Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінової І.К.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до органу
опіки та піклування Бережанської
районної державної адміністрації,
органу опіки та піклування виконавчого
комітету Божиківської сільської ради
Бережанського району Тернопільської
області, кримінальної міліції у
справах дітей Бережанського районного
відділення управління Міністерства
внутрішніх справ України у
Тернопільській області про повернення
дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Бережанського районного суду
Тернопільської області від
09 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом, просила
повернути їй дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 В
обґрунтування вимог зазначала, що
протягом останнього року вона повністю
змінила свою поведінку, спосіб життя та
ставлення до своїх дітей, які
проживають у прийомній сім'ї, вона
відчуває потребу в їх особистому
вихованні, утриманні та піклуванні про
них.

Рішенням Бережанського районного суду
Тернопільської області від 09 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 26 листопада 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, і ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є матір'ю
малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Бережанського районного суду
від 25 лютого 2011 року відібрано без
позбавлення батьківських прав від
матері ОСОБА_3 її малолітніх дітей: сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Вирішено стягувати з
ОСОБА_3 аліменти на утримання
неповнолітніх дітей у розмірі 1/3
частини з усіх видів заробітку, але не
менш ніж 30 відсотків прожиткового
мінімуму, встановленого для дитини
відповідного віку.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив із необґрунтованості позовних
вимог, оскільки з часу ухвалення
рішення про відібрання дітей ставлення
ОСОБА_3 до виховання дітей не змінилося,
навпаки її матеріальний та моральний
стан погіршився.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
яка ратифікована постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991
року, визначено, що в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим Декларацією прав дитини,
прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, у принципі 6
проголошено, що малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Як правило відібрання дитини від
батьків або одного з них без
позбавлення батьківських прав є
тимчасовим заходом, яке має
безстроковий характер. Тому, якщо
відпадуть причини, які перешкоджали
належному вихованню дитини її
батьками, суд може ухвалити рішення про
повернення їм дитини. При цьому суд
керується інтересами дитини.

Рішенням Бережанського районного суду
від 25 лютого 2011 року, яким відібрано
малолітніх дітей без позбавлення
батьківських прав від матері ОСОБА_3
встановлено, що остання ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків по вихованню дітей та
догляду за ними.

Частиною 1 ст. 170 Сімейного кодексу
України передбачено, що суд може
постановити рішення про відібрання
дитини від батьків або одного з них, не
позбавляючи їх батьківських прав, у
випадках, передбачених п. 2-5 частини
першої ст. 164 цього Кодексу, а також в
інших випадках, якщо залишення дитини у
них є небезпечним для її життя, здоров`я
і морального виховання.

Згідно із ч. 3 ст. 170 СК України, якщо
відпадуть причини, які перешкоджали
належному вихованню дитини її
батьками, суд за заявою батьків може
постановити рішення про повернення їм
дитини.

Обґрунтовуючи заперечення проти
позову, орган опіки та піклування
посилався на те, що відповідач
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків щодо виховання
та утримання дітей.

З огляду на викладене, при вирішенні
питання щодо доцільності повернення
дітей батькам необхідно з'ясовувати
конкретні обставини ухилення батьків
від виконання своїх обов'язків та якими
доказами вони підтверджуються.

Ухвалюючи рішення, суди попередніх
інстанцій в порушення вимог ст. ст. 213,
214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги
не звернули, не встановили, чи
продовжує позивач ухилятися від
виконання батьківських обов'язків, чи є
доведеним факт такого ухилення; не
перевірили, чи усунуті ОСОБА_3
обставини, які стали причиною
відібрання в неї дітей, зокрема, чи
покращилися її житлово-побутові умови;
не дослідили і не надали належної
оцінки характеристиці з місця навчання
позивача - Поморянського професійного
ліцею Львівської області, наданої
директором ліцею та класним
керівником, згідно з якою позивач
характеризується з позитивної сторони
як відповідальна, добра та
врівноважена особа; характеристиці від
09 липня 2013 року № 116, що надана
сільським головою Божиківської
сільської ради Бережанського району, в
якій зазначено, що умови проживання
ОСОБА_3 задовільні, спиртним не
зловживає, громадський порядок не
порушує, з часу відібрання дітей
намагається створити належні умови для
їх повернення.

Поза увагою судів залишилися також
обставини, що позивач визнала свою вину
в неналежному ставленні до дітей,
розкаялася у вчиненому, запевняла, що
більше таких дій вчиняти не буде (а.с. 3-4,
10, 32, 64-65).

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Бережанського районного суду
Тернопільської області від 09
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 26
листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.
Олійник

Судді:
В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

О.В. Попович