11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:
Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики,
за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану
представником - ОСОБА_7, на рішення
апеляційного суду Одеської області від
в с т а н о в и л а:
У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики.
Посилалася на те, що 16 січня 2013 року
ОСОБА_4 в борг на сімейні потреби кошти
в розмірі 323 000 дол. США, за однією
розпискою та 773 000 дол. США за другою
розпискою строком до
1 липня 2013 року, або за домовленістю
сторін за 14 днів по попередженню. Однак,
незважаючи на неодноразові звернення,
ОСОБА_5 не виконала свої боргові
зобовʼ?язння. Тому позивач просила
стягнути борг за договором позики.
Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 28 жовтня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики
задоволено частково. Стягнуто в рівних
частках з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_4 кошти в розмірі 8 760 328 грн.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
28 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про
стягнення боргу за борговими
розписками від 16 січня 2013 року
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 борг в розмірі 8 760 328 грн
та судові витрати в розмірі

3 670 грн 40 коп.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5
- ОСОБА_7 просить скасувати рішення
апеляційного суду Одеської області від
21 січня 2014 року та передати справу на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Судом встановлено, що згідно розписок
від 16 січня 2013 року

ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 грошові
кошти у розмірі

323 000 дол. США та 773 000 дол. США,
зобовʼ?язавшись повернути кошти до

1 липня 2013 року, або за домовленістю
сторін за 14 днів за попередженням.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Така позиція висловлена в постанові
Верховного Суду України від

18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно розписок від 16 січня

2013 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 кошти в
розмірі

323 000 дол. США та 773 000 дол. США (а. с. 4-5).

Частиною 2 ст. 530 ЦК України передбачено,
якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 17
січня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з претензією про
дострокове повернення грошових коштів
за договорами позики від 16 січня 2013
року

а. с. 57).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до

ОСОБА_6 про стягнення боргу за
борговими розписками суд апеляційної
інстанції виходив із того, що доказів
про витрату грошових коштів, переданих
згідно розписок від 16 січня 2013 року, які
б свідчили про участь в цьому ОСОБА_6 не
надано, крім того, сума є значною та про
наявність письмової згоди ОСОБА_6 на
отримання їх в борг суду не доведено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку про стягнення
з ОСОБА_5 коштів за борговими
розписками, оскільки вірно
встановлено, що між сторонами виникли
відносини позики та такий висновок
відповідає фактичним обставинам
справи.

Доводи ОСОБА_5 про неправомірну відмову
суду у призначенні судової
почеркознавчої експертизи не можуть
бути прийняті до уваги судом
касаційної інстанції, оскільки
відповідач не оспорює факту підписання
вказаних розписок.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов до
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
апеляційного суду Одеської області від
21 січня 2014 року, тому що судове рішення
законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом апеляційної
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану
представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики,
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова
В.І. Журавель