про
стягнення з відповідача 12 180 грн. в
порядку відшкодування моральної шкоди
суд не находить можливим, оскільки
така сума не відповідає глибині
моральних та фізичних страждань
позивача, ступеню втрати ним
професійної працездатності.

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування моральної шкоди на
користь позивача, суд враховує
загальний ступінь втрати позивачем
професійної працездатності, яка вперше
в 2002 році була встановлена, стан
здоров'я позивача, та з урахуванням
усіх обставин, виходячи із принципу
розумності та справедливості, суд,
вважає, що на користь позивача повинна
бути стягнута моральна шкода у розмірі
3000 гривень.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
судовий збір» сторони по справі
звільнені від сплати судового збору,
тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України вони компенсуються за рахунок
держави.

Керуючись ст.ст. 21, 28, 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», ст. 5 Закону України
«Про судовий збір», ст. ст. 10, 11, 88, 209,
212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відділення
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань в м. Селидове
про відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок трудового каліцтва
- задовольнити частково.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Селидове
Донецької області на користь ОСОБА_1 3000
(три тисячі) гривень в рахунок
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я.

В решті позовних вимог - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок
держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Донецької області через місцевий суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя