У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,
Собіни І.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу відділу
ДВС Рівненського міського управління
юстиції на ухвалу Рівненського
міського суду Рівненської області від
27 березня 2014 року у справі за скаргою
ОСОБА_1 про визнання дій державного
виконавця відділу ДВС Рівненського
міського управління юстиції
незаконними та протиправними,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
заявника та його представника ОСОБА_2,
представника ДВС- Дрильчук Н.В.,
стягувачки ОСОБА_4, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду від
27 березня 2014 року скаргу ОСОБА_1
задоволено.

Визнано дії державного виконавця
відділу ДВС Рівненського міського
управління юстиції Іл'юк Н.В. щодо
нарахування розрахунку заборгованості
по сплаті аліментів на підставі
виконавчого листа № 2-2176, виданого
07.02.2001 року Рівненським міським судом,
станом на 1.11.2013 року у розмірі 42802,02 грн.
неправомірними.

В поданій апеляційній скарзі відділ
ДВС зазначає, що ухвала суду є
необґрунтованою, оскільки при
надходженні звернення стягувача про
нарахування заборгованості по
аліментах станом на 1.11.2013 року
державним виконавцем було нараховано
заборгованість по аліментах згідно
п.7.13.1 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, а саме до
середньомісячної заробітної плати для
м. Рівне.

Зазначає, що боржник ознайомлювався з
матеріалами виконавчого провадження,
однак жодного разу не надавав
державному виконавцю інформацію щодо
отриманих ним доходів, що грубо порушує
п.п.2 п.6, п.5 ст.12 Закону України "Про
виконавче провадження".

Окрім того, держаним виконавцем могла
бути нарахована заборгованість з 2001 по
2007 роки лише із середньомісячної
заробітної плати на одного штатного
працівника на ті періоди, оскільки
інформація про дохід боржника з 2001 року
по 2007 рік в матеріалах виконавчого
провадження та у самого боржника
відсутня.

Звертає увагу на те, що суд першої
інстанції у своїх доводах керується
п.7.5.2 Інструкції про проведення
виконавчих дій (редакції № 74/5 від 15.12.1999
року), яка втратила чинність, а на
сьогоднішній день дійсною є Інструкція
з організації примусового виконання
рішень (редакції №512/5 від 02.04.2012 року),
де норма п. 7.5.2 взагалі відсутня.

Окрім того, судом зазначено, що
державним виконавцем було порушено
норми ст. 4, 11, 74 Закону України "Про
виконавче провадження", однак знову суд
взяв до уваги Закон України "Про
виконавче провадження" (редакції 21
квітня 1999 року № 606-ХIV) хоч діє Закон
України "Про виконавче провадження"
(редакції 9.03.2011 року), де наприклад ст. 4
відповідає за інформаційне
забезпечення виконавчого провадження,
що не відповідає предмету спору.

Просить скасувати ухвалу суду про
визнання неправомірними дій
державного виконавця при розрахунку
заборгованості по аліментах та визнати
дії державного виконавця правомірними.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Визнаючи неправомірними дії
державного виконавця відділу ДВС
Рівненського міського управління
юстиції Іл'юк Н.В. щодо нарахування
заборгованості по сплаті аліментів за
період з лютого 2001 року по жовтень 2013
року у розмірі 42802,02 грн. суд першої
інстанції виходив з того, що у
відповідний період ОСОБА_1 здійснював
підприємницьку діяльність, тобто
працював, тому у державного виконавця
відсутні належні підстави для
проведення розрахунку заборгованості
за вказаний період із застосуванням
п.7.13.1 Інструкції з організації
примусового виконання рішень.

Такий висновок суду відповідає
матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. ст.383-387 ЦПК України
предметом дослідження суду за скаргою
боржника є дії чи бездіяльність
державного виконавця під час виконання
судового рішення та їх відповідність
вимогам закону

Встановлено, що на виконанні у відділі
ДВС Рівненського міського управління
перебуває виконавчий лист
Рівненського міського суду № 2-2176 від 7
лютого 2001 року про стягнення з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_4 на утримання доньки
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку
щомісячно, але не менше 1/2
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян на кожну дитину, починаючи з 7
лютого 2001 року і до її повноліття.

Виконавчий лист знаходиться на
виконанні в ВДВС Рівненського міського
управління з травня 2001 року.

В процесі примусового виконання
рішення суду державним виконавцем в
листопаді 2013року Іл'юк Н.В. було
здійснено розрахунок, згідно якого
ОСОБА_1 нарахована заборгованість по
аліментах за період з лютого 2001 року до
1 листопада 2013 року в розмірі 42 802,02 грн.,
виходячи із середньомісячної
заробітної плати одного штатного
працівника по м. Рівне (згідно довідки
РОУ статистики).

За загальновизнаним принципом права
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі. Цей
принцип закріплений у частині першій
статті 58 Конституції України, за якою
дію нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце
(рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999року у справі за
конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів).

Відповідно до ст.92 КпШС України
аліменти сплачуються в добровільному
порядку особисто особою, яка
зобов'язана платити аліменти, або через
власника або уповноважений ним орган
за місцем її роботи чи одержання нею
пенсії, стипендії Добровільний порядок
сплати аліментів не виключає права
стягувача аліментів у будь-який час
звернутися з заявою про стягнення
аліментів до суду.

Розмір заборгованості по аліментах
обчислюється державним виконавцем, а
при наявності спору питання про розмір
заборгованості вирішується судом.
Стягнення заборгованості повинно
провадитися незалежно від досягнення
повноліття особою, на утримання якої
були присуджені аліменти (чч. 4, 5 ст. 93
КпШС України).

Із пояснень заявника вбачається, що він
періодично сплачував аліменти на
дитину, однак не може вказати їх
загальну суму, оскільки кошти давав
стягувачці, не беручи при цьому
розписок.

Стягувачка підтвердила факт отримання
коштів від ОСОБА_1 у вказаний період в
загальній сумі 6 тисяч грн.

З свідоцтва про державну реєстрацію
суб'єкта підприємницької
діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 за
№17573 від 6 травня 1998 року вбачається, що
в період за який проведено розрахунок
заборгованості, боржник здійснював
підприємницьку діяльність.

Згідно довідки ДПІ в м. Рівне №
204/17-16-17-03-34 від 27.02.2014 року ОСОБА_1 у 2008
році мав прибуток у сумі 63000 грн., 2009
році - 18000 грн., 2010 році - 13000, в 2011-2013 роках
дохід відсутній. Крім того, інформація
про доходи за 2001-2007 роки відсутня у
зв'язку зі знищенням документів.

З жовня 1998року в Україні запроваджений
персоніфікований облік відомостей у
системі обов'язкового державного
пенсійного страхування, в якому
накопичуються

відомості про фізичних осіб від
кожного роботодавця, де працювала
особа, з урахуванням усіх фактів її
трудової міграції та роботи,
відображаються суми заробітку (доходу),
на який нараховується страховий
внесок(помісячно) тощо.

Разом з тим, матеріали справи не
містять доказів про те, що державним
виконавцем в процесі примусового
виконання рішення суду про стягнення
аліментів з 2001року здійснювався
належний систематичний контроль за
правильним і своєчасним відрахуванням
сум аліментів стягувачці, встановлення
місця роботи боржника та його доходу
тощо.

Таким чином, суд першої інстанції, з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, дійшов до
вірного висновку про те, що нарахування
заборгованості зі сплати аліментів,
яка виникла до 2004 року, підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
згідно з нормами законодавства, які
діяли до 2004року та, виходячи із його
доходу від підприємницької діяльності.

Враховуючи викладене підстави для
скасування ухвали суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 312, 313, 314,
317,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відділу ДВС
Рівненського міського управління
юстиції відхилити.

Ухвалу Рівненського міського суду
Рівненської області від 27 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Собіна І.М.