Справа № 357/3477/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Протасова О. М.
,

при секретарі - Снігур С. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
зазначеним позовом та просив визнати
відповідача - свого брата ОСОБА_2 таким,
що втратив право користування
належною йому частиною житлового
будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
останній не проживає у будинку з 1991
року, однак зняти місце своєї
реєстрації з належного позивачу
будинку не бажає.

У судовому засіданні позивач
підтримав позов та пояснив, що брат був
прописаний у будинку з дитинства, однак
у 1991, забравши всі свої речі, виїхав з
будинку ще за життя батька, колишнього
власника будинку, та проживав разом з
дружиною у с.Скибинці. У ІНФОРМАЦІЯ_1
батько помер, залишивши йому будинок у
спадщину. За життя батько не дозволяв
брату проживати, оскільки той
піднімав на нього руку. Відповідач
приїхав на похорон батька, після чого
вчиняв дебоші,однак вселятись в
будинок не намагався.

Відповідач позов не визнав та пояснив,
що дійсно виїхав з будинку у 1991 році
у с.Скибинці, щоб доглядати тещу.
Частина його речей, що залишилась,
зберігалась в сараї. Батька провідував
разів 5-6, а у ІНФОРМАЦІЯ_1 той помер.
Після смерті батька позивач закрив
будинок і не пускав його туди. Про
вселення він брату не говорив,
сподіваючись, що той сам зрозуміє.
Заперечував проти позову, оскільки
іншого житла не має.

Вислухавши сторони та їх
представників: позивача - адвоката
ОСОБА_3, який діє на підставі угоди,
відповідача - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які
діють за довіреностями, допитавши
свідка ОСОБА_6 та в якості свідка -
представника відповідача ОСОБА_5,
дослідивши матеріали даної справи та
цивільної справи №2-3521 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню,
на підставі такого.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона повнна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.61 того ж Кодексу,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
доказуванню не підлягають; обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді
інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

З поясненьсторін та виписки з домової
книги судом встановлено, що відповідач
з дитинства був прописаний у будинку
АДРЕСА_1 як син власника - ОСОБА_7. З
пояснень відповідача вбачається, що у
1991 році після одруження він виїхав з
будинку у с.Скибинці на постійне
проживання. До смерті батька у 2007 році
він відвідував його разів 6-7 без наміру
вселитись.

Зі свідоцтва про право на спадщину за
законом від 24.07.2010 р., а також Витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно №27065935 від 19.08.2010 року
вбачається, що після смерті ОСОБА_8,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач є
власником 1/2 частини житлового будинку
АДРЕСА_1.

З матеріалів цивільної справи №2-3521 за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення
та рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 26 листопада 2008 року судом
встановлено, що ОСОБА_2 у позові до
ОСОБА_1 про вселення відмовлено з тих
підстав, що у 1991 році він добровільно
залишив спірне житло по АДРЕСА_1 і з
того часу наміру проживати не виявляв.

Згідно з висновком за результатом
розгляду звернення ОСОБА_2 від 12.05.2014 р.
дільничого інспектора міліції СДІМ
1-го МВМ Білоцерківського МВ ( з
обслуговування міста Біла Церква та
Білоцерківського району) ГУМВС України
в Київській області, з заявою про не
допуск його до проживання по АДРЕСА_1
відповідач звернувся тільки 08.05.2014
року після відкриття провадження у
справі.

Представник відповідача ОСОБА_5,
допитана як свідок, також показала
суду, що з 1992 року по 2002 рік відповідач
постійно проживав з сімьєю за іншою
адресою.

Свідок ОСОБА_6 показала суду, що
покійний ОСОБА_7 боявся відповідача,
спав з сокирою. Позивач після
успадкування будинку у 2009 році пустив
брата проживати на зиму, однак той
вчиняв бездади.

За змістом ч.4 ст.156, ч.ч.2,3 ст.64 ЖК
України, до членів сім'ї власника
будинку належать дружина, їх діти і
батьки; якщо ці особи перестали бути
членами сім'ї власника, вони мають
такі ж права і обов'язки, як власник і
члени його сім'ї тільки у тому випадку,
якщо вони продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні.

Натомість судом встановлено, що
відповідач перестав бути членом сім'ї
попереднього власника ОСОБА_7 ще у 1991
році і виїхав зі спірного будинку
добровільно, а членом сім'ї нового
власника - позивача у справі ОСОБА_1 не
являвся.

Доводи відповідача про прописку у
спірному приміщенні та відсутність
іншого місця проживання суд до уваги не
бере, оскільки реєстрація місця
проживання на території
адміністративно-територіальної
одиниці, де особа проживає менш, ніж 6
місяців на рік, або взагалі не
проживає, сама по собі свідчить про
недотримання правил адміністративних
правовідносин, встановлених
Положенням про паспортну систему в
СРСР, затвердженого постановою Ради
Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року N
677, та Закону України від 11.12.2003 р.
№1382-1У "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання",
однак не свідчить про право на
проживання за місцем реєстрації
після залишення його без поважних
причин понад встановлені законом
строки.

Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.319 ЦК
України, власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном; він
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.150 ЖК України, громадяни,
які мають у приватній власності
будинок, користуються ним для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

На підставі наведених норм та
встановлених обставин суд вважає, що
позивач довів свої вимоги, натомість
відповідач обґрунтованих заперечень
проти позову суду не надав.

Питання судових витрат суд вирішує
відповідно до ст.88 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 105, 110, 112 Сімейного кодексу України,
ст.ст.8,10,11,60,88, 209,215,223, 293- 296 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування жилим будинком АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду Київської
області через Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги , якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя О. М. Протасова