інстанції: Олексюк А.В. Провадження №
22-ц/773/578/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Мельничук Т.Ю.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення за
апеляційними скаргами позивача
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» та
відповідача ОСОБА_4 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 24 лютого 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 24 лютого 2014 року
позов задоволено частково.

Постановлено в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ
«Державний ощадний банк України» за
кредитним договором № 3945 від 24 квітня
2008 року в сумі 177719,45 грн. звернути
стягнення на предмет іпотеки:
трьохкімнатну квартиру № 15, загальною
площею 67,2 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м.,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
належить на праві власності ОСОБА_4,
шляхом продажу квартири на прилюдних
торгах в межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження»,
визначивши, що початкова ціна
встановлюється на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності, незалежним
експертом, на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4
в користь ПАТ «Державний ощадний банк
України» понесені судові витрати по
сплаті судового збору в розмірі 229,40
грн., по 114,70 грн. з кожного.

Не погоджуючись з даним рішенням
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає, що суд першої інстанції при
постановленні рішення в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про виселення відповідачів зі зняттям
з реєстраційного обліку порушив норми
матеріального та процесуального права.
Просить вищезазначене рішення в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог про виселення відповідачів зі
зняттям з реєстраційного обліку
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги в цій частині
задовольнити.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4
зазначає, що рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 24 лютого 2014 року в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
є незаконним у зв'язку з неправильним
застосуванням норм права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог ПАТ
«Державний ощадний банк України»
відмовити повністю.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу ПАТ
«Державний ощадний банк України»
підтримав та заперечив апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_4

Відповідачі, представник органу опіки
та піклування Луцької міської ради
Волинської області, а також
представник управління Державної
міграційної служби України у
Волинській області в судове засідання
не з'явилися, хоча належним чином були
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду даної справи, що
підтверджується відповідними
поштовими повідомленнями. Оскільки про
причини своєї неявки суд не повідомили,
про відкладення розгляду справи не
клопотали, то у відповідності з
вимогами ст. 305 ЦПК України колегією
суддів було визнано за можливе
апеляційний розгляд даної справи
проводити за відсутності відповідачів
та представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційних скарг, законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційні скарги позивача ПАТ
«Державний ощадний банк України» та
відповідача ОСОБА_4 слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позичальник не виконав
належним чином взяті на себе за
кредитним договором зобов'язання, а
саме не повернув кредитні кошти згідно
з умовами договору, що призвело до
утворення заборгованості, у позивача
виникло право на звернення стягнення
на предмет іпотеки. Відмовляючи в
задоволенні решти позовних вимог судом
першої інстанції враховано, що
передбачені законом підстави для
виселення відповідачів зі зняттям з
реєстраційного обліку відсутні.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим. Під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що 24
квітня 2008 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір № 3945 про
надання кредиту на суму 75000 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 18 % річних. Кредит
надавався на 60 місяців з терміном
остаточного повернення не пізніше 23
квітня 2013 року (а.с. 11, 12).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 24
квітня 2008 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_4
укладено іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1086,
згідно якого в іпотеку банку передано
трьохкімнатну квартиру № 15, загальною
площею 67,2 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м.,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вартість предмету іпотеки згідно п. 1.3
договору іпотеки від 24 квітня 2008 року
становить 374000 грн. (а.с. 13-15).

10 листопада 2009 року рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області постановлено стягнути
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користь
ВАТ «Державний ощадний банк України»
82352,99 грн. заборгованості за кредитним
договором (а.с. 23, 24).

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 5 квітня 2013 року
постановлено стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4
в користь ПАТ «Державний ощадний банк
України» заборгованість за кредитним
договором № 3945 від 24 квітня 2008 року в
розмірі 53530,91 грн.

У зв'язку з невиконанням позичальником
умов кредитного договору станом на 3
липня 2013 року утворилась
заборгованість в сумі 177719,45 грн., з яких
70587,70 грн. заборгованості по кредиту,
46410,31 грн. заборгованості по відсотках,
60721,44 грн. пені (а.с. 96, 97).

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться, у встановлений строк
(термін).

Частиною 1 ст. 610 ЦК України передбачено,
що порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону. Звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої
статтею 38 цього Закону.

За умовами п. 3.1.3 договору іпотеки від 24
квітня 2008 року іпотекодержатель має
право звернути стягнення на предмет
іпотеки в порядку, передбаченому цим
договором, у випадку невиконання або
неналежного виконання зобов'язання за
кредитним договором та/або цим
договором у тому числі:

- невиконання або неналежного
виконання боржником зобов'язання за
кредитним договором в цілому, або в
будь-якій його частині, якщо
прострочення строку будь-якого з
платежів або його частини становить
більше 2 місяців;

- незгоди боржника із запропонованою
банком зміною плати за користування
кредитом (процентів) або неотримання
банком відповіді на таку позицію
протягом 25 (двадцяти п'яти) календарних
днів з моменту її отримання
іпотекодавцем;

- в разі невиконання іпотекодавцем
зобов'язань, що визначені п. 3.4 цього
договору (а.с. 13-15).

Враховуючи, що кредит надавався на
термін по 23 квітня 2013 року, станом на 3
липня 2013 року заборгованість становить
177719,45 грн., тому на підставі
вищенаведених правових норм та
положень договору іпотеки в позивача
виникло право на звернення стягнення
на предмет іпотеки, а саме
трьохкімнатну квартиру № 15, загальною
площею 67,2 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_4 в апеляційній скарзі
не наводить будь-яких доводів щодо
незгоди із розміром заборгованості, а
підстави для скасування рішення в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки обґрунтовує порушенням прав її
малолітніх дітей.

Позивач вимогу про виселення
відповідачів зі зняттям з
реєстраційного обліку обгрунтовував
нормами ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК УРСР, ст.ст. 39-40
Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Громадянам, яких виселяють з
жилих приміщень, одночасно надається
інше постійне жиле приміщення, за
винятком виселення громадян при
зверненні стягнення на жилі
приміщення, що були придбані ними за
рахунок кредиту (позики) банку чи іншої
особи, повернення якого забезпечене
іпотекою відповідного жилого
приміщення. Постійне жиле приміщення,
що надається особі, яку виселяють,
повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду. Виселення
громадян при зверненні стягнення на
жилі приміщення, що були придбані ними
за рахунок кредиту (позики) банку чи
іншої особи, повернення якого
забезпечене іпотекою відповідного
жилого приміщення, є підставою для
надання цим громадянам жилих приміщень
з фондів житла для тимчасового
проживання відповідно до статті 132-2
цього Кодексу. Відсутність жилих
приміщень з фондів житла для
тимчасового проживання або відмова у
їх наданні з підстав, встановлених
статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне
припинення виселення громадянина з
жилого приміщення, яке є предметом
іпотеки, у порядку, встановленому
частиною третьою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

За умовами п. 3.4.12 договору іпотеки від 24
квітня 2008 року після прийняття рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
іпотекодавець зобов'язаний
добровільно звільнити предмет іпотеки
протягом 1 місяця від дати отримання
такої вимоги, а також сприяти виселенню
всіх мешканців, що зареєстровані та/або
фактично проживають за адресою
знаходження предмету іпотеки (а.с. 13-15).

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 43
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року №
5, згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39 - 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Як вбачається з матеріалів справи 25
березня 2013 року позичальнику ОСОБА_3 та
іпотекодавцю ОСОБА_4 направлені вимоги
про звільнення житлового приміщення.
Проте вимоги, адресовані ОСОБА_3, як
вбачається з повідомлень про вручення
поштового відправлення, вручені ОСОБА_1
(за адресою: с. Чорниж Маневицького
району Волинської області) (а.с. 31-зв.),
та ОСОБА_4 (за адресою: АДРЕСА_1) (а.с.
33-зв.), а не позичальнику ОСОБА_3
особисто.

Згідно записів в будинковій книзі, в
квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_4
та двоє малолітніх дітей: ОСОБА_5, 2007
р.н., та ОСОБА_6, 2011 р.н. (а.с. 56), що
узгоджується з письмовими
запереченнями відповідача ОСОБА_4, в
яких вона зазначає про те, що у спірній
квартирі проживає разом з двома
малолітніми дітьми (а.с. 64). Відповідач
ОСОБА_3 згідно відмітки у паспорті
зареєстрований за адресою: с. Чорниж
Маневицького району Волинської
області (а.с. 9-зв.).

Позивачем не надано суду належних
доказів того, що відповідач ОСОБА_3
взагалі проживає у спірній квартирі.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
реєстрація місця проживання та місця
перебування осіб здійснюється органом
реєстрації.

Заявляючи позовну вимогу про виселення
відповідачів зі зняттям з
реєстраційного обліку в управлінні
Державної міграційної служби України у
Волинській області, позивач не
врахував, що зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється відповідним
органом реєстрації та не належить до
компетенції суду.

Позивач не заявив позовних вимог про
захист своїх прав у спосіб,
встановлений законом. Зокрема, не
зазначив конкретної правової підстави
для виселення відповідачів без надання
іншого жилого приміщення, чи виселення
у відповідності до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР із
надання іншого постійного жилого
приміщення в контексті того, що спірна
квартира придбана не за рахунок
кредитних коштів, а набута
відповідачем ОСОБА_4 в результаті
приватизації (1/3 частина) та за
договором дарування часток квартири
від 21 грудня 2007 року (2/3) (а.с. 20-22).

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Враховуючи наведені обставини, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність
передбачених законом підстав для
виселення відповідачів із спірної
квартири зі зняттям з реєстраційного
обліку. Підстави для зміни чи
скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» та відповідача
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 24 лютого 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді