У х в а л а

іменем україни

25 червня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Комунального підприємства культури
«Центральний міський дитячий парк ім.
Лазаря Глоби» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Комунального
підприємства культури «Центральний
міський дитячий парк ім. Лазаря Глоби»
(далі - КПК «Центральний міський
дитячий парк ім. Лазаря
Глоби»), в якому просив стягнути з
відповідача на його користь 7 345 грн 16
коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 02 квітня 1999
року між ним та Управлінням культури і
мистецтв Дніпропетровської міської
ради було укладено трудовий контракт,
згідно з яким його було призначено на
посаду директора Центрального
міського дитячого парку ім. Л.
Глоби на п'ять років з 05 квітня 1999 року
по 05 квітня 2004 року.

Вказав, що вищезазначений контракт
було продовжено ще на п'ять років, а
саме, з 05 квітня 2004 року по 05 квітня 2009
року, проте наказом Управління
культури та мистецтв виконкому
Дніпропетровської міської ради від 18
березня 2008 року № 36-3/к його було
звільнено із займаної посади з підстав,
встановлених п. 1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 24 червня
2008 року наказ про звільнення було
скасовано та поновлено його на
займаній посаді з 18 березня 2008 року на
підставі розпорядження міського
голови від 20 жовтня 2009 року № 576-рк.

Позивач зазначив, що 26 жовтня 2009 року
відповідачем згідно з видатковим
ордером № 66 йому було виплачено
грошові кошти за вимушений прогул за
період з 18 березня 2008 року по 05 квітня
2009 року у розмірі 11 355 грн 78 коп.,
депонент за березень 2008 року у розмірі
496 грн 26 коп. та компенсацію за
невикористані відпустки у розмірі
7 615 грн 66 коп.

Посилаючись на те, що вищевказані
виплати були проведені із затримкою,
просив задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 10 лютого
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
березня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задоволено частково, рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року
змінено у частині обґрунтування
мотивів відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із
недоведеності заявлених позовних
вимог.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи
рішення місцевого суду в частині
обґрунтування мотивів відмови у
задоволенні позову, дійшов висновку
про пропуск позивачем тримісячного
строку для звернення до суду із заявою
про вирішення трудового спору.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 02 квітня 1999 року
між позивачем та Управлінням культури
та мистецтв міської ради було укладено
трудовий контракт, відповідно до якого
ОСОБА_3 було призначено на посаду
директора Центрального міського
дитячого парку ім. Л. Глоби строком на
п'ять років з 05 квітня 1999 року по 05
квітня 2004 року (а.с. 5-11).

05 квітня 2004 року контракт було
продовжено на п'ять років, тобто до 05
квітня 2009 року (а.с. 12).

Наказом Управління культури та
мистецтв виконкому Дніпропетровської
міської ради від 18 березня 2008 року №
36-3/к ОСОБА_3 було звільнено із
займаної посади на підставі п. 1 ст. 41
КЗпП України (а.с. 13).

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 24
червня 2008 року (а.с. 14, 15) наказ
Управління культури та мистецтв
виконкому Дніпропетровської міської
ради від 18 березня 2008 року № 36-3/к
скасовано та поновлено ОСОБА_3 на
посаді з 18 березня 2008 року, про що
видано наказ від 23 жовтня 2009 року № 180-к
(а.с. 22) на підставі розпорядження
міського голови від 20 жовтня 2009 року №
576-рк (а.с. 21).

26 жовтня 2009 року відповідачем згідно з
видатковим касовим ордером № 66
позивачу було виплачено належні йому
суми (а.с. 24).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення працював, то зазначені суми
мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 цього Кодексу у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Конституційний Суд України у своєму
рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого
2012 року роз'яснив, що положення ч. 1 ст. 233
КЗпП України у взаємозв'язку з
положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього
Кодексу слід розуміти так, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Судом апеляційної інстанції
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що виплата
належних при звільненні ОСОБА_3 сум
була здійснена із затримкою 6 місяців 21
день, а саме 26 жовтня 2009 року, проте
відповідач із зазначеним позовом
звернувся тільки 20 листопада 2013
року, тобто з пропуском строку,
встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд
апеляційної інстанції, змінюючи
рішення місцевого суду в частині
обґрунтування мотивів відмови у
задоволенні позову, правильно
встановив характер правовідносин
сторін у справі та застосував до цих
правовідносин норми матеріального
права, які їх регулюють, вирішив спір з
урахуванням меж заявлених позовних
вимог на підставі наданих сторонами
доказів з дотриманням норм
процесуального права, врахував
роз'яснення, викладені у рішенні
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року №
4-рп/2012, та дійшов обґрунтованого
висновку про пропуск ОСОБА_3
тримісячного строку звернення до суду,
встановлено ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
березня 2014 року.

Докази та обставини, на які посилається
заявник у касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
апеляційної інстанції були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська