У х в а л а

іменем україни

25 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Приватного підприємства «Капітолій»,
треті особи: Міністерство доходів і
зборів України, Державна інспекція
України з питань захисту прав
споживачів, Генеральна прокуратура
України, про стягнення збитків,

за касаційною скаргою Приватного
підприємства «Капітолій» на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Приватного
підприємства «Капітолій» (далі - ПП
«Капітолій»), який уточнив у процесі
розгляду справи, і остаточно просив
стягнути з відповідача на його користь
суму основного боргу у розмірі
103 679 грн 08 коп., проценти за
користування грошовими коштами у
розмірі 15 551 грн 85 коп. та завдані збитки
у розмірі 103 679 грн 08 коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 07 березня 2006 року
між ним та позивачем було укладено
договір № 001711, предметом якого є
надання фінансових послуг, спрямованих
на придбання авто за рахунок об'єднання
грошових коштів учасників, в рамках
створеної відповідачем системи
продажу автомобілів прогарами «Лідер».

Вказав, що за своїм змістом укладений
договір є договором купівлі-продажу
автомобіля у групі з відстрочкою
повної оплати.

Позивач зазначив, що вніс на рахунок
відповідача плату за послуги, пов'язані
зі вступом та знаходженням в системі
«Лідер» у розмірі 103 679 грн 08
коп., проте сторонами не була погоджена
істотна умова договору - предмет
договору, строк дії договору та строк
виконання зобов'язань передачі товару.

Вважає, що спірний договір є
неукладеним та таким, що не породжує
прав і обов'язків сторін, у зв'язку з чим
просив задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
29 січня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25
березня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задоволено частково, рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 січня
2014 року скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Стягнуто з ПП «Капітолій» на користь
ОСОБА_3 101 015 грн 55 коп.,
сплачених за договором від 07 березня 2006
року № 001711.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПП «Капітолій»,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із
недоведеності заявлених позовних
вимог та пропуску ОСОБА_3 строку
звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позовних вимог, виходив із того, що
спірний договір є неукладеним та таким,
що не породжує прав і обов'язків сторін,
оскільки у ньому відсутні істотні
умови договору, визначені ч. 1 ст. 638 ЦК
України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 07 березня 2006
року між ОСОБА_3 та ПП «Капітолій» було
укладено договір № 001711 про надання
послуг з метою отримання грошової
позики у розмірі 200 000 грн, предметом
якого є надання клієнту послуг з
адміністрування системи за програмою
«Лідер» з метою придбання товару в
групі (а.с. 5).

Пунктом 1.1 статті 1 вказаного договору
передбачено, що адміністратор за
дорученням учасника зобов'язується
здійснити юридичні дії, спрямовані на
придбання товару, зазначеного додатку 1
до цього договору, на умовах діяльності
програми «Лідер», що міститься в
додатку 2, який є невід'ємною частиною
вказаного договору, у тому числі
сформувати групу учасників,
забезпечити її адміністрування та
присвоїти і повідомити учаснику його
код у групі; організувати та проводити
асигнаційні заходи, здійснити оплату
товару на користь учасника або надати
учаснику відповідну суму у позику.

Згідно із п. п. 2.1.1, 2.1.2 статті 2 цього
договору учасник зобов'язується
одноразово сплатити реєстраційний
платіж у день підписання сторонами
цього договору та асигнаційний платіж,
який сплачується не пізніше 5 (п'яти)
банківських днів з моменту отримання
дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа
кожного місяця, сплачувати загальний
платіж, який включає чистий внесок, за
рахунок якого адміністратор здійснює
оплату вартості товару та
адміністративні витрати, що є сплатою
за послуги адміністратора з
організації діяльності програми.

Із умов програми «Лідер» (додаток 2 до
договору) встановлено, що дозвіл, який
надається адміністратором, є правом на
отримання товару, на підставі якого
адміністратор проводить оплату товару,
організовує його передачу у власність
учасника. Дозвіл надається учаснику за
результатами асигнаційного заходу. При
цьому фонд групи - це сума чистих
внесків, сплачених учасниками, що
витрачаються на їх користь і
знаходяться на спеціальному рахунку
адміністратора в установі банку.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що на виконання
умов договору позивачем 07 березня 2006
року було сплачено реєстраційний
внесок у розмірі 6 000 грн (а.с. 29) та
щомісячні платежі в загальному розмірі
95 015 грн 55 коп. (а.с. 19-65), всього 101 015 грн 55
коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною.

Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19
цього Закону забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальна схема» не надано, однак
визначено ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Вказана правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Законом України від 02 червня 2011 року №
3462-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг» (набрав
чинності з 09 січня 2012 року) внесено
зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» та доповнено
її п. 11-1, яким до фінансових послуг
віднесено послуги з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах.

За умовами спірного договору позивач
щомісячно сплачує внески за товар, який
передається йому після одержання
дозволу на його отримання, відтак
споживач в межах укладеного договору
сплачував за товар, а не за можливість
його отримання (ст. ст. 1, 2 договору, ст.
ст. 4, 5 додатка 2), а адміністратор надає
послуги з адміністрування фінансових
активів для придбання учасником
(позивачем) товарів у групі.

Між тим позивач вважає спірний договір
неукладеним та нікчемним з підстав,
встановлених ст. 216 ЦК України.

Апеляційний суд, застосувавши до
спірних правовідносин положення ст. 1212
ЦК України, на порушення вимог ст. ст.
212-214, 303, 304 ЦПК України не врахував, що
укладений сторонами правочин
передбачає одержання споживачем
необхідного йому товару, визначає
умови, за яких такий товар може бути
одержаний, у зв'язку з чим дійшов
передчасного висновку, що укладений
між ОСОБА_3 та ПП «Капітолій» договір
від 07 березня 2006 року № 001711 є
неукладеним та таким, що не породжує
прав та обов'язків сторін.

З'ясування зазначених обставин та їх
належна оцінка має суттєве значення
для правильного вирішення справи, а
тому допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України, є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 25 березня 2014 року не може
бути обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства «Капітолій» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 25
березня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська