Справа № 308/4994/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2014

м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца
К.К.,

при секретарі
Вайда Я.П.

за участю

позивача
ОСОБА_1

представника
позивача - ОСОБА_2

представника
відповідача Марущинець І.В.

представника
третьої особи Попдякуник О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Ужгород
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до Управління культури
Закарпатської обласної державної
адміністрації , третя особа Обласний
організаційно-методичний центр
культури про визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення з
посади № 36-к від 16.04.2014 року та
поновлення на посаді ,-

встановив:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Управління культури
Закарпатської обласної державної
адміністрації , третя особа Обласний
організаційно-методичний центр
культури про визнання незаконним
наказу № 36-к від 16.04.2014 року про
звільнення та його скасування,
поновлення на посаді на постійній
основі з посадовим окладом згідно
штатного розпису. Мотивуючи свої
позовні вимоги вказує на те, що згідно
трудового контракту від 18 квітня 2011
року, укладеного між ним та управлінням
культури Закарпатської обласної
державної адміністрації, він був
призначений на посаду директора
Обласного організаційно-методичного
центру культури. Строк дії контракту
встановлювався з 18 квітня 2011 року до
18 квітня 2014 року. Починаючи з 14 квітня
2014 року він хворів та перебував на
лікарняному, про що свідчить листок
непрацездатності. Однак, наказом № 36-к
від 16.04.2014 року його було звільнено з
посади директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури з 18 квітня 2014 року у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
( контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП
України. В подальшому позивачем до суду
була подана заява про зміну та
доповнення підстав позову. Позивач
вважає звільнення незаконним, оскільки
наказом Управління культури
Закарпатської обласної державної
адміністрації № 3-к від 07. 02.2008 року
його було призначено виконуючим
обов'язки директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури, в подальшому наказом
Управління культури Закарпатської
обласної державної адміністрації № 7-к
від 17 квітня 2008 року його було
призначено на посаду директора
Обласного організаційно-методичного
центру культури з 17 квітня 2008 року по 17
квітня 2011 року згідно укладеного
контракту, після закінчення строку дії
контракту 17 квітня 2011 року з ним знов
було укладено трудовий договір і
продовжено термін перебування на цій
посаді з 18 квітня 2011 року до 18 квітня
2014 року, а тому слід вважати, що
трудовий договір з ним було укладено на
невизначений строк, що унеможливлює
звільнення його у зв'язку із
закінченням строку дії трудового
договору. Вважає, що визначення
трудових відносин між ним та
управлінням культури Закарпатської
ОДА як контрактні відносини суперечить
вимогам КЗпП України та порушує його
право на працю. Крім того, його
звільнено з роботи в період тимчасової
непрацездатності, чим вважає порушено
вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що
відповідачем порушено вимоги ст. ст.40,
49-2 КЗпП України. 23.04.2014 року, ним по
пошті отримано повідомлення від
відповідача про його звільнення.
Однак позивач вказує на те , що згідно
ст.40 КЗпП України звільнення робітника
не допускається під час його
тимчасової непрацездатності. Разом з
тим, наказ про звільнення був виданий в
період хвороби позивача. Позивач
вважає, що в результаті його
звільнення відповідачем порушено
норми Конституції України , які
гарантують йому право на працю ,
зокрема ст.ст. 3,8,19,24,43,64,68,92 Конституції
України, та норми ст. ст. 1,2,5-1, ч.2 ст. 40,
49-2 КЗпП України.

Вважаючи звільнення незаконним,
позивач просить суд винести рішення
яким визнати незаконним

наказ № 36-к від 16.04.2014 року про його
звільнення та скасувати його, поновити
його на посаді директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури на постійній основі з
посадовим окладом згідно штатного
розпису, а саме окладом у розмірі 2377
гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав заявлені позовні вимоги,
просив їх задовольнити з підстав та
мотивів викладених у позові.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити з підстав та
мотивів викладених у позові та заяві
від 30.04.2014 року про зміну (доповнення)
підстав позову. Надав суду пояснення
аналогічні вказаним у позові, заяві від
30.04.2014 року про зміну (доповнення)
підстав позову . Крім того пояснив,що
позивача було раптово і
необгрунтовано звільнено з посади.
Закінчення строку дії контракту не є
підставою для звільнення, позивача
було звільнено під час його тимчасової
непрацездатності, що є порушенням норм
КЗпП України. Вважає, що контракт який
укладений між позивачем та
відповідачем не відповідає вимогам
ст. 9 КЗпП України, а отже трудовий
договір є недійсним. Факт визначення
трудових відносин між ОСОБА_1 та
управлінням культури Закарпатської
обласної державної адміністрації як
контрактні відносини суперечить
вимогам КЗпП України. Вважає, що ОСОБА_1
працював на постійній основі, а отже
відповідач не мав права на звільнення
ОСОБА_1 по причині закінчення терміну
дії контракту. Крім того, вказує на те,
що позивач починаючи з 14 квітня 2014 року
по 18 квітня 2014 року перебував на
лікарняному, що стверджено листком
непрацездатності. Проте, відповідач
порушуючи вимоги КЗпП України видав
наказ про звільнення позивача під час
його тимчасової непрацездатності .
Вважає , що відповідач під час
звільнення порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП
України , не попередивши позивача за
два місяці до звільнення. Вважає, що в
результаті звільнення ОСОБА_1,
відповідачем порушено норми
Конституції України , зокрема ст.ст.
3,8,19,24,43,64,68,92 Конституції України, норми
Конвенції Міжнародної організації
праці № 158 про припинення трудових
відносин з ініціативи роботодавця 1982
року ратифіковану Постановою ВР
України від 04.04.1994 року та норми ст. ст.
1,2,5-1, ч.2 ст. 40, 49-2 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
проти задоволення позову заперечив з
підстав та мотивів викладених у
письмових запереченнях. Зокрема
пояснив, що позивач підписавши
контракт від 18.04.2011 року з управлінням
культури засвідчив свою згоду з його
умовами, в тому числі й строк його дії.
Контракт був укладений строковий.
Даний контракт позивачем не
оспорювався. В зв'язку з закінченням
строку дії контракту, позивач був
звільнений. Вважає безпідставне
посилання представника позивача на те,
що ними не було попереджено позивача
за два місяці про наступне вивільнення.
Це була взаємна згода і работодавця і
працівника. Вказав на те, що відповідно
до ЗУ "Про культуру" укладається
контракт з керівником комунального
закладу. Вважає позов безпідставним і
необгрунтованим.

Представник третьої особи в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
просила суд відмовити в їх задоволенні
. Вказала на те, що наказ про звільнення
ОСОБА_1 з роботи винесений у
відповідності до норм законодавства.
Вважає звільнення ОСОБА_1 правомірним.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, заперечення
представника відповідача,
представника третьої особи, вивчивши
та перевіривши в судовому засіданні
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року
між ОСОБА_1 та управлінням культури
Закарпатської ОДА було укладено
контракт, згідно якого ОСОБА_1 наказом
№ 7-к від 17.04.2008 року було призначено на
посаду директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури на строк з 17 квітня 2008 року по
17 квітня 2011 року . /а.с. 50/

Судом встановлено, що 18 квітня 2011 року
між ОСОБА_1 та управлінням культури
Закарпатської ОДА було укладено
трудовий контракт на строк з 18.04.2011р. до
18.04.2014р. (а.с.8-11).

З 18.04.2011р. по 18.04.2014р ., згідно з наказом
управління культури Закарпатської ОДА
№ 5-к від 15 квітня 2011 року ОСОБА_1
продовжено термін перебування на
посаді директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури, згідно укладеного контракту.
(а.с. 51)

Відповідно до листка непрацездатності
серії АГИ № 371268, з 14 квітня 2014 року по
18 квітня 2014 року ОСОБА_1 знаходився на
лікарняному (а.с.53).

Наказом № 36-к від 16 квітня 2014 року
ОСОБА_1 було звільнено з посади
директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури з 18 квітня 2014 року у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
( контракту) згідно п. 2 ст. 36 КЗпП
України. ( а.с. 26)

Конституція України гарантує право
кожного громадянина на працю, яку він
вільно обирає або на яку вільно
погоджується, гарантує рівні
можливості у виборі роду трудової
діяльності та захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір - це індивідуальна
угода між працівником і роботодавцем.
Контракт є особливою формою трудового
договору, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці, умови розірвання
договору, в тому числі дострокового,
можуть встановлюватись угодою сторін.
Сфера застосування контракту
визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що
трудовий договір може бути: 1)
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно із ст. 39-1 КЗпП України якщо після
закінчення строку трудового договору
(пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини
фактично тривають і жодна із сторін не
вимагає їх припинення, дія цього
договору вважається продовженою на
невизначений строк. Трудові договори,
що були переукладені один чи декілька
разів, за винятком випадків,
передбачених частиною другою статті 23,
вважаються такими, що укладені на
невизначений строк.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
визначено, що підставами припинення
трудового договору є закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків,
коли трудові відносини фактично
тривають і жодна з сторін не поставила
вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЗУ "Про культуру"
керівники закладів культури
призначаються на посаду шляхом
укладення з ними трудового договору
(контракту).

Щодо посилання представника позивача
на недопустимість звільнення
позивача з роботи в період його
тимчасової непрацездатності, то ч. 3 ст.
40 КЗпП України встановлює таку
заборону лише у випадках звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, тобто з
підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП
України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), а
позивача ОСОБА_1 звільнено за п. 2 ч.1 ст.
36 КЗпП України, тому доводи
представника позивача є
необгрунтованими.

У пунктi 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України вiд 6 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорiв» мiстяться роз'яснення про
недопустимiсть звiльнення працiвника в
перiод тимчасової непрацездатностi, а
також у перiод перебування у вiдпустцi
(ч. 3 ст. 40 КЗпП України ), якi стосуються
як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України
випадкiв, так й iнших випадкiв, коли
розiрвання трудового договору
вiдповiдно до чинного законодавства
провадиться з iнiцiативи власника або
уповноваженого ним органу. Разом з тим
змiст поняття «розiрвання трудового
договору з iнiцiативи власника або
уповноваженого ним органу» розкрито
законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до
якого вiднесено лише звiльнення з
пiдстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП
України. Це виключає охоплення змiстом
термiну «розiрвання трудового договору
з iнiцiативи власника або
уповноваженого ним органу» будь-якого
iншого звiльнення, пiдстава якого не
зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або
яке законодавець спецiально не
визначив як розiрвання трудового
договору з iнiцiативи власника або
уповноваженого ним органу.

Вказана вище правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 26 грудня 2012 року по справі №
6-156цс12, за результатами розгляду заяви
про перегляд судових рішень Верховним
Судом України з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до правової позиції
викладеної у постанові Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду
України від 26 грудня 2012 року по справі
№ 6-156цс12 - на контрактну форму
трудового договору не поширюється
положення ст. 9 КЗпП України про те, що
умови договорiв про працю, якi
погiршують становище працiвникiв
порiвняно iз законодавством України про
працю, є недiйсними. Таким чином,
виходячи з особливостей зазначеної
форми договору, спрямованої на
створення умов для виявлення
iнiцiативностi та самостiйностi
працiвникiв з урахуванням їх
iндивiдуальних здiбностей i професiйних
навичок, при укладеннi контракту закон
надав право сторонам встановлювати
їхнi права, обов'язки та
вiдповiдальнiсть, зокрема, як
передбачену нормами Кодексу законiв
про працю України, так i пiдвищену
вiдповiдальнiсть керiвника та додатковi
пiдстави розiрвання договору.

Особливістю строкового трудового
договору є встановлення сторонами
моменту його припинення. Даючи згоду на
укладення цього правочину, працівник
заздалегідь зобов'язується виконувати
доручену трудову функцію протягом
обумовленого проміжку часу. Закінчення
строку є юридичним фактом, із настанням
якого учасники трудових відносин мають
право припинити їх без пояснення
будь-яких причин цього кроку.

Зважаючи на викладене, на правові
позиції викладені у постанові Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 26 грудня 2012 року по
справі № 6-156цс12, строковий трудовий
договір було укладено між сторонами
правомірно, позивач ОСОБА_1 знав про
укладення з ним строкових трудових
договорів і погодився з їх умовами, не
оспорював строковий трудовий договір,
а також враховуючи факт дотримання
відповідачем трудового законодавства
при звільненні ОСОБА_1 з роботи за п. 2
ст. 36 КЗпП України, суд приходить до
висновку що позовні вимоги є
безпідставними та необгрунтованими , а
тому у їх задоволенні слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що процедура звільнення
позивача ОСОБА_1 відбулась у
відповідності до вимог КЗпП України і
вказані обставини підтверджені
належними та допустимимі доказами .

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 60
ЦПК України - кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, користуючись рівними
правами, на засадах змагальності
згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи
із принципів розумності та
справедливості, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
про визнання незаконним наказу № 36-к
від 16.04.2014 року про його звільнення та
скасування його, поновлення на посаді
директора Обласного
організаційно-методичного центру
культури на постійній основі з
посадовим окладом згідно штатного
розпису є безпідставними, не
обгрунтованими і до задоволення не
підлягають, оскільки позивач належними
та допустимими доказами не довів в суді
ті обставини на які посилався як на
підставу своїх вимог, а тому в
задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України у разі
залишення позову без задоволення,
закриття провадження у справі або
залишення без розгляду позову
позивача, звільненого від оплати
судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.
10, 11, 60 , 61, 209, 212 - 215 ЦПК України, ст.ст. 9,
21, 23, 36, 40, 49-2, 233, 234 КЗпП України,
Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 26
грудня 2012 року по справі № 6-156цс12, суд,
-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Управління
культури Закарпатської обласної
державної адміністрації , третя особа
Обласний організаційно-методичний
центр культури про визнання незаконним
та скасування наказу про звільнення з
посади № 36-к від 16.04.2014 року та
поновлення на посаді - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
К.К. Бенца