Єдиний унікальний номер 220/1103/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2164/2014
Головуючий у 1 інстанції Єфименко В.І.
Доповідач Біляєва О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Мальованого Ю.М.,
Папоян В.В.,

при секретарі Саєнко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа Краснополянська сільська рада,
про зобов'язання вчинити певні дії,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди за апеляційною скаргою
відповідача на рішення
Великоновосілківського районного суду
Донецької області від 25 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року ОСОБА_1 пред'явила
у суд позов до ОСОБА_2 про зобов'язання
вчинити певні дії, відшкодування
моральної шкоди, обґрунтовуючи вимоги
тим, що позивач є власником
домоволодінь АДРЕСА_1

У липні 2010 року ОСОБА_2 самовільно
розпочала будівництво господарських
будівель на межі з будинком позивача з
порушенням санітарних та
протипожежних норм.

Унаслідок неправомірних дій
відповідача вона не має можливості
обслуговувати будинок, який піддається
руйнації; відкрити вікна у зв'язку з
близьким розташуванням сараю для
худоби та птиці.

Крім того, протягом трьох років
позивач вимушена терпіти нервові
навантаження, стреси у зв'язку зі
сварками, нехтуванням, яке виразилося в
безсонні та підвищенні тиску.

ОСОБА_1 просила зобов'язати ОСОБА_2
демонтувати самовільно побудовані
господарські будівлі - вугільник, сарай
для домашніх тварин; стягнути з
відповідача у відшкодування моральної
шкоди 5000 грн., сплачений судовий збір 229
грн. 41 коп. та витрати на правову
допомогу 2000 грн.

Рішенням Великоновосілківського
районного суду Донецької області від 25
січня 2014 року позов задоволено
частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати
самовільно побудовані господарські
будівлі - вугільник, сарай для домашніх
тварин.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди 1500 грн.,
матеріальної шкоди 8006 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати, які
складаються з судового збору 229 грн. 41
коп., витрат на правову допомогу 2000 грн.,
оплати експертизи 7700 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави
судовий збір 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
звернулася до Апеляційного суду
Донецької області з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення і направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що
судом дана неправильна правова оцінка
доказам, що містяться у справі. Суд
безпідставно відхилив клопотання
апелянта про призначення повторної
експертизи, не зваживши на те, що
висновок експерта зроблений без
урахування постанови Донецького
апеляційного адміністративного суду,
якою встановлено, що відповідач не
допустила будь-яких порушень при
зведенні спірних будівель. Крім того,
виписка про стан здоров'я позивача,
надана на підтвердження вимог про
моральну шкоду, не містить висновку про
причинний зв'язок між погіршенням
здоров'я та даним спором.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 підтримали
апеляційну скаргу з наведених у ній
мотивів.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4
просили відхилити апеляційну скаргу,
залишити рішення без змін.

Краснополянська сільська рада подала
клопотання про розгляд справи за
відсутності її представника.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позовні вимоги, виходив з
того, що сторони у справі є суміжними
землекористувачами. Відповідач на
належній їй земельній ділянці
побудувала вугільник та сарай для
тварин без додержання діючих
нормативів, чим завдала позивачеві
матеріальну та моральну шкоду.

Проте погодитись з висновком суду не
можна з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Судом установлено і це підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_1 є
власником будинків АДРЕСА_1 та
земельної ділянки площею 0,2816 га,
розташованої за тією ж адресою (ас. 19-24).

ОСОБА_2 є власником сусіднього жилого
будинку АДРЕСА_2 з надвірними
побудовами та земельної ділянки (ас.
37-41).

Рішенням Краснополянської сільської
ради від 28 липня 2010 року № 44 дозволено
ОСОБА_2 будівництво господарських
побудов, зокрема сараю для утримання
домашніх тварин та приміщення для
зберігання вугілля (ас. 42).

Зазначені споруди побудовані без
належно затвердженого проекту, тому
відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦК України
вважаються самочинним будівництвом.

Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво (ч. 4 ст. 376 ЦК).

Знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 25 постанови від 30 березня 2012
року № 6 "Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)", відхилення
від проекту забудови об'єкта
нерухомості або від вимог будівельних
норм і правил, які не є істотними, не
порушують прав інших осіб та інтересів
суспільства, не суперечать
санітарно-технічним вимогам і правилам
експлуатації, не впливають на міцність
і безпечність цього об'єкта (зокрема,
відхилення у житловому будинку від
внутрішнього планування зі
збереженням чи незначним відхиленням
від установленого проектом розміру
житлової площі, незначна зміна його
зовнішніх габаритів, місця
розташування тощо), не можуть бути
підставою для задоволення вимог про
перебудову чи про знесення об'єкта
нерухомості.

Відповідно до пункту 3.25* ДБН 360-92**
"Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень",
затверджено наказом
Держкоммістобудування від 17 квітня 1992
року № 44 з наступними змінами та
доповненнями, для догляду за
будівлями і здійснення їх поточного
ремонту відстань до межі сусідньої
ділянки від найбільш виступної
конструкції стіни треба приймати не
менш 1,0 метра. При цьому повинно бути
забезпечене влаштування необхідних
інженерно-технічних заходів, що
запобігатимуть стіканню атмосферних
опадів з покрівель та карнизів
будівель на територію суміжних
ділянок.

Отже, зазначена норма передбачає
відстань, необхідну для дотримання
інтересів тієї особи, на земельній
ділянці якої розташована будівля.

Матеріалами справи підтверджується, що
спірні будівлі розташовані на відстані
0,80 м - 1,09 м від сусідньої ділянки.

Згідно з висновком експерта № 364 від 18
листопада 2013 року, сарай для тварин та
вугільник побудовані з порушенням
вимог п. 3.35 ДБН 360-92** "Містобудування.
Планування і забудова міських і
сільських поселень" та Додатку 3.1 до
них. Побудовані ОСОБА_2 вказані споруди
можуть бути причиною наявності вологи,
сирості та часткових пошкоджень у
підвалі, що належить позивачеві (ас.
127-138).

Проте як вбачається з матеріалів
справи, межа між ділянкамиАДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 проходить по лінії забудови
житлового будинку АДРЕСА_1, власником
якого є позивач. На господарчих
будівлях, збудованих ОСОБА_2, та
житловому будинку, який належить
ОСОБА_1; відсутні необхідні
інженерно-технічні заходи, які
перешкоджають стоку атмосферних
опадів, інсоляція.

Дані обставини підтверджуються актом
від 27 вересня 2012 року, який складений за
участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ас. 17),
технічним паспортом на будинок АДРЕСА_1
(ас. 114-115).

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими статтею 212 ЦПК
України (ч. 6 ст. 147 ЦПК).

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов, врахував лише висновок
експерта; не оцінив інші письмові
докази та не вирішив питання про те, чи
є істотним порушення будівельних норм
і правил (у тому числі за відсутності
проекту).

Ураховуючи, що житловий будинок ОСОБА_1
побудований на межі ділянок АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, без облаштування необхідних
інженерно-технічних заходів, які
перешкоджають стоку атмосферних
опадів, та інсоляції, тобто з
порушенням норм і правил, визначених
державними правилами та санітарними
нормами, оцінивши письмові докази у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що допущені ОСОБА_2
порушення будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту) не є
істотними та не можуть бути підставою
для задоволення вимог про знесення
об'єктів нерухомості. Позивачем
не доведено, що саме порушення,
допущені ОСОБА_2, є причиною наявності
вологи, сирості та часткових
пошкоджень у належному їй підвалі, який
розташований під частиною будівлі.
Експертний висновок містить
припущення з цього питання і зроблений
без урахування відсутності необхідних
інженерно-технічних заходів, які
перешкоджають стоку атмосферних
опадів, та інсоляції на будинку
позивача.

Посилання позивача, що вона не має
можливості обслуговувати належний їй
житловий будинок, не можуть бути
достатньою підставою для задоволення
позовних вимог. Для забезпечення
проходу з метою обслуговування будинку
ОСОБА_1 не позбавлена можливості
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки надання земельного
сервітуту.

З урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач
має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову. До початку розгляду судом
справи по суті позивач має право шляхом
подання письмової заяви змінити
предмет або підставу позову.

Позов пред'являється шляхом подання
позовної заяви в письмовій формі (ч. 1
ст. 118, ч. 1 ст. 119 ЦПК).

Відповідно до абзацу другого частини 2
ст. 6 Закону України "Про судовий збір" у
разі якщо розмір позовних вимог
збільшено або пред'явлено нові позовні
вимоги, недоплачену суму судового
збору необхідно сплатити до звернення
до суду з відповідною заявою.

З матеріалів справи видно, що у липні 2013
року ОСОБА_1 подала позовну заяву в
письмовій формі, у якій просила
зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати
самовільно побудовані господарські
будівлі та стягнути з відповідача
моральну шкоду. За подання позову
сплачено судовий збір за немайновими
вимогами (ас. 1-4).

Суд першої інстанції, розглядаючи
даний спір, стягнув, зокрема, у
відшкодування матеріальної шкоди 8006
грн.

Однак матеріали справи не містять
письмової позовної заяви про
відшкодування матеріальної шкоди із
зазначенням ціни позову та
викладенням обставин, якими
обґрунтовуються такі вимоги;
недоплачена сума судового збору не
сплачена.

Відтак суд розглянув вимоги, які не
були заявлені позивачем в
установленому порядку.

За таких обставин суд першої інстанції
ухвалив рішення з порушенням норм
матеріального й процесуального права,
що є підставою для скасування рішення в
частині задоволення позовних вимог і
відмови у позові.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.2, ст.ст.309, 314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Великоновосілківського
районного суду Донецької області від 25
січня 2014 року в частині задоволення
позовних вимог скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні
дії, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді