Справа № 545/405/14-ц
Провадження № 2/545/764/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2014 р. Полтавський районний
суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шелудякова Л.В.,

при секретарі Лабовкіній Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Полтава цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» в особі
Полтавської філії електромереж
Полтавського району про визнання
договору фіктивним, недійсним,
вигаданим,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
відповідача Публічного акціонерного
товариства «Полтаваобленерго» в особі
Полтавської філії електромереж
Полтавського району про визнання
договору фіктивним, недійсним,
вигаданим, посилаючись на те, що він не
має договірних відносин на
електропостачання по АДРЕСА_1.
Зазначив, що у вищевказаному житловому
будинку після смерті ОСОБА_3 проживають
спадкоємці на її майно та вони
успадкували вказане помешкання, до
якого подається електроенергія, а так
як ніхто із спадкоємців технічно не
виділив частки, то і договірних
відносин з енергопостачальником не
склав, бо на це слід мати технічні
умови. Електропостачання було
припинено 09 січня 2013 року та йому
запропоновано скласти договір,
оскільки він має частку у спільній
власності. Він погодився укласти
договір від 14 січня 2013 року.
Електропостачання не було підключено з
посилання на те, що ним порушено
договір від 28 вересня 2004 року, який він
не бачив та копію якого йому не надано.

Вказав, що він не міг укласти вказаний
договір від 28 вересня 2004 року, оскільки
не був власником домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_1.

Враховуючи вказане просив визнати
договірні відносини між Полтавською
філією електромереж та ним від 28
вересня 2004 року недійсними.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявлені вимоги підтримав в повному
обсязі, надавши пояснення щодо
обставин даної справи.

Представник відповідача Кірілов В.В.
позов не визнав та пояснив, що
правовідносини між енергопостачальною
організацією та споживачами
електричної енергії регулюються
Правилами користування електричною
енергією для населення, які обов'язкові
для виконання всіма споживачами і
енергопостачальниками незалежно від
форм власності. Пунктом 3 вказаних
Правил визначено, що споживачами
електричної енергії здійснюється на
підставі договору про користування
електричною енергією між споживачем і
енергопостачальником, що
розробляється енергопостачальником
згідно з Типовим договором про
користування електричною енергією і
укладається на три роки. Так як договір
№51480146-8 про користування електричною
енергією, що був укладений між
позивачем і ПАТ «Полтаваобленерго» 28
вересня 2004 року застарів, між ОСОБА_1 та
енергопостачальником 14 січня 2013 року
був переукладено вказаний договір.
Договір 2014 року вважає був укладений
згідно вимог чинного законодавства. З
2004 року та по сьогоднішній день позивач
оплачував спожиту електричну енергію,
виконуючи зі свого боку договірні
відносини щодо користування послугами
ПАТ «Полтаваобленерго».

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст.3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема, свобода
договору, яка полягає у визнанні
за суб'єктом цивільного права
можливості укладати договори (або
утримуватись від укладення договорів)
і визначати їх зміст на свій розсуд
відповідно до досягнутої з
контрагентом домовленості.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
Публічним акціонерним товариством
«Полтаваобленерго» склались
правовідносини з приводу користування
електричною енергією для населення.

Вказані відносини регулюються
Правилами користування електричною
енергією для населення, затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1999 року №1357. Пунктом 3
вказаних Правил, споживання
електричної енергії здійснюється на
підставі договору про користування
електричною енергією між споживачем і
енергопостачальником, що
розробляється енергопостачальником
згідно з Типовим договором про
користування електричною енергією і
укладається на три роки. Так як договір
№51480146-8 від 29 вересня 2004 року про
користування електричною енергією, що
був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ
«Полтаваобленерго» застарів, між
ОСОБА_1 та енергопостачальною
організацією 14 січня 2013 року укладено
новий договір №51480146-про постачання
електроенергії по АДРЕСА_1.

Починаючи з 2004 року і по сьогоднішній
день ОСОБА_1 оплачує за спожиту
електричну енергію.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Позивач покликався на фіктивність
даного правочину, вказуючи, що на час
його укладення не був власником
нерухомого майна, до якого подавалась
електроенергія.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. У фіктивних правочинах
внутрішня воля сторін не відповідає
зовнішньому її прояву, тобто сторони,
укладаючи його, знають заздалегідь,
що він не буде виконаний. Укладення
фіктивного правочину завжди
відбувається з певною метою і умисно.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють його лише для
вигляду, знаючи заздалегідь, що він не
буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином.

Позивач, який звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.
Ознака фіктивності повинна бути
властива діям обох сторін правочину.

Пунктом № 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочині недійсними» №9 від 06
листопада 2009 року роз'яснено, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. У разі якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Статтею 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

В порушення вищенаведеної норми
Закону, позивачем не доведено
відсутності у сторін оспорюваних
договірних відносин наміру створити
юридичні наслідки на момент його
укладення та не надано про це жодного
доказу.

Фактично за вказаним правочином в
домоволодіння по АДРЕСА_1, яке належить
позивачу на праві спільної часткової
власності з іншими співвласниками
(а.с.8) весь час з часу укладення
правочину подавалась електрична
енергія та оплачувалась власниками,
зокрема, позивачем.

В силу ст.203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

В силу ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним (договірні
відносини недійсними), позивач у силу
ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину (недійсності
договірних відносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК
України, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо замовчує їх
існування.

До того ж, позивач просить визнати
недійсними договірні відносини від 28
вересня 2004 року, які фактично вже
втратили чинність у зв'язку з
укладенням договору №51480146-8 від 14 січня
2013 року про користування електричною
енергією (а.с.16).

Споживання позивачем електричної
енергії до укладення договору від 14
січня 2013 року на існування договірних
відносин з енергопостачальником
свідчить наявність угоди №3 від 26 січня
2011 року про погашення боргу за не
обліковану електричну енергію, який
укладено між ОСОБА_1 та постачальником
електричної енергії (а.с.13); виявлений
працівниками енергопостачальника факт
порушення Правилами користування
електричною енергією для населення, в
домоволодінні позивача по АДРЕСА_1 08
січня 2013 року, у зв'язку з чим був
складений відповідний акт (а.с.43-46).

Відсутність оригіналу договору від 28
вересня 2004 року представник позивача
пояснює закінченням терміну його
зберігання та укладення нового
договору. В той час, існування спірного
договору, підтверджується його
належним чином завіреною копією, яка
міститься в матеріалах цивільної
справи №545/739/13-ц за позовом до
Полтавського районного суду, поданим
ПАТ «Полтаваобленерго» до ОСОБА_1 про
стягнення завданих збитків (а.с.3, 4 та
а.с.43, 43 у справі №545/739/13-ц).

Таким чином, суд вважає, що позивач не
навів суду обставини, які б надавали
можливість прийти до висновку про
недійсність договірних відносин з
відповідачем, на підставі чого суд
приходить до висновку про
необгрунтованність заявлених позовних
вимог.

Враховуючи вище викладене, керуючись
ст.ст.7, 8, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
ст.25 Закону України «Про
електроенергетику», Правил
користування електричною енергією
(ПКЕЕ), затверджених постановою
Національної комісії з питань
регулювання електроенергетики України
від 31 липня 1996 року №28, зареєстрованих
в Міністерстві юстиції України 02
серпня 1996 року за № 417/1442, Правил
користування електричною енергією для
населення, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 26 липня
1999 року №1357, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Полтаваобленерго» в особі
Полтавської філії електромереж
Полтавського району про визнання
договору фіктивним, недійсним,
вигаданим відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Полтавський райсуд в
десятиденний строк з дня його
проголошення, а у разі якщо рішення
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Полтавського районного суду

Л.В.Шелудяков