Справа № 569/3131/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року
Рівненський міський суд Рівненської
області в складі:

головуючий суддя - Харечко С.П.

секретар - Терешкович Ю.М.

з участю: позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання будинку майном спільної
сумісної власності та збільшення
частки в праві спільної сумісної
власності на будинок з виділенням
частки в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про
визнання будинку майном спільної
сумісної власності та збільшення
частки в праві спільної сумісної
власності на будинок з виділенням
частки в натурі. В обґрунтування
позовних вимог вказує, що на даний час
їй належить 46/100 частки домоволодіння
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці, площею 0,0272га, а у власності її
батька ОСОБА_3 знаходиться 54/100 частки
даного домоволодіння, що розташоване
на земельній ділянці, площею 0,0347га. В
період 2007-2011рр. вона вклала в
будівництво спірного будинку всі свої
кошти та зі своїм неповнолітній сином
та чоловіком спільно виконувала
будівельні роботи. Вважає, що оскільки
нею були понесені усі основні витрати в
зв'язку з побудовою та облаштуванням
будинку за власні кошти, отримані від
продажу належної їй квартири, тому на
підставі викладеного та посилаючись на
положення ст.ст.355, 368, 370, 372 ЦК України,
просить суд визнати будинок за адресою:
АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю
її та ОСОБА_3, збільшити її частку в
праві власності на будинок до ?,
загальною площею 232, 8 кв.м. та виділити
їй в натурі додатково частину
приміщень в будинку, а саме: житлову
кімнату - літ. « 2-6», площею 14,90 кв.м.,
житлову кімнату - літ. « 2-7», площею 12,9
кв.м., а також сходову клітку літ. « 2-5»,
площею 8,5 кв.м. Вважає, що такий розподіл
буде справедливим для сторін спору та
дасть можливість отримати
відокремлене майно з мінімальним
втратами на реконструкцію будинку і
використовувати його окремими
квартирами.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
просили позов задовольнити в повному
обсязі.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали,
просять в його задоволенні відмовити, в
обґрунтування заперечень проти позову
зазначили, що на момент будівництва
сторони не були однією сім'єю,
проживали окремо та спільне
господарство не вели. При цьому, не
заперечили факту, що з 2007р. позивач
брала участь в продовженні будівництва
спірного будинку до введення його в
експлуатацію, що і стало результатом
виконання між сторонами домовленості
про оформлення на ім'я ОСОБА_1 згідно
договору дарування 46/100 частки
будинковолодіння та земельної ділянки
за адресою: АДРЕСА_1.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов до висновку, що позов до
задоволення не підлягає.

Позивач ОСОБА_1 є донькою відповідача
ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом
про народження від 26 листопада 2009 року,
серіїНОМЕР_1.

Згідно Витягу з Рішення виконкому
Рівненської міської ради від 08 лютого
1989р. №44 ОСОБА_3 було відведено земельну
ділянку по АДРЕСА_1, площею 600 кв. м. для
будівництва житлового індивідуального
будинку і дозволено його газифікацію і
водопостачання, яку відповідно до умов
Типового договору від 14 квітня 1989р.
відповідачеві надано на праві
особистої власності в безстрокове
користування.

На відведеній земельній ділянці
відповідно до Генплану забудови
земельної ділянки, затвердженого
Управлінням архітектури та
містобудування від 14 квітня 1989р.,
ОСОБА_3 збудував сарай та літню кухню,
куди переїхав проживати з дружиною -
ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_1, яка жила з ним
з 1983р., оскільки була передана йому на
виховання на підставі рішення
Рівненського міського народного суду
від 10 грудня 1985р. (справа №2-1930/85).

Згідно довідки Департаменту
архітектури міськвиконкому
Рівненської міської ради від 13 лютого
1997р. №01-20/94, зазначено, що у вказаній
літній кухні, пристосованій під житло,
було можливим проживання сім'ї ОСОБА_3,
що також підтверджується Технічним
паспортом літньої кухні від 19 лютого
1998р.

Згідно договору купівлі-продажу від 15
лютого 2007р., посвідченого приватним
нотаріусом Рівненського районного
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованого в реєстрі за №562,
ОСОБА_1 здійснила продаж квартири
АДРЕСА_2, за 114 100 грн.

07 липня 2006р. ОСОБА_3, склав заповіт
посвідченого приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 та зареєстрованого в
реєстрі за №5147, згідно якого все своє
майно, де б воно не було та з чого б воно
не складалось, і взагалі все те, що йому
буде належати на день смерті і на що він
за законом матиме право заповів
позивачу.

В липні 2011р., відповідно до Декларації
про готовність об'єкта до експлуатації
від 29 липня 2011р. №РВ9, спірний
будинок було введено в експлуатацію, а
в серпні 2011р. ОСОБА_3 отримав Свідоцтво
про право власності від 10 серпня 2011р.
САЕ №306213.

Згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку (серії ЯК
№261962) від 26 липня 2011р. та Державного
акту на право власності на земельну
ділянку (серії ЯК №261961) від 26 липня 2011р.,
ОСОБА_3 на праві власності належали
земельні ділянки, площею 0,0347га,
кадастровий номер :01:044:0436, та
площею 0,0272га, кадастровий номер
:01:044:0435, розташовані по АДРЕСА_1,
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Згідно Витягу про державну реєстрацію
прав від 10 серпня 2011р. за ОСОБА_3 було
оформлено право власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1, що
складалося з житлового будинку - літ.
«А-1», загальною площею 232,8м.кв.,
житловою площею - 95,7 м.кв., літньої кухні
- літ. «Б-1», сараю - літ. «В-1», вбиральні -
літ. «в», теплиці - літ. «Г», огорожі -
літ. «№1», вимощення - літ. «І», септика -
літ. «септ.1», септика - літ. «септ.2».

В подальшому, згідно Договору
дарування від 02 жовтня 2012р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в
реєстрі за №1342, ОСОБА_3 подарував, а
ОСОБА_1 прийняла в дарунок 46/100
ідеальної частки будинку, в зв'язку з
чим за Позивачем згідно Витягу про
державну реєстрацію прав від 18 жовтня
2012р. було зареєстровано право
приватної власності на дану частку, а
також виготовлено Технічний паспорт на
садибний (індивідуальний) житловий
будинок АДРЕСА_1 від 27 серпня 2013р..

Разом з тим, згідно Договору дарування
від 02 жовтня 2012р., посвідченого
приватним нотаріусом Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрованого в реєстрі за №1344, до
ОСОБА_1 перейшло право власності на
земельну ділянку, площею 0,0272га,
кадастровий номер :01:044:0435,
розташованої по АДРЕСА_1, про що на
Державному акті серії ЯК№261961 зроблено
відповідну відмітку.

Дані обставини сторонами не
заперечуються та на підставі ч.1 ст.61
ЦПК України не потребують доказування
в суді.

Відповідно до чч.1,3 ст.355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно), яке виникає з підстав не
заборонених законом.

Згідно ч.4 ст.368 ЦК України - майно,
набуте в результаті спільної праці та
за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Спільною частковою власністю в
розумінні ч.1 ст.356 ЦК України є
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності.

На підставі положень ч.ч.1-3 ст.357 ЦК
України частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом. Якщо розмір частки у праві
спільної часткової власності не
встановлений за домовленістю
співвласників або законом, він
визначається з урахуванням вкладу
кожного з співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.
Співвласник має право на відповідне
збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності, якщо
поліпшення майна зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.

Приписами ч.ч.1,4 ст.372 ЦК України
визначено, що майно, що є у спільній
сумісній власності, може бути поділене
між співвласниками за домовленістю між
ними. Договір про поділ нерухомого
майна, що є у спільній сумісній
власності, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Положеннями ст.370 ЦК України
встановлено, що співвласники мають
право на виділ у натурі частки із майна,
що є у спільній сумісній власності. У
разі виділу частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників є рівними, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду. Виділ частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється у порядку,
встановленому ст..364 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.5
Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року №20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
передбачено, що спільною сумісною
власністю є, зокрема, майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п.1
ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про
власність"). В інших випадках спільна
власність громадян є частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності. Частка
учасника спільної сумісної власності
визначається при поділі майна, виділі
частки з спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини. Оскільки праця є
основою створення і примноження
власності громадян, розмір частки
учасника спільної сумісної власності
визначається ступенем його трудової
участі, якщо інше не випливає із
законодавства України. При відсутності
доказів про те, що участь когось з
учасників спільної сумісної власності
(крім сумісної власності подружжя) у
надбанні майна була більшою або меншою
- частки визначаються рівними.

Відповідно до положень п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 04
жовтня 1991 року №7 «Про практику
застосування судами законодавства,що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок» - оскільки
згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України
"Про власність" земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві не
створює для них права приватної
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.
Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України
"Про власність", таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.
Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таким чином, проаналізувавши наведені
норми законодавства, слід прийти до
висновку, що право спільної сумісної
власності виникає, коли будівництво
велось за рахунок спільних коштів та
спільної праці членів сім'ї, тоді жилий
будинок стає їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.
В інших випадках спільна власність
громадян є частковою, і якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники при надбанні
майна не виходили з принципу рівності
їх часток, то розмір частки кожного з
них визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
власності.

Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК
України визначено, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки.

Положеннями ч.2 ст.156 ЖК України
передбачено, що до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а
саме до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Згідно ч.10 п.1.2 Інструкції щодо порядку
взаємодії структурних підрозділів,
відповідальних за реалізацію
державної політики щодо попередження
насильства в сім'ї, служб у справах
дітей, центрів соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді та відповідних
підрозділів органів внутрішніх справ з
питань здійснення заходів з
попередження насильства в сім'ї,
затвердженої Наказом Міністерства
України у справах сім'ї, молоді та
спорту, Міністерства внутрішніх справ
України від 07 вересня 2009р. №3131/386 - члени
сім'ї - особи, які перебувають у шлюбі;
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою; їхні
діти; особи, які перебувають під опікою
чи піклуванням; є родичами прямої або
непрямої лінії споріднення за умови
спільного проживання.

Отже, зі змісту зазначених норм
законодавства слідує, що умовами, за
яких особи вважаються членами сім'ї є
їх спільне проживання, ведення
спільного господарства, спільний побут
та взаємні права та обов'язки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10
показала суду, що знайома з позивачем з
2002р., коли остання проживала за адресою:
АДРЕСА_1 до 2004р., після повторного
одруження з 2004-2007рр. - в смт. Квасилові
Рівненського району. В 2007-2008рр. - в
батьків її чоловіка. Перший поверх
будинку зводився приблизно у 2008-2009рр.
На будівництві допомагав старший син
позивача ОСОБА_11, її чоловік та батько,
який не робив фізичної роботи, бо
хворів. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що
відповідач склав заповіт і погодився,
щоб позивач продовжила будувати
будинок з подальшим оформленням права
власності на нього. Вважає, що сторони
жили однією сім'єю, адже ОСОБА_3 керував
будівництвом, ОСОБА_1 виконувала його
вказівки та доглядала за ним. Зі слів
позивача свідок знала, що батько
повинен був переписати їй будинок, якщо
вона розлучиться із своїм чоловіком,
але потім передумав і подарував лише ?
частку будинковолодіння. Стосунки з
батьком погіршились, у зв'язку з тим, що
позивач захотіла продати свою частку
будинковолодіння.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
показала, що знає позивача з 2003р.,
оскільки її донька є кумою ОСОБА_1 В 2006р.
її доньці зі слів позивача стало
відомо, що вона хоче продати свою
квартиру і з батьком будувати будинок.
Коли почали будуватись у 2007р., позивач,
продавши квартиру у смт. Квасилів, з
сім'єю жила в батьків чоловіка. Десь з
2008р., свідок почала часто навідуватись
в гості до позивача, тому бачила як
ОСОБА_1 тягала тачку з цеглою, їй
допомагали її 12-річний син ОСОБА_11 і
ОСОБА_6 Свідкові не відомо з якої стадії
продовжилось будівництво, зведені
стіни вона побачила в 2008-2009рр. Зі слів
ОСОБА_1, їй відомо, що грошей батька в
будівництво не вкладалось. Також, зі
слів позивача, їй відомо, що спочатку
будинок повинен був повністю відійти
позивачу, а в 2009р. з'ясувалось, що ОСОБА_1
отримає лише півбудинку.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що
знайомий зі сторонами з 2002р. Вперше
побачив будинок у 2006р. В 2007р. робилось
оздоблення, був на будівництві разів
два, бачив здалеку стіни першого
поверху. Ще коли жили в смт. Квасилів, то
чув розмову від позивача, що вона
продає однокімнатну квартиру і
будуватиме з батьком будинок. Бачив як
ОСОБА_6 - дружина ОСОБА_3 штукатурила
будинок, а позивач тягала тачки. Вважає,
що в них були сімейні стосунки. ОСОБА_3
та ОСОБА_6 жили у літній кухні. Зі слів
позивача, свідок знав, що в неї з
відповідачем були напружені відносини.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14
пояснила, що знайома з позивачем з 2004р.,
стосунки дружні. З ОСОБА_3 знайомі з
2007-2008р., стосунків не підтримують.
Вперше спірний будинок побачила в 2009 р.,
коли вже був зведений другий поверх.
Будівництвом займались позивач, її
діти та ОСОБА_3 ОСОБА_1 з сином носили
цементний розчин, який колотили її
батько та чоловік. Позивач сама клеїла
шпалери. Зі слів позивача їй стало
відомо про те, що будівництво велось за
кошти ОСОБА_1 від продажу її квартири. З
2004р. позивач жила в смт. Квасилів, а
після продажу квартири в 2007р. - в
батьків її чоловіка. Коли добудували
будинок, то позивач переселилась жити в
будинок. У 2012р. Позивач переживала
через суперечки з батьком. ОСОБА_3 жив з
дружиною у літній кухні, а ОСОБА_1
окремо в будинку.

Свідок ОСОБА_15 суду повідомив, що
познайомився зі сторонами навесні 2007р.,
живе по сусідству з ними січня 2008р.
Весною 2007р. вперше побачив літню кухню,
біля неї фундамент зі зведеними з
блоків стінами першого поверху,
висотою до 3м, і тимчасове перекриття на
них. В 2008р. часто бачив ОСОБА_1 на
будівництві. Відповідач сам копав
септик. Наприкінці 2007р. будинок був з
дахом. ОСОБА_3 більше керував, з тих хто
конкретно працював був ОСОБА_16, ОСОБА_6
Вважає, що сторони не були однією
сім'єю.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_3 пояснив суду, що
1989р. отримав земельну ділянку для
будівництва і збудував на ній літню
кухню та хлів. В 1990р. почав все готувати
під заливку фундаменту спірного
будинку, бурмашиною зробив скважину
0,5м*2м, забив 36 свай. В 1991р. до будинку
провів воду, в 1992р. - газ. В 1993р. залили
фундамент. В 1994-1995рр. привезли плити
перекриття. Стіни першого поверху
звели десь в 1995р., після чого накрили
тимчасовим перекриттям та зупинили
будівництво до 2007р. В 2006р. переніс
операцію, після чого уклав з ОСОБА_1
домовленість, що вона бере участь
особистою працею та фінансово в
будівництві, а натомість отримує
частину будинку. В тому ж році склав
заповіт на користь ОСОБА_1. Позивач
продала квартиру в смт. Квасилів,
купила панелі - 12 шт., цегла - 4 000 шт.,
батереї - 12 шт., котел - 2 шт., шифер - 110
листів, вагонка. Ним було куплено блоки,
15 000 шт. цегли, керамзіт. З 2007р. крім
відповідача, на будівництві працювали
ОСОБА_6 та ОСОБА_16, який, будучи
будівельником, робив всю роботу, за що
йому заплатив. ОСОБА_1 брала участь в
будівництві з 2007р., допомагала ОСОБА_6
штукатурити. Позивач жила з ним до 15
років, в 1996р. вперше вийшла заміж,
народила сина, після розлучення
2000-2004рр. жила з ним, а вийшовши заміж
вдруге 2004-2007рр. проживала в смт.
Квасилів, потім продала квартиру і рік
жила в батьків чоловіка, а в 2008р. -
переїхала жити в спірний будинок.
Позивач по господарству не допомагала.
Закінчено будівництво в 2011р. В 2010р.
продав дачу та земельну ділянку за 2
000 доларів США. Одну половину будинку
зробили спочатку, а другу пізніше. За
придбання 15 куб.м. дерева та 11 шпал
заплатив не менше 50 000 грн., ОСОБА_1
вклала в будівництво коштів десь до 25
000 грн. Також гроші йому давала старша
донька. ОСОБА_6 постійно допомагала і
фізично, і матеріально. В 2013р. отримав
письмове повідомлення, про намір
позивача продати свою частину.

Свідок ОСОБА_17 повідомив, що знайомий з
відповідачем з 1989р. У 1991р. на
будівництві по АДРЕСА_1 був залитий
фундамент, потім фундамент перекрили
плитами, через рік-два звели стіни
першого поверху, після чого
будівництво заморозили. В 2006-2007рр.
почали будувати другий поверх. Свідок
бачив, що на будівництві ОСОБА_3
допомагала його дружина та її брат -
ОСОБА_16, пізніше бачив, що участь в
будівництві брала позивач.

В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила,
що живе з відповідачем з 1983р. З 1985р. з
ними жила позивач по АДРЕСА_5, в 1993р.
переїхали у літню кухню. У 1996р. позивач
вийшла заміж і жила з чоловіком -
ОСОБА_18. На той час ОСОБА_3 сам забивав
сваї, робив фундамент, прокладав водо-,
газопостачання. З свинарника привезли
плити і перекрили підвальне
приміщення. Заготовили шлакоблоки і
звели стіни першого поверху. Після чого
будівництво зупинилось і продовжилось
вже в 2006-2007рр. Тоді поклали плити
перекриття, купили 4 000-5 000 шт. цегли та
почали будувати 2-й поверх. На
будівництві постійно працював її брат
ОСОБА_16 Іноді ОСОБА_3 платив ОСОБА_16 за
роботу. ОСОБА_1 була підсобником на
будівництві, інколи допомагав її
старший син. Домовленість полягала в
тому, що позивач продає квартиру,
фінансує продовження будівництва та
отримує частину будинку, яку саме не
узгоджувалось. Відповідача крім неї
ніхто не доглядав. В процесі
будівництва будинок переробили на дві
окремі частини, одну з яких завершили
раніше. Позивач до 2007р. жила в смт.
Квасилів, а коли продала квартиру, то
переїхала жити до батьків чоловіка,
десь на рік. Частину коштів з продажу
квартири ОСОБА_1 вклала в будівництво.
Чоловік ОСОБА_1 іноді теж допомагав на
будівництві. Позивач давала кошти на
придбання плит перекриття - 12 шт., шифер,
цеглу - 4 000 шт., колонку, 12 батарей, 2
котли. Частину коштів давала вона та
ОСОБА_3, купували дерево (дошки),
шлакоблоки, цеглу, облицювальну плитку
на підлогу, двері. За відповідачем
донька не доглядала, іноді замітала
двір. Сарай ОСОБА_3 будував сам. Позивач
по господарству не допомагала,
спільних грошей у неї з батьком не було.
В 2010р. ОСОБА_3 продав дачу та земельну
ділянку. Всі гроші вклав в будівництво.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що є сусідами
сторін вже 25років. Позивача знає з
дитинства. В 1989-2000рр. ОСОБА_1 переважно
жила з ОСОБА_3. Спочатку відповідач
збудував сарайчик та літню кухню.
Будівництво спірного будинку було
зупинене літом 1996р., на той час вже був
збудований цокольний поверх, коробки
першого поверху та тимчасове
перекриття, після чого будівництво
«заморозили» на 10років ОСОБА_1 участі в
будівництві не брала до його зупинення.
Поки будівництво було зупинене, то
відповідач купив цемент, цеглу, дошки,
плитку, сітку, загорожу, стовпчики.
Після відновлення будівництво велось
відповідачем, його дружиною - ОСОБА_6 та
її братом ОСОБА_16 Стіни першого поверху
зроблені з цегли та блоків. Відповідач
клав цеглу, тягав цемент, хоча був після
операції. Коли продовжили будівництво,
то позивач допомагала на будівництві
як підсобник. Також на будівництві
іноді допомагав старший син позивача.
Знає, що ОСОБА_3 продав земельну ділянку
і дачу, а позивач - квартиру під час
будівництва.

Таким чином, з пояснень свідків
вбачається, що будівництво спірного
будинковолодіння велось в два етапи а
саме 1991-1996рр. після чого у зв'язку з
відсутністю достатніх коштів та
погіршенням стану здоров'я відповідача
було зупинене та 2007-2011рр.

Позивач проживала постійно з
відповідачем в період 1983-1995рр., проте,
будучи ученицею, участі в будівництві
ні працею, ні коштами не брала,
відповідних доказів протилежного суду
не надано, а тому в цей період про право
спільної власності сторін на будинок
не йдеться.

Згідно Витягів з Державного реєстру
актів цивільного стану громадян про
шлюб щодо підтвердження дошлюбного
прізвища від 28 липня 2012р. слідує, що
позивач перебувала в шлюбі в період з 22
грудня 1995р. по 03 квітня 2000р. із ОСОБА_18, а
з 20 серпня 2004р. по 06 липня 2009р. із ОСОБА_20
За період шлюбу позивач народила двоє
дітей ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_2, та ОСОБА_22,
ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_3.

Як встановлено в ході судового
розгляду після розірвання першого
шлюбу ОСОБА_1 проживала з відповідачем
до 2004р., потім вдруге вийшла заміж та
жила окремо з сім'єю в своїй квартирі в
смт. Квасилів.

В 2006р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
досягнуто домовленості, що позивач
продасть належну їй однокімнатну
квартиру в смт. Квасилів, а за отримані
кошти допомагатиме в продовженні
будівництва будинку, після чого
отримає його частину.

В 2007р. ОСОБА_1 продала квартиру в смт.
Квасилів та переїхала до батьків
чоловіка, де жила до кінця 2008р.

В 2008р., оскільки одна частина була
завершена будівництвом раніше, ОСОБА_1
переселилась жити в спірний будинок, що
підтверджується довідкою управління
містобудування та архітектури
виконкому Рівненської міської ради від
29 вересня 2008р. №1718, з якої слідує, що
житловий будинок на АДРЕСА_1 був
придатний для проживання в ньому.

З наведеного слідує, що коли між
сторонами виникла домовленість, то
будівництво будинку було відновлено
вже на певній його стадії.

Після відновлення будівництва, в
2007-2008р., коли будівництво велось
активно, сторони не були членами однієї
сім'ї, незважаючи на те, що будівництво
вели спільно, проте вони проживали
окремо зі своїми сім'ями, не були
пов'язані спільним побутом, не мали
спільного бюджету та господарства.
Дані обставини підтверджуються
показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_3,
ОСОБА_15, ОСОБА_6, ОСОБА_14.

Згідно попереднього договору від 31
липня 2007р., відповідач виявив намір
продати земельну ділянку, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, за
ціною 12 120 грн., що еквівалентно 2 400
доларів США, а згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
18 травня 2010р., посвідченого приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстровано в реєстрі за №745,
підтверджується факт, того, що ОСОБА_3
продав належну йому на праві приватної
власності вільну від забудови земельну
ділянку, площею 0,0442 га, кадастровий
номер :01:044:0300, розташовану по
АДРЕСА_4 за ціною 26 600 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доводи позивача про те, що на
продовження будівництва нею було
вкладено власних близько 25 000 доларів
США, що підтверджується наявними
рахунками в банківських установах не
підтверджують цільового використання
даних коштів, а саме того що вони
витрачались на потреби будівництва.
Разом з тим, суд оцінює критично
показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_24,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 , про те, що ОСОБА_1
витратила всі свої кошти на
будівництво спірного будинку, оскільки
ці відомості відомі їм зі слів самого
позивача.

Разом з тим, суд вважає встановленим, що
сторони погодили розмір належних
кожному з них часток в праві спільної
власності на спірний будинок, що
підтверджується Витягом з Реєстру прав
власності на нерухоме майно від 31
серпня 2012р., де визначено, що 46/100
ідеальних частки спірного
домоволодіння складає: підвал - літ.
«І», підвал - літ. «ІV», підвал - літ. «V»,
веранда - літ. «VІ», коридор - літ. « 1-1»,
санвузол - літ. « 1-2», кухня - літ. « 1-3»,
жила - літ. « 1-4», сходова клітка - літ. «
1-5», жила - літ. « 1-6», жила - літ. « 1-7»,
вхідний ґанок - літ. «а1», сарай - літ.
«В-1», вбиральня - літ. «в», теплиця - літ.
«Г», частина огорожі - літ. «№1», площею
62,8м.кв., септик - літ. « 1», ? замощення,
жилою площею 47,7 м.кв., загальною площею
120м.кв..

Таким чином, суд приходить до висновку,
що вимога позивача в частині визнання
спірного будинку спільною сумісною
власністю сторін суперечить вимогам
закону та ґрунтується на доказах,
наявних в матеріалах справи, оскільки
належні кожному з них частки були ними
погодженими з врахуванням вкладу
кожного з них в будівництво.

Варто зазначити, що в ході судового
розгляду справи представником
позивача було заявлено клопотання про
проведення судової
будівельно-технічної експертизи, яке
відповідною ухвалою суду було
відхилено, у зв'язку з тим, що вирішення
питання про можливість виділення в
натурі, саме ? частки в спірному будинку
як окреме житло є передчасним, оскільки
нічим не підтверджено, що приміщення,
які додатково ОСОБА_1 просить виділити
в натурі та належні їй 46/100 ідеальних
частки будинковолодіння в сукупності
складають саме ? частки, крім того, дана
вимога залежить виключно від вирішення
питання про збільшення частки позивача
в праві спільної часткової власності.

Стосовно посилання ОСОБА_1, що нею
фактично було збудовано спірний
будинок, у зв'язку з чим розмір належної
їй частки в праві власності на будинок
має бути збільшено до ?, то суд
приходить до висновку, що дані доводи є
безпідставними та необґрунтованими,
оскільки позивач не довела суду, що
ступінь її участі працею й коштами у
створенні спільної власності -
спірного будинку, була більшою.

Оскільки позовні вимоги про збільшення
частки позивача в праві спільної
власності на будинок є
взаємопов'язаними з вимогами про виділ
в натурі додатково приміщень, тому дані
вимоги в цій частині до задоволення не
підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 60, 88, 212-216 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання будинку майном спільної
сумісної власності та збільшення
частки в праві спільної сумісної
власності на будинок з виділенням
частки в натурі - відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд з
поданням в десятиденний строк
апеляційної скарги з дня проголошення
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
Харечко С.П.