АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5129/14 Справа №
інстанції - Гудим О. М.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
м. Дніпропетровськ

17 червня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь
В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк»

на рішення Царичанського районного
суду Дніпропетровської області від 04
квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2013 року позивач звернувся до
Царичанського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В
обґрунтування позовних вимог
зазначено, що 02 липня 2007 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір б/н, відповідно до
умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у
розмірі 5 000 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Відповідачка підтвердила
свою згоду на те, що підписана заява
разом з Умовами надання банківських
послуг, правилами користування
платіжною карткою складає між ним та
Банком Договір, що підтверджується
підписом у заяві. У зв'язку з порушенням
строків повернення кредиту та сплати
відсотків за користування наданим
кредитом станом на 31 жовтня 2013 року
заборгованість складає 19 397 грн. 15 коп.,
в тому числі заборгованість за
кредитом - 4 680 грн. 18 коп.,
заборгованість за процентами за
користування кредитом - 10 279 грн. 20 коп.,
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 3 276 грн. 00 коп.,
та штраф - 250 грн. (фіксована частина) та
911 грн. 77 коп. (процентна складова), яку
позивач просив стягнути з відповідачки
на його користь, а також стягнути
судові витрати.

Рішенням Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 04 квітня
2014 року у задоволенні позовних вимог
ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено в повному обсязі (а.с. 37-40).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі (а.с.43-46).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
02 липня 2007 року між сторонами було
укладено Договір б/н від 02 липня 2007
року, згідно якого відповідачка ОСОБА_2
отримала кредит у розмірі 5000 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку - кредитка
"Універсальна", 30 днів льготного
періоду, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36,00% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Відповідач підтвердила свою
згоду на те, що підписана нею заява
разом з Умовами надання банківських
послуг, Правилами користування
платіжною карткою складає Договір про
надання банківських послуг.

Відповідачка порушила договірні
зобов`язання, що призвело до виникнення
заборгованості, яка станом на 31 жовтня
2013 року становить 19 397 грн. 15 коп., в тому
числі заборгованість за кредитом - 4 680
грн. 18 коп., заборгованість за
процентами за користування кредитом - 10
279 грн. 20 коп., заборгованість по комісії
за користування кредитом - 3 276 грн. 00
коп., та штраф - 250 грн. (фіксована
частина) та 911 грн. 77 коп. (процентна
складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
кредитний договір був сторонами
укладений 02 липня 2007 року, згідно п. 9.4.
Умов та правил надання банківських
послуг визначено, що у випадку
наявності перерозходу платіжного
ліміту по карті та непогашення його
Клієнтом на протязі 6 місяців, карта
закривається, послідуюче поновлення
дії карти можливе лише після повного
погашення заборгованості Клієнтом
(а.с.10). Виконувати зобов'язання по
договору відповідачка припинила в
серпня 2007 року, що підтверджується
розрахунком заборгованості, випискою
по особовому рахунку. Останнє
погашення кредиту відбулося 29 грудня
2007 року в сумі 36 грн. 18 коп. (а.с.3). З цього
часу відповідач кредитною карткою не
користувався та заборгованість не
сплачував. Станом на 31.10.2013 року
заборгованість становить 19397 грн. 15 коп.
(а.с.3-6). Отже, ПАТ КБ "Приватбанк" було
достовірно відомо про те, що
заборгованість відповідачки по
договору виникла з серпня 2007 року, і
позивач міг звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав у
встановлений чинним законодавством
строк, але з вказаного періоду і по
20.12.2013 року позивач на протязі більше 6
років не звертався до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, а звернувся з даним
позовом до суду лише 20 грудня 2013 року,
тобто після спливу строків позовної
давності, доказів поважності причин
пропущення позовної давності позивач
суду не надав, а відповідачем було
заявлено про застосування строку
позовної давності.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки, ч. 2 ст.
1050 ЦК України передбачено, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст.
1054 ЦК України, за кредитним договором
банк зобов'язується надати грошові
кошти (кредит) громадянину у розмірі та
на умовах, встановлених договором, а
громадянин зобов'язується повернути
кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття
позовної давності, згідно з якою це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатись
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Статтею 257
Цивільного кодексу України
встановлено загальну позовну давність
тривалістю у три роки. Відповідно до ст.
267 Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності за відсутності поважних
причин її пропущення, є підставою для
відмови у позові. Згідно зі ст. 266
Цивільного кодексу України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Верховний Суд України 6 листопада 2013
року розглянув справу № 6-116цс13,
предметом якої був спір щодо стягнення
заборгованості за кредитним договором
і зробив правовий висновок, згідно з
яким початок перебігу строку позовної
давності відповідно до ст. 261
Цивільного кодексу України співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов. Перебіг
позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення. Позовна давність у таких
випадках обчислюється окремо по
кожному простроченому платежу.

Згідно зі ст. 360-7 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а оскаржуване
рішення, є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо
безпідставного застосування строку
позовної давності, оскільки п. 9.12 Умов
та правил надання банківських послуг,
передбачено, що договір діє протягом 12
місяців з моменту підписання, а якщо
протягом цього терміну жодна із сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін, а отже, строк дії договору не
припинився, колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки апелянт безпідставно
пов'язує момент припинення дії
договору з початком перебігу строку
позовної давності. Крім того, остання
транзакція за платіжною карткою
відповідача, тобто поповнення
карткового рахунку, було здійснено
позичальником ще 29 грудня 2007 року і з
цього часу права позивача було
порушено і він мав право протягом
встановленого законом строку
звернутися до відповідача з
відповідним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються та зводиться до
трактування Умов та правил надання
банківських послуг та вимог закону,
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці, тоді як,
згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка
доказів є виключним правом суду. Судом 1
інстанції у досить повному обсязі
з'ясовані права та обов'язки сторін,
обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
порушень норм матеріального та
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено,
справа розглянута в межах позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 04 квітня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: