Справа № 278/325/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року

Житомирський районний суд
Житомирської області

у складі: головуючої судді - Баренко
С.Г.,

за участю секретаря судового засідання
Лабенської Л.І., позивача,
представників сторін,розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Житомирі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до приватного нотаріуса
Житомирського районного нотаріального
округу ОСОБА_2 (далі - Нотаріус) про
визнання недійсними свідоцтв про право
на спадщину за законом та визнання
права власності на нерухоме майно,
третя особа без самостійних вимог
Ліщинська сільська рада Житомирського
району (далі - Рада)-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у кінцевій редакції свого
позову проти Нотаріуса просить
визнати недійсними свідоцтва про право
на спадщину за законом, видані позивачу
та його неповнолітнім дітям після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини (матері
дітей) ОСОБА_3 Вимоги мотивовано тим, що
спадкове майно поділено між
спадкоємцями першої черги за законом
без урахування частки позивача у
спільній сумісній власності подружжя,
від якої позивач не відмовлявся.
Просив визнати право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 по 1/6 за
дітьми та 4/6 - за собою, а також стягнути
з Нотаріуса судові витрати.

Позов було підтримано ОСОБА_1 та його
представником. Вони пояснили, що
спірний житловий будинок НОМЕР_1 було
набуто під час шлюбу позивача із
спадкодавцем, сумісного проживання за
спільні кошти та є спільною власністю
подружжя. Сам по собі факт реєстрації
житлового будинку на спадкодавця не
означає, що він належав останній. А
тому до спадкової маси належить лише
половина спірного будинку і,
відповідно, Нотаріусу потрібно було
видавати свідоцтва на спадок по 1/6
частини будинку кожному, а не на
третину. Стверджували, що позивач від
своєї частки у майні подружжя не
відмовлявся. Нотаріус не роз'яснила
належним чином усі його права,
внаслідок чого незаконно позбавила
його частини власності. На даний час
позивач бажає одружитися та поновити
свої майнові права.

Представник відповідач вимоги не
визнала. Стверджувала, що оформлення
спадщини спадкоємцям за законом
відбувалося у суворій відповідності із
ЗУ "Про нотаріат", Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
та іншими матеріальними законами.
Оскільки у Нотаріуса були підстави
вважати, що спірний житловий будинок є
власністю подружжя, позивачу було
роз'яснено його право на отримання
свідоцтва про право власності на
половину в майні померлої. Останній
власноручно підписав заяву про
прийняття спадщини в якій зазначив, що
не претендує на половину майна
померлої. Окрім цього позивач
представляв інтереси всіх спадкоємців,
а тому свідоцтва на спадок на третину
спадкового майна кожному
виготовлялися й видавалися з відома
позивача. На думку представника зміна у
приватному житті позивача не може бути
причиною скасування свідоцтв.

Представник третьої особи просив
справу розглядати без участі Ради.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлені обставини, які
відповідають спадковому праву.

Суд розглядає справу на засадах
змагальності та диспозитивності.
Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень ,
крім випадків, встановлених 61 цього
кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення у справі і щодо яких у сторін
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

09.12.2000 позивач одружився з ОСОБА_3 (а.с.
6). За договором купівлі-продажу від
28.03.2006 на ім'я дружини було придбано
спірний житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.
8). Право власності на будинок за цим
договором належним чином було
зареєстровано у БТІ (а.с.8-9). ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3 померла (а.с. 10).

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що позивач особисто у
відповідності із п.п.2,4 ст.1269 ЦК
України,13.03.2013 подав заяви про
прийняття спадщини від себе та від
імені своїх малолітніх дітей ОСОБА_4 і
ОСОБА_6. При цьому у заяві особисто
підписав, що Нотаріус роз'яснила
позивачу зміст ст.ст.1258-1270 ЦК України.

Згідно із п 4.21. Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
при оформленні спадщини як за законом,
так і за заповітом нотаріус у випадках,
коли із правовстановлюючого документа
вбачається, що майно може бути спільною
сумісною власністю подружжя, повинен
з'ясувати, чи є у спадкодавця той з
подружжя, який його пережив і який має
право на -1/2 частку в спільному майні
подружжя. За наявності другого з
подружжя нотаріус видає йому свідоцтво
про право власності.

Із заяв позивача від 23.08.2012 вбачається,
що він, як чоловік спадкодавця ОСОБА_3
не претендував на отримання свідоцтва
про право власності на половину в майні
померлої дружини і просив видати йому
та його малолітнім дітям свідоцтва
про право на спадщину за законом на 1/3
частину спірного житлового будинку
кожному(а.с.56-57). При цьому Нотаріус
роз'яснила позивачу ст.174 Податкового
кодексу про нульову ставку
оподаткування об'єкта спадщини
спадкоємцями першої черги за законом.
23.08.2013 позивач отримав оскаржувані
свідоцтва про право на спадщину (а.с.
12-13) Таким чином твердження ОСОБА_1, що
Нотаріус не ознайомлювала його з
текстом свідоцтв, а видала вже готові,
що від права на половину спірного
будинку він не відмовлявся, а лише у
помічника нотаріуса підписував чистий
аркуш, спростовуються належними
доказами.

За правилами ч.1 ст. 1301 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України у п.27
Постанови «Про судову практику у
справах про спадкування» №7 від 30.05.2008
роз'яснив, що іншими підставами
зокрема можуть бути: визнання заповіту
недійсним, визнання відмови від
спадщини недійсною, визнання шлюбу
недійсним, порушення у зв'язку з
видачею свідоцтва про право на
спадщину прав інших осіб тощо.

Позивачем не доведено належними
доказами жодних підстав для визнання
недійними спірних свідоцтв. Питання
про визнання недійсною відмови від
частки в майні подружжя не
порушувалося.

Окрім цього, ст. 3 Конвенції про права
дитини зобов'язує в усіх діях щодо
дітей першочергову увагу приділяти
забезпеченню інтересів дитини. Жодна
дитина, відповідно до ст.6 Конвенції не
може бути об'єктом свавільного або
незаконного втручання в здійснення її
права на недоторканість житла.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про охорону
дитинства" батьки, або особи, які їх
замінюють не мають права без дозволу
органів опіки і піклування, наданого
відповідно до закону, укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню та/або державній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
поділ, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. А тому залучення до
розгляду справи органу опіки та
піклування є обов'язковим.

Позивачу судом роз'яснювався зміст ст.
33 ЦПК, згідно з якою суд позбавлений
можливості за власною ініціативою
залучати до справи співвідповідачів.
Зважаючи на усі обставини справи в
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Керуючись: ст.ст. 3, 6 Конвенції про права
дитини, ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства», ЗУ «Про нотаріат»,
Порядком вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженим
Наказом МЮУ від 22.02.2012 №296/5, ст. 60 ЦК
України, ст.ст. 15, 16, 357, 392, 1218, 1261, 1268-1270, 1281
ЦК України, ст.ст. 33, 57- 61, 88-89, 212, 213, 215, 218
ЦПК України, суд, -

В И Р
І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсними свідоцтв про
право на спадщину та визнання права
власності на нерухоме майно відмовити
за безпідставністю.

Рішення суду вступає в законну силу
після закінчення строку на апеляційне
оскарження.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Житомирської області через
Житомирський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:
С.Г. Баренко