Номер провадження: 22-ц/785/3591/14
Головуючий у першій інстанції Сегеда
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 29 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах, в
інтересах ОСОБА_5 та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Малиновського
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській
області, треті особи, які не заявляють
самостійні вимоги: Служба у справах
дітей Одеської міської ради, орган
опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення,
вселення та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_4, який діє в
своїх інтересах, в інтересах ОСОБА_5 та
в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6
звернулися до суду з уточненим та
доповненим в подальшому позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області, треті особи, які не
заявляють самостійні вимоги: Служба у
справах дітей Одеської міської ради,
орган опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради про усунення перешкод у
користуванні власністю, виселення,
вселення та стягнення моральної шкоди,
мотивуючи це тим, що ОСОБА_4 на підставі
договору дарування від 21.08.2010 року
належить квартира АДРЕСА_1. За вказаною
вище адресою зареєстровані власник
квартири та члени його сім'ї: ОСОБА_4,
його мати - ОСОБА_5 та його донька -
ОСОБА_6 Проте на даний час в квартирі
проживають: ОСОБА_2 зі своєю сім'єю,
дружиною - ОСОБА_7 та неповнолітніми
дітьми: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Рішенням Малиновського районного суду
м.Одеси від 24.01.2013р., залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 08.04.2013р. в задоволені позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про
зобов'язання не перешкоджати в
користуванні майном було відмовлено.

Посилаючись на те, що з 2010 року
відповідачі не сплачують комунальні
послуги за користування спірною
квартирою, перешкоджають позивачам у
вселенні до квартири, чим порушуються
їх права як власника майна та членів
його сім'ї, позивачі просили суд
винести рішення, яким вселити їх у
квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_2,
ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, не чинити
перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1,
виселити ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 з вищевказаної
квартири, без надання іншого житлового
приміщення, стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_7
25000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Малиновського районного суду
м.Одеси від 29 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_4, який діє в своїх
інтересах, в інтересах ОСОБА_5 та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6
задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в
квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві
власності ОСОБА_4 на підставі договору
дарування від 21 серпня 2010року.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, не чинити ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 перешкоди у
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_1 та належить на праві
власності ОСОБА_4 на підставі договору
дарування від 21 серпня 2010року.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 із квартири АДРЕСА_1,
без надання іншого житлового
приміщення.

В інший частині позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3
звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 24.01.2013 року в частині задоволення
позовних вимог та ухвалити нове
рішення по суті, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні рішення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що:

- спірна квартира АДРЕСА_1 належала на
праві власності ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право власності на
квартиру у будинку ЖБК
«Іллічівський-20» виданого УЖКГ
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів 29.06.1998 року за № 5442
та зареєстрованому в КП «ОМБТІ та РОН»
в книзі № 31к, на сторінці №182, за № 261,
реєстраційний № 18476081;

- 21.08.2010 року ОСОБА_5 оформила на ім'я
свого сина ОСОБА_4 договір дарування,
відповідно до якого остання
подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею
65,3кв.м., у тому числі житловою 39,0 кв. м.
(а. с. 7);

- ОСОБА_4 був постійно зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1. У період з 15.01.1986 року
до 18.05.1988 року, ОСОБА_4 вибув до армії та
знову був зареєстрований після
повернення - 22.06.1990 року. Був знятий з
реєстрації за спірною адресою - 20.05.1998
року, у зв*язку з вибуттям на адресу:
АДРЕСА_2. З 20.03.2013 року знову
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1;

- ОСОБА_2 з 23.11.1988р. зареєстрований та
мешкає в квартирі АДРЕСА_1 (а. с.12, 28). У
вказану квартиру ОСОБА_2 вселився як
член сім'ї (син) колишнього власника -
ОСОБА_5

- також з 1996 року у спірній квартирі без
реєстрації мешкає ОСОБА_7, яка
перебуває з 04.03.2000 року у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2

- від шлюбу у подружжя відповідачів є
четверо неповнолітніх дітей: ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_6, які також мешкають у
спірній квартирі та були там
зареєстровані з 24.11.2010 року та 20.03.201
року. зняті з реєстрації, як такі, що
втратили право користування житловим
приміщенням (а. с. 28, 130, 131, 132, 133);

- на момент винесення рішення у справі -
29.01.2014 року, відповідно до наявних в
матеріалах справи документів, в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 (а. с. 12, 64);

- в квартирі АДРЕСА_1 проживають
відповідачі по справі разом зі своїми
неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5 та
ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6.

- висновком ДІМ Хмельницького ВМ
Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області від 18.12.2012 року,
відповідно до якого працівниками
міліції була проведена перевірка заяви
ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_2 не
пускає ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1,
власником якої є останній (а.с.31) та
неодноразовими зверненнями ОСОБА_4 із
заявами до правоохоронних органів з
приводу перешкоджання у користуванні
та розпорядженні майном, відповідно до
яких хоча у порушенні кримінальних
справ відносно ОСОБА_2 було відмовлено,
проте із ним проведено бесіди
профілактичного характеру та в деяких
випадках винесено протоколи
офіційного попередження щодо
недопущення порушення законодавства.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову про усунення
перешкод у користуванні власністю,
виселення, вселення та відмовляючи у
вимогах про стягнення моральної шкоди,
суд першої інстанції виходив з того,
що:

- ОСОБА_4 не має змоги проживати у
квартирі АДРЕСА_1, яка належить йому на
праві власності, оскільки ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 перешкоджають йому у цьому;

- законодавством не передбачено
перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом особами, які
заселилися до нього зі згоди
колишнього власника, у випадку зміни
власника;

- виникнення права осіб на користування
житлом та обсяг цих прав залежить від
наявності у особи, зі згоди якої він
вселився, права власності на це житло, а
отже, припинення права власності цієї
особи на житло припиняє право осіб, які
з її згоди були вселені, на
користування житлом;

- права відповідачів, які не є
власниками спірної квартири, на
користування нею були похідними від
прав колишнього власника цієї
квартири, а з припиненням його права
власності, припинилося і право
користування житлом відповідачів та їх
неповнолітніх дітей;

- ОСОБА_4 є новим власником квартири,
який не давав згоди на вселення та
реєстрацію у ній відповідачів, а
останні вселилися та проживають у
квартирі зі згоди колишнього власника,
а тому після того, як особа, до якої вони
вселились, позбулась права власності,
відповідачі стали тимчасовими
жильцями.

Проте повністю погодитися з висновками
районного суду не можна.

В засіданні судової колегії
відповідачем ОСОБА_2 представлено
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 01 серпня 2013
року, якою позов ОСОБА_2 діючого в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 задоволено,
зобов`язано Головне управління
державної міграційної служби в
Одеській області поновити реєстрацію
місця проживання ОСОБА_2 та
неповнолітніх дітей ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_3., ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4.,
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_1.
Виконавче провадження з виконання
даної постанови суду закінчено 29.11.2013
року у зв`язку із виконанням у повному
обсязі та відновленням реєстрації
неповнолітніх дітей за адресою:
АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого майнового або
немайнового права та інтересу.

Отже у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод у тому числі шляхом звернення
до суду за захистом свого майнового
права зокрема, із позовом про вселення
та про виселення.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що позивач є власником спірної
квартири і тому вселення у належну йому
квартиру є його безумовним правом, яке
гарантовано йому ст. 41 Конституції
України та відповідними нормами ЦК
України.

При таких обставинах висновок
районного суду про задоволення вимог
ОСОБА_4 про його вселення до спірної
квартири разом із членами його сім`ї -
матір`ю ОСОБА_5 та неповнолітньою
дочкою ОСОБА_6 є заснованим на
законодавстві.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Тобто вказана норма надає власнику
право звертатися до суду з вимогою про
захист від можливого порушення його
права у майбутньому. Можливість
порушення оцінюється самим власником
виходячи із його сприйняття та
розуміння життєвої ситуації в
контексті з ставлення до нього
відповідачів та їх поведінки.

Позивач ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_2,
а ОСОБА_5 (колишня власниця спірної
квартири, яка також вселяється до
квартири) є їхньою матір`ю.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебувають у
стані конфлікту, що триває у часі.

Тому остаточний висновок районного
суду про зобов'язання відповідачів не
чинити позивачам перешкоди у
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_1 заснований на
законі.

Разом з тим, задовольняючи вимоги
позивачів про виселення відповідачів,
суд вважав, що після того, як особа, до
якої відповідачі вселилися - ОСОБА_5 -
позбулася права власності, вони стали
тимчасовими мешканцями, які самоправно
зайняли жиле приміщення і зобов`язані
негайного його звільнити, а в разі
відмови - підлягають виселенню в
судовому порядку. При цьому районний
суд послався на відповідні статті - 98,
116, 168 ЖК України.

Погодитися з таким висновками
районного суду не можна, оскільки дані
висновки не відповідають обставинам
справи.

В розумінні ст. 98 ЖК України
тимчасовими мешканцями є особи, які
вселилися в помешкання на законних
підставах без наміру постійного
проживання. Тимчасовий характер
проживання мають усвідомлювати як
особи, що вселяються в житло, так і
особи, які дозволяють проживання.
Наймач та особи, які постійно
проживають разом із ним, за взаємною
згодою можуть дозволити тимчасово
проживати у помешканні будь-якій особі
або кільком особам. За таке проживання
не стягується плата, воно не потребує
укладення договору. Однак наймач
зобов'язаний попередньо повідомити
наймодавця про вселення тимчасових
мешканців. Повідомлення має
інформативний характер і не потребує
згоди наймодавця.

Правовий статус тимчасових мешканців
відрізняється від становища осіб, які
постійно проживають із наймачем, адже
тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру у
неповнолітньому віці, як член сім`ї
ОСОБА_5 (син), і після досягнення 16
річного віку та отримання паспорту у 1988
році був зареєстрований у квартирі і
залишався та залишається
зареєстрованим до сьогодні.

Неповнолітні діти ОСОБА_2 народилися
під час наявності у їх батька права
користування квартирою, як члена сім`ї
власника житла ОСОБА_5

При таких обставинах висновок
районного суду про те, що відповідач та
його неповнолітні діти відносяться до
тимчасових мешканців є помилковим.

Також не відповідає матеріалам справи
та не заснований на законі висновок
суду про те, що відповідачі самоправно
заселилися у спірну квартиру.

До того суд тимчасові мешканці та
особи, які самоправно вселилися до
житла є взаємовиключними поняттями,
оскільки перші вселяються на законних
підставах, з дозволу наймача (власника)
без наміру постійного проживання, в той
час як особи, які заселяються
самоправно роблять це без будь-якого
дозволу наймача (власника) і на віміну
від тимчасових мешканців можуть
переслідувати ціль постійно проживати
у самочинно зайнятому жилому
приміщенні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч. 2 ст. 31 ЦПК України
Крім прав та обов'язків, визначених у
статті 27 цього Кодексу, позивач має
право протягом усього часу розгляду
справи збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитися від позову,
а відповідач має право визнати позов
повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

В порушення зазначених вимог закону
суд, задовольняючи вимоги про
зобов`язання не перешкоджати у
користуванні і розпорядженні майном та
про виселення, застосував правову
норму ст. 116 ЖК України, на яку,
відповідно до уточненого позову (а. с.
89-91), позивач не посилався та
обставинами, які передбачають
застосування ст. 116 ЖК України, свій
уточнений позов не обґрунтовував.

Як вбачається з матеріалів справи при
відкритті провадження справу
призначено до судового розгляду без
проведення попереднього судового
засідання (а. с. 13).

До початку розгляду справи по суті та
оголошення позовної заяви в судовому
засіданні 27.11.2003 року (а. с. 142), позивач
кілька разів уточнював позов. В
остаточній редакції позову від 12.06.2013
року (а. с. 89-91), позивач змінив підстави
заявлених позовних вимог та виходив з
того, що після набуття ним права
власності на квартиру, він не надавав
відповідачам згоди на проживання у
квартирі, а відповідачі проживаючи у
квартирі не сплачують за комунальні
послуги та при цьому послався на те, що
договір найму (оренди) з відповідачами
не укладався.

Суд першої інстанції належним чином
не з'ясував, чи є в діях відповідача
порушення, за які він може бути
виселений з зазначених підстав, в чому
вони полягають та якими доказами це
підтверджується.

Не перевірено факт неможливості
спільного проживання позивачів з
відповідачем, та наявність у останніх
іншого місця проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, в
провадженні Малиновського районного
суду м. Одеси є позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
користування жилим приміщенням
квартири з серпня 2010 року до вересня 2013
року в загальній сумі 56000 грн. В
зазначену ціну позову ОСОБА_4 включив
не лише вартість неоплачених
відповідачами комунальних платежів, а
й за користування жилими приміщеннями
(а. с. 171). Рішення у справі не
постановлено.

Разом з тим, позивачем не надано
доказів на обгрунтування вимог про
виселення, а саме що він взагалі
намагався або пропонував відповідачам
укласти договір оренди квартири з
вищезазначеною вартістю за
користування жилими пиміщеннями з
включенням вартості комунальних
послуг.

З доводів позовної заяви вбачається,
що позивач після набуття права
власності не надавав згоди на
проживання відповідачів та всіляко
намагався позбавити їх права
користування квартирою, виселити,
зняти з реєстрації його обліку, що
свідчить про відсутність з боку
позивача пропозицій про укладення
договору оренди з обумовленою оплатою
за користування житлом. В той же час
позивач обгрутовує заявлені вимоги про
виселення ухиленням відповідачів від
оплати комунальних послуг і за
користування квартирою.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції
«Про права дитини»від 20 листопада 1989
року, підписаною Україною 21.02.90 року,
яка ратифікована Україною 27.02.1991 року,
набрала чинності для України 27.09.91 року,
держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів для забезпечення
захисту дитини від усіх форм
дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів сім'ї.

Згідно із статею 18 Закону України «Про
охорону дитинства», діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем. Органи опіки та піклування
зобов'язані здійснювати контроль за
додержанням батьками або особами, які
їх замінюють, майнових та житлових прав
дітей при відчуженні жилих приміщень
та купівлі нового житла.

Згідно ст. 12 Закону України "Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей"
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей при вчиненні правочинів
щодо нерухомого майна. Неприпустимо
зменшення або обмеження прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при вчиненні будь-яких правочинів
стосовно жилих приміщень. Органи опіки
та піклування здійснюють контроль за
дотриманням батьками та особами, які їх
замінюють, житлових прав і
охоронюваних законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

В засіданні судової колегії
представник служби у справах дітей
одеської міської ради заперечував
проти виселення неповнолітніх дітей з
спірної квартири, пояснивши, що діти
набули право користування квартирою у
відповідності із Законом і підстави
для їх виселення відсутні.

При таких обставинах у районного суду
не було підстав для задоволення вимог
про виселення відповідачів.

Судова колегія доходить висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню - в частині задоволення
вимог позивачів про виселення
відповідачів. Тому рішення в суду
першої інстанції в цій частині не може
залишатися в силі і підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову у
задоволенні вимог про виселення. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- адвоката ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 29 січня 2014 року в частині
задоволення вимог про виселення без
надання іншого житлового приміщення -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4,
який діє в своїх інтересах, в інтересах
ОСОБА_5 та в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, Малиновського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, треті
особи, які не заявляють самостійні
вимоги: Служба у справах дітей Одеської
міської ради, орган опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради про виселення -
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, проте може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили рішенням суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова