Єдиний унікальний номер 205/124/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді
Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради
про зобов'язання демонтувати
збудований з порушенням норм
віддалення спецмайданчик, збудувати
спецмайданчик для баків ТПВ у
відповідності з вимогами Державних
будівельних і санітарних норм та
правил, відшкодування витрат на
відновлення здоров'я та стягнення
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовною заявою до
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради
про зобов'язання демонтувати
збудований з порушенням норм
віддалення спецмайданчик, збудувати
спецмайданчик для баків ТПВ у
відповідності з вимогами Державних
будівельних і санітарних норм та
правил, відшкодування витрат на
відновлення здоров'я та стягнення
моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що вона, ОСОБА_1, є
власником квартири АДРЕСА_1. Квартира
розташована у будинку, який
обслуговується Комунальним
підприємством «Житлово-експлуатаційне
підприємство № 22» Дніпропетровської
міської ради (далі - Відповідач).
Відповідач зобов'язаний забезпечувати
вчасне та відповідної якості надання
житлово-комунальних послуг згідно із
законодавством України та Умовами
договору на послуги Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційне
підприємство № 22» Дніпропетровської
міської ради від 02.09.2013 року, з
урахуванням протоколу узгодження
розбіжностей від 13.05.2013 року. Таким
чином, позивач далі зазначає, що
відповідач є виконавцем комунальних
послуг, однак свої обов'язки з їх
надання виконує неналежним чином, а
саме: відповідач не вживає заходів з
усунення порушень щодо місця
розташування контейнерного
спецмайданчика, який збудований з
порушенням вимог ч.2 ст. 22 «Правил
надання послуг з вивезення побутових
відходів», затверджених постановою КМУ
від 10.12.2008 року за № 1070. Спецмайданчик
для баків ТПВ збудований на відстані в 9
метрів замість 20 метрів від вікон і
дверей АДРЕСА_1, про що 09.10.2013 року
відповідною комісією у присутності
мешканців будинку АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2
складений акт. Окрім цього, позивач
зазначає, що занадто близьке
розміщення баків для побутового сміття
від вікон і вхідних дверей під'їзду
сприяє частому потраплянню смороду від
контейнеру в її квартиру і приводить до
погіршення її морального стану та до
відчуття психологічного дискомфорту
під час знаходження у квартирі
сторонніх людей. Також, у теплий
період, а саме з травня по жовтень,
зловонна і сморід від контейнеру
викликає появу великої кількості
комах, все це потрапляє в її квартиру, і
позивач вказує, що змушена цим дихати і
від цього потерпати, так як аерозолі
викликають в неї задуху і сильний
кашель, до цього, ще й бомжі розривають
кульки з брудом, собаки цей бруд
розтягують, від цього утворюється
неохайність, яку вона змушена
споглядати. Також, позивач зазначає, що
на всі її вимоги привести екологічний
стан біля під'їзду у відповідність
вимогам Державних санітарних норм та
правил відповідач не реагує. У зв'язку
з чим позивач змушена звернутися до
суду та просити суд в уточненій
позовній заяві визнати її право на
однакові з іншими мешканцями двору
екологічно - безпечні умови проживання,
зобов'язати відповідача демонтувати
збудований з порушенням норм
віддалення спецмайданчик для
розміщення контейнерів ТПВ перед
вікнами її квартири, розташованої у
АДРЕСА_1 та збудувати такий майданчик
через дорогу на в'їзді із двору за
представленими фотознімками і
розрахунками віддаленості, також,
зобов'язати відповідача відшкодувати
їй, ОСОБА_1, витрати пов'язані з
відновленням здоров'я у розмірі - 8 746
грн. 76 коп., відшкодувати моральну шкоду
у розмірі - 8 253 грн. 24 коп., та притягти до
відповідальності начальника
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради
ОСОБА_3 і майстра технічної дільниці № 2
ОСОБА_4, винних в умисному завданні
шкоди іншим мешканцям будинку та
допущені дискримінації їх прав.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, надала суду заяву в якій
просить слухати справу у її
відсутність, уточнений позов
задовольнити (а.с.96).

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, про день та час розгляду
справи повідомлялася належним чином,
про причини неявки в судове засідання
не повідомила, до суду надійшли
відповідні письмові заперечення
відповідача, в яких така сторона
просить суд відмовити в задоволенні
позову з огляду на його
безпідставність та необґрунтованість.

Суд враховуючи ту обставину, що всі
особи, які беруть участь у справі
надали відповідні пояснення та
заперечення по суті спору, у тому числі
через подання до суду їх у письмовому
вигляді, сторонам надавалась
можливість представили суду усі
докази, на які вони матимуть посилатись
в обґрунтування своїх вимог та
заперечень, керуючись вимогами ч. 2., 4
ст. 169 ЦПК України, вважає за можливе
вирішити справу по суті на підставі
наявних доказів, та зауважити, що
систематичне відкладення судового
засідання фактично призводить до
безпідставного затягування розгляду
такої справи, що як наслідок, обумовлює
перебування в проваджені суду не
вирішеної по суті справи поза строками,
що передбачені цивільним
процесуальним законодавство для
розгляду такої справи по суті.

За вказаних вище підстав, суд ухвалив
про відсутність поважних причин для
відкладення розгляду справи, та вважає
за можливе провести розгляд справи за
відсутності таких осіб, що беруть
участь у справі.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, дослідивши
матеріали справи, знаходить позовні
вимоги такими, що підлягають
частковому задоволенню з огляду на
нижчевикладене.

Судом встановлено, що позивач, є
власником квартири АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що між
позивачем та Комунальним
підприємством «Житлово-експлуатаційне
підприємство № 22» Дніпропетровської
міської ради було укладено договір (з
підписаним обома сторонами протоколом
розбіжностей) про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій (т.1 а.с 19- 25).
Відповідно до змісту додатку, що є
невід'ємною частиною вказаного
договору, відповідач, як виконавець,
зобов'язався надавати послуги, у тому
числі, з організації вивезення твердих
побутових відходів.

Відповідно до вимог ст. 179 ЖК України
користування будинками (квартирами)
державного і громадського житлового
фонду, фонду житлово-будівельних
кооперативів, а також приватного
житлового фонду та їх утримання
здійснюється з обов'язковим
додержанням вимог Правил користування
приміщеннями жилих будинків і
прибудинковими територіями, які
затверджуються Кабінетом Міністрів
України, п. 7 яких встановлює обов'язок
власника квартири оплачувати надані
житлово-комунальні послуги.

Згідно вимогам ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відносини між споживачами товарів,
робіт і послуг та виробниками і
продавцями товарів, виконавцями робіт
і надавачами послуг різних форм
власності, права споживачів, а також
визначення механізму їх захисту та
основи реалізації державної політики у
сфері захисту прав споживачів,
регулюються Законом України «Про
захист прав споживачів».

Окрім цього, основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки визначаються
Законом України «Про
житлово-комунальні послуги».

У відповідності до ст. 13 Закону України
від 24 червня 2004 р. "Про
житлово-комунальні послуги" залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на: 1) комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання внутрішньо
будинкових приміщень та прибудинкової
території, санітарно-технічне
обслуговування, обслуговування
внутрішньо будинкових мереж, утримання
ліфтів, освітлення місць загального
користування, поточний ремонт,
вивезення побутових відходів тощо); 3)
послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); 4)
послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд (заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Примірні переліки житлово-комунальних
послуг та їх склад залежно від
функціонального призначення
визначаються центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 цього самого Закону
визначені права та обов'язки споживача
й виконавця житлово-комунальних
послуг. Зокрема, правом споживача є
одержання вчасно та відповідної якості
житлово-комунальних послуг згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг, а
обов'язком - оплата житлово-комунальних
послуг у строки, встановлені договором
або законом. Обов'язком виконавця -
надання послуг вчасно та відповідної
якості згідно із законодавством та
умовами договору, а також підготовка та
укладення із споживачем договору про
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотриманням умов його виконання згідно
з типовим договором.

Окрім цього, Пунктами 1, 5 ч.1 ст.20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» визначено, що споживач має
право: одержувати вчасно та
відповідної якості житлово-комунальні
послуги згідно із законодавством та
умовами договору на надання
житлово-комунальних послуг; на
зменшення розміру плати за надані
послуги в разі їх ненадання або надання
не в повному обсязі, зниження їх якості
в порядку, визначеному договором або
законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що на
відстані приблизно 9 метрів від фасаду
АДРЕСА_1 відповідачем було обладнано
контейнерний майданчик для баків
твердих побутових відходів, що
підтверджується відповідним актом від
09.10.2013 року (т.1. а.с. 43). Означена
обставина під час судового розгляду
сторонами не спростовувалась.

Згідно п. "а" ст.14 Закону України "Про
відходи" громадяни України, іноземці та
особи без громадянства у сфері
поводження з відходами мають право на
безпечні для їх життя та здоров'я умови
при здійсненні операцій щодо
поводження з відходами.

Відповідно до ст. 35-1 Закону України
«Про відходи» житлові масиви і
внутрішньо дворові території, дороги
загального користування та інші
об'єкти благоустрою населених пунктів,
а також місця проведення масових
заходів обладнуються контейнерними
майданчиками.

Згідно пункту 2.8. Державних санітарних
норм та правил утримання територій
населених місць, затверджених Наказом
Міністерства охорони здоров'я України
17.03.2011 № 145 та зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 5 квітня
2011 р. за № 457/19195 контейнерні майданчики
повинні бути віддалені від меж
земельних ділянок навчальних та
лікувально-профілактичних закладів,
стін житлових та громадських будівель
і споруд, майданчиків для ігор дітей та
відпочинку населення на відстань не
менше 20 м. На території садибної
забудови населених пунктів відстань
від контейнерних майданчиків до меж
присадибних ділянок зі сторони вулиць
повинна складати не менш як 5 м.

Окрім цього, відповідно до вимог ДСТУ-Н
Б Б.2.2-7:2013 «Настанова з улаштування
контейнерних майданчиків» положення
цього стандарту застосовуються
суб'єктами господарювання, що
здійснюють свою діяльність у сфері
поводження з побутовими відходами та в
сфері благоустрою - органами місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями, органами
самоорганізації населення,
громадянами, а також
організаціями-розробниками проектної
документації.

Пунктом 4.4. означеного ДСТУ-Н Б Б.2.2-7:2013
передбачено, що місця розміщення
контейнерних майданчиків на об'єктах
благоустрою населених пунктів
визначаються у складі проектів
будівництва житлових і громадських
будівель і споруд, а для території
садибної забудови - у складі проектів
детальних планів цих територій.

Пунктом 4.5. вказаного ДСТУ-Н Б Б.2.2-7:2013
визначено, що контейнерні майданчики
повинні бути віддалені від меж
земельних ділянок навчальних та
лікувально-профілактичних закладів,
стін житлових та громадських будівель
і споруд, майданчиків для ігор дітей та
відпочинку населення на відстань не
менше ніж 20 м.

З огляду на наведені вимоги чинного
законодавства, суд доходить висновку,
що облаштування контейнерного
майданчика для баків твердих побутових
відходів на відстані приблизно 9 метрів
від фасаду АДРЕСА_1 істотно суперечить
нормативним приписам у сфері
поводження з побутовими відходами та в
сфері благоустрою.

На підставі викладеного, суд вважає, що
не виконання відповідачем нормативних
вимог щодо облаштування контейнерного
майданчика для баків твердих побутових
відходів призвело до порушення правил
благоустрою населених пунктів та
санітарних норм та правил у сфері
поводження з відходами, що як наслідок
перешкоджає позивачу безпечному
користуванню квартирою, в якій вона
проживає, та вказує на неналежну якість
надання послуги щодо утримання
прибудинкової території.

Суд не може взяти до уваги заперечення
відповідача на позов з приводу того, що
будинок АДРЕСА_1 був побудований у 1979
році, і в той час нормативні вимоги до
облаштування майданчиків не
пред'являлись. Суд зазначає, що
діяльність із вивезення побутових
відходів та утримання прибудинкової
території на договірних засадах є
триваючою, а відтак обумовлює
наявність між сторонами саме триваючих
відносин зобов'язального характеру. За
таких обставин виконавець зобов'язаний
дотримуватись нормативних вимог щодо
таких послуг, які є чинними саме на
момент надання відповідної
житлово-комунальної послуги.

Посилання відповідача на наявність
виняткових випадків, які обумовлюють
розміщення контейнерного майданчика в
районі забудови на відстані 9 метрів,
суд вважає не спроможними, адже на
підтвердження наявності таких
виняткових випадків (із відповідним
зазначенням конкретних випадків та їх
змісту) суду не було надано жодного
належного чи допустимого доказу.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
із ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Відповідно до змісту ч. 4
ст. 60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За вищевикладених обставин, суд,
дослідивши вказані письмові докази,
перевіривши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також і взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, доходить висновку, що про
неналежну якість послуг відповідача з
приводу утримання будинку АДРЕСА_1 в
частині організації вивезення твердих
побутових відходів.

З огляду на наведене, суд вважає за
необхідне позовні вимоги в частині
зобов'язання відповідача демонтувати
збудований з порушенням норм
віддалення майданчик для розміщення
контейнерів ТПВ перед вікнами її
квартири, розташованої у АДРЕСА_1 та
збудувати такий майданчик через дорогу
на в'їзді із двору за представленими
фотознімками і розрахунками
віддаленості задовольнити частково.

А саме: зобов'язати відповідача
демонтувати контейнерний майданчик
для баків твердих побутових відходів,
який облаштований на відстані
приблизно 9 метрів від фасаду АДРЕСА_1
та встановити такий контейнерний
майданчик для баків твердих побутових
відходів з врахуванням вимог ДСТУ-Н Б
Б.2.2-7:2013 та Державних санітарних норм та
правил утримання територій населених
місць.

Стосовно позовної вимоги про визнання
за позивачем права на однакові з іншими
мешканцями двору екологічно - безпечні
умови проживання суд зазначає, що таке
право позивача на безпечне для життя і
здоров'я довкілля, і право на надання
житлово-комунальних послуг належної
якості, прямо визначено чинним
законодавством України, зокрема ст. 50
Конституції України ст. 20, 21 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», ст.14 Закону України "Про
відходи", а тому додаткового
врегулювання через постановлення
судом рішення з цього приводу, не
потребує. Внаслідок чого в задоволенні
позову в цій частині слід відмовити за
безпідставністю вимог.

Щодо позовної вимоги про
відшкодування витрат, пов'язаних з
відновленням здоров'я у розмірі 8 746 грн.
76 коп., суд зазначає про наступне.

Стаття 4 «Про забезпечення санітарного
та епідеміологічного благополуччя
населення» відшкодування шкоди,
завданої їх здоров'ю внаслідок
порушення підприємствами, установами,
організаціями, громадянами
санітарного законодавства.

При цьому відшкодування такої шкоди
здійснюється на загальних засадах,
закріплених цивільним законодавством.

Відповідно до. п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року за № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами та
доповненнями), заподіяна шкода
підлягає відшкодування в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
та юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Частиною
2 цієї статті передбачено, що особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоду завдано не з її вини.

З наведених вимог матеріального закону
вбачається, що визначаючи заходи
деліктної відповідальності,
законодавець виходить із принципу
генерального делікту, згідно з яким
завдання шкоди однією особою іншій є
підставою виникнення обов'язку
відшкодувати завдану шкоду. При цьому,
відповідальність за завдану шкоду може
наставати лише за обов'язкової
наявності таких підстав у їх
сукупності, а саме: а) наявність шкоди;
б) протиправна поведінка заподіювача
шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою
та протиправною поведінкою
заподіювача; г) вина особи, що заподіяла
шкоду, у вчинені такого делікту.

Суд зазначає, що в даному випадку
позивач не надала суду жодного
належного чи допустимого доказу на
підтвердження наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
діями відповідача у вигляді розміщення
контейнерного майданчику для баків
твердих побутових відходів, та шкодою
для здоров'я позивача, оцінену такою
особою в сумі 8 746 грн. 76 коп. Суд
зауважує, що в матеріалах даної
цивільної справи міститься пенсійне
посвідчення позивача, відповідні
медичні довідки щодо наявних ознак
хвороб у вигляді деформації колених
суглобів та інших, що притаманні особам
пенсійного віку. А тому суд вважає, що
означені хвороби є похідними не від
діяльності відповідача, а обумовлені
виключно віком сторони позивача.

Також суд вважає за необхідне
відмовити й в задоволенні позову в
частині стягнення з відповідача
моральної шкоди, оскільки така вимога
не ґрунтується на законі.

Так, Пленумом Верховного Суду України у
п.2 постанови від 31 березня 1995року №4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» було роз'яснено, що спори про
відшкодування заподіяної фізичної
особі моральної (немайнової) шкоди
розглядаються, зокрема: коли право на
її відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції або
випливає з її положень; в випадках коли
встановлена відповідальність за
заподіяння моральної шкоди; при
порушені зобов'язань, які підпадають
під дію Закону України «Про захист
прав споживачів» чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Згідно з п.5 ст.4 Закону України «Про
захист прав споживачів», споживачі
мають право на відшкодування моральної
шкоди відповідно до закону.

Також положеннями ст.16 даного Закону
встановлено, що шкода, завдана
внаслідок недоліків продукції (дефекту
в продукції), відшкодовується
відповідно до закону.

Законом України «Про відповідальність
за шкоду, завдану внаслідок дефекту
продукції»№ 3390-VI від 19.05.2011, яким
внесено зміни в положення п.5 ст.4 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
що передбачають право споживача на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок недоліків
продукції (дефекту в продукції),
визначено термін такої шкоди - це
завдані внаслідок дефекту в продукції
каліцтво, інше ушкодження здоров'я або
смерть особи, пошкодження або знищення
будь-якого об'єкта права власності, за
винятком самої продукції, що має
дефект.

Отже, законом передбачено право
споживача на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок недоліків
продукції (дефекту в продукції), тільки
за умови, що така шкода - це завдані
внаслідок дефекту в продукції
каліцтво, інше ушкодження здоров'я або
смерть у зв'язку з придбанням товару
неналежної якості.

Пунктом 3 ч.1 ст.20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено право споживача на
відшкодування збитків, завданих його
майну та/або приміщенню, шкоди,
заподіяної його життю чи здоров'ю
внаслідок неналежного надання або
ненадання житлово-комунальних послуг.

Суд зазначає, що позивачем не надано, і
матеріали справи не містять жодних
належних і допустимих доказів на
підтвердження заподіяння збитків чи
шкоди життю та здоров'ю позивача (у
вигляді каліцтва, іншого ушкодження
здоров'я або смерті), що б обумовило
наявність правових підстав для
задоволення позову про відшкодування
моральної шкоди.

Стосовно позовної вимоги про
притягнення посадових осіб
відповідача Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради до
відповідальності відповідно до
цивільного законодавства суд зазначає
про наступне.

У цивільному законодавстві відсутня
дефініція, яка б закріплювала офіційне
визначення поняття "цивільно-правова
відповідальність". Таким чином,
"цивільно-правова відповідальність" є
абстрактною науковою категорією, на
якій базуються різні конструкції та
інститути цивільного права. За
загальним правилом цивільно-правова
відповідальність, як галузевий вид
юридичної відповідальності має
ретроспективний характер, оскільки
виникає як наслідок цивільного
правопорушення. За підставами
виникнення прав та обов'язків, за
порушення яких встановлено таку
відповідальність, вона поділяється на
договірну та позадоговірну.

Оскільки в даному випадку між
сторонами виникли договірні
правовідносини, то суд розглядає даний
цивільний спір з урахування норм
законодавства, яким врегульовані
зобов'язальні правовідносини.
Договірною вважається
відповідальність у формі
відшкодування збитків, сплати
неустойки, втрати завдатку або
позбавлення суб'єктивного права за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання, яке виникло з договору.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси, фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України). Під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів наведений у статті 16 ЦК
України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди; визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Таким чином, позовна вимога про
притягнення посадових осіб
відповідача Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради до
відповідальності за цивільним
законодавством є неконкретизованою.
Суд зазначає, що під час розгляду даної
цивільної справи судом були розглянуті
вимоги про стягнення як майнової так і
не майнової шкоди із відповідача
Комунального підприємства
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради, і
підстав для задоволення судом позову в
цій частині здобуто не було.

Стосовно розподілу судових витрат, суд
зазначає про наступне.

Позивач звільнена від сплати судового
збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір», а тому
відповідно до ст.88 ЦПК України судовий
збір в частині вимог в задоволенні яких
було відмовлено судом, необхідно
віднести за рахунок держави.

Оскільки позовні вимоги задоволені
частково, то суд вважає, що у
відповідності до вимог ст.88 ч.3 ЦПК
України з відповідача на користь
держави належить стягнути судовий збір
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог в розмірі 243 (двісті
сорок три) грн. 60 коп.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 13, 20, 21, Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», ст.14
Закону України "Про відходи", п.5 ст.4 ст.
16 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 526, 1166 ст.ст.10, 11, 15,
57-60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційне
підприємство № 22» Дніпропетровської
міської ради про зобов'язання
демонтувати збудований з порушенням
норм віддалення спецмайданчик,
збудувати спецмайданчик для баків ТПВ
у відповідності з вимогами Державних
будівельних і санітарних норм та
правил, відшкодування витрат на
відновлення здоров'я та стягнення
моральної шкоди - задовольнити
частково.

2. Зобов'язати Комунальне підприємство
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради
демонтувати контейнерний майданчик
для баків твердих побутових відходів,
який облаштований на відстані
приблизно 9 метрів від фасаду АДРЕСА_1.

3. Зобов'язати Комунальне підприємство
«Житлово-експлуатаційне підприємство
№ 22» Дніпропетровської міської ради
обладнати контейнерний майданчик для
баків твердих побутових відходів біля
будинку АДРЕСА_1 з врахуванням вимог
ДСТУ-Н Б Б.2.2-7:2013 та Державних
санітарних норм та правил утримання
територій населених місць, що
затверджені Наказом Міністерства
охорони здоров'я України 17.03.2011 р. за №
145.

4. Стягнути з Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційне
підприємство № 22» Дніпропетровської
міської ради (49102, м. Дніпропетровськ,
вул. Будьонного, буд. 29, р/р 4030 а
ПАО КБ Приватбанк МФО 305299, ОКПО 32616714) на
користь державного бюджету України
судові витрати у вигляді судового
збору у розмірі - 243 (двісті сорок три)
грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан