У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю ОСОБА_1, його представника,
державного виконавця та представника
стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Здолбунівського районного суду від 21
травня 2014 року у справі за поданням
Відділу Державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції в Рівненській області про
тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у
праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Здолбунівського районного
суду від 21 травня 2014 року подання
Відділу ДВС Здолбунівського районного
управління юстиції в Рівненській
області про тимчасове обмеження
боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі
України задоволено.

ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві
виїзду за межі України без вилучення
паспортного документа шляхом заборони
перетинати державний кордон України до
виконання ним зобов'язань, покладених
судовими рішеннями, а саме: рішенням
Здолбунівського районного суду від 26
вересня 2013 року про стягнення на
користь ПАТ «Кредобанк» 243 501,22 грн.
заборгованості за кредитним договором,
1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи згідно з виконавчим
листом № 2-822/11 від 26 вересня 2013 року;
рішенням Здолбунівського районного
суду від 14 листопада 2013 року про
стягнення на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 24780,65 грн. заборгованості
за кредитним договором та 247,81 грн.
судового збору згідно з виконавчим
листом № 562/986/13-ц від 9 квітня 2014 року;
рішенням Апеляційного суду
Рівненської області від 4 березня 2014
року про стягнення на користь ОСОБА_2
32600 грн. боргу, 292,06 грн. трьох відсотків
річних, 659,59 грн. процентів та 167,76 грн.
судового збору згідно з виконавчим
листом № 562/2879/13-ц від 12 березня 2014 року.

Виконання ухвали покладено на Державну
прикордонну службу України.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликався на те, що
згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
листі Міністерства юстиції України від
6 червня 2008 року № 25-32/507 «Щодо виїзду за
кордон осіб, які мають невиконані
зобов'язання, в тому числі зі сплати
аліментів, покладені на них рішеннями
судів» подання державного виконавця з
приводу обмеження права виїзду за межі
України має ґрунтуватися на ухиленні
боржника від виконання своїх
зобов'язань.

Проте він не отримував викликів до
державного виконавця, а від виконання
обов'язків, покладених рішеннями судів,
не ухиляється.

Покликаючись на ці обставини, боржник
ухвалу місцевого суду вважав
незаконною та необґрунтованою і просив
апеляційний суд її скасувати та
постановити нову ухвалу про відмову у
задоволенні подання державного
виконавця про тимчасове обмеження його
у праві виїзду за межі України.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ДВС та стягувач ОСОБА_2. ухвалу
місцевого суду вважали законною та
обґрунтованою і просили апеляційний
суд залишити її без змін, а подану
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи подання державного
виконавця, місцевий суд виходив з того,
що ОСОБА_1 ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовими рішеннями.

Проте погодитися з таким висновком
суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Частиною 2 ст. 6 Закону України „Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" передбачено,
що громадянинові України, який має
паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон у
випадках, передбачених пунктами 1-9
частини першої цієї статті, зокрема,
якщо він ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи), - до виконання
зобов'язань.

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Судом установлено, що на виконанні у
Відділі ДВС Здолбунівського районного
управління юстиції перебувають три
виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1:
за рішенням Здолбунівського районного
суду від 26 вересня 2013 року на користь
ПАТ «Кредобанк» 243 501,22 грн.
заборгованості за кредитним договором,
1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення;
за рішенням Здолбунівського районного
суду від 14 листопада 2013 року про
стягнення на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 24780,65 грн. заборгованості
за кредитним договором та 247,81 грн.
судового збору; за рішенням
Апеляційного суду Рівненської області
від 4 березня 2014 року про стягнення на
користь ОСОБА_2 32600 грн. боргу, 292,06 грн.
трьох відсотків річних, 659,59 грн.
процентів та 167,76 грн. (а. с. 5-10).

ОСОБА_1 своїх боргових зобов'язань
перед кредиторами самостійно не
виконав.

Тому 2 грудня 2013 року постановою
начальника Відділу ДВС
Здолбунівського районного управління
юстиції у межах суми стягнення було
накладено арешт на все майно боржника
та оголошено заборону на його
відчуження, включаючи його квартиру (а.
с. 15-16, 18).

Згідно з листом Відділу ДАІ УМВС
України в Рівненській області від 27
лютого 2014 року ОСОБА_1 є власником
чотирьох транспортних засобів (а. с. 17,
20).

Як пояснив боржник у судовому
засіданні апеляційного суду, ці
транспортні засоби він фактично
продав, видавши їхнім новим набувачам
відповідні доручення.

Державним виконавцем ці транспортні
засоби оголошено в розшук (а. с. 20).

Посилання державного виконавця у
поданні на те, що ОСОБА_1 неодноразово
не з'являвся на його виклики, які були
направлені Відділом ДВС
Здолбунівського районного управління
юстиції за місцем реєстрації боржника,
не заслуговують на увагу, оскільки всі
три повістки-виклики від 4 і 20 березня
2014 року та 21 жовтня 2013 року були
направлені боржнику в один день, а саме
- 24 квітня 2014 року, що підтверджується
відповідними поштовими повідомленнями
(а. с. 11-14).

За таких обставин винесення державним
виконавцем 16 травня 2014 року постанови
про примусовий привід боржника не
можна визнати обґрунтованим (а. с. 25-26).

Таким чином, колегією суддів у даній
справі встановлено, що боржник є
власником рухомого та нерухомого
майна, на яке державним виконавцем
накладено арешт і на яке в
установленому законом порядку може
бути звернено стягнення з метою
погашення боргових зобов'язань ОСОБА_1

Крім того, боржник має постійне місце
роботи, працює директором товариства
та має щомісячну заробітну плату, на
яку ДВС до цього часу не звернено
стягнення.

Помимо наведеного, апеляційним судом
встановлено, що ОСОБА_1 поступово
виконує свої боргові зобов'язання
перед кредиторами: свій борг за
виконавчим листом № 2-822/11 від 26 вересня
2013 року станом на 30.05.2014 р. зменшив з
майже 245 000 до 150 397 грн.; а за виконавчим
листом № 562/986/13-ц від 9 квітня 2014 року 11
червня 2014 року сплатив ПАТ КБ
«ПриватБанк» 10 750 грн., зменшивши на цю
суму свою заборгованість перед цим
банком.

Тому з урахуванням викладених вище
обставин колегія суддів приходить до
висновку про те, що переконливих
доказів, які б свідчили про ухилення
боржника від сплати боргу, як того
вимагають правила ч. 2 ст. 6 Закону
України „Про порядок виїзду з України
і в'їзду в Україну громадян України" та
п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про
виконавче провадження", державним
виконавцем суду не подано.

Зважаючи на наведене, колегія суддів
підстав для застосування до ОСОБА_1 як
до боржника з метою виконання ним своїх
боргових зобов'язань такого заходу
впливу як тимчасове обмеження його у
праві виїзду за межі України не вбачає.

Через це подання державного виконавця
не можна визнати необґрунтованим. Тому
висновки місцевого суду є
передчасними, а постановлена ухвала
незаконною і такою, що підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 307, 311-315, 377-1 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Здолбунівського районного суду
від 21 травня 2014 року скасувати.

Державному виконавцю Відділу
державної виконавчої служби
Здолбунівського районного управління
юстиції у задоволенні подання про
тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві
виїзду за межі України відмовити.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: