Справа №1804/1848/2012 Головуючий у суді у 1
інстанції - Демченко О. С.Номер
провадження 22-ц/788/762/14 Суддя-доповідач -
Семеній Л. І. Категорія - 37
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю., Шевченка В. А.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Глухівського
міськрайонного суду Сумської області
від 04 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6

про встановлення факту прийняття
спадщини, визнання частково недійсним
свідоцтва про право власності за
заповітом та визнання права власності
на частку будинковолодіння у порядку
спадкування за заповітом,

в с т
а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з зазначеним позовом та, уточнивши
його 24.09.2013 року, обґрунтовував тим, що
28/75 частини житлового будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1 у м.
Глухові належали його матері ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона померла. Після її
смерті відкрилася спадщина на належне
їй майно. Він, як спадкоємець за
заповітом від 20.05.1989 року та його брат
ОСОБА_7 - інвалід ІІ групи, який мав
право на обов'язкову частку за законом,
фактично прийняли спадщину, так як обоє
безпосередньо перед смертю матері
проживали разом з нею. Від спадщини він
не відмовлявся, але в 1993 році його брат
оформив всю спадщину на себе,
позбавивши його права на належну йому
частку в спадковому майні. Після смерті
брата, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, спадщину
прийняла та оформила на себе його
дочка, відповідачка по справі.

Вважаючи, що його право на спадщину
порушене, просив суд встановити факт
прийняття спадщини, визнати частково
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане ОСОБА_6 в
частині розміру її частки, визначивши
її частку в розмірі 1/3 частини від 28/75
частини домоволодіння, припинити її
право власності на 28/75 частин спірного
домоволодіння, визнати за ним право
власності в порядку спадкування на 2/3
частини від 28/75 частин житлового
будинку з надвірними будівлями, а за
ОСОБА_6 - на 1/3 частину від 28/75 частини
домоволодіння.

Рішенням Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 04 березня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_7
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 950
грн. на відшкодування витрат, понесених
нею на оплату правової допомоги.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_4, посилаючись на
передбачені ч.1 ст.309 ЦПК України
підстави для скасування рішення суду,
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову у
повному обсязі.

Зазначає, що суд посилався у своєму
рішенні на обставини, які не мали місця,
доказами не підтверджені та
ґрунтуються на твердженнях одного
свідка. Доказам, які вона надала, суд не
дав взагалі ніякої оцінки. Вказує, що
позивач є законним власником
нерухомого майна, від спадщини не
відмовлявся, проте батько відповідачки
без його відома незаконно оформив всю
спадщину на себе.

Заслухавши пояснення представників
позивача ОСОБА_4 і фахівця в галузі
права ОСОБА_9, які підтримали скаргу з
мотивів в ній наведених, пояснення
відповідачки ОСОБА_6 та її представника
- адвоката ОСОБА_10, які заперечили проти
її задоволення, дослідивши матеріали
справи та перевіривши рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що власником 28/75 частини
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 у м.
Глухові, була ОСОБА_8 (а.с.58-61).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона померла (а.с.5).

Після її смерті відкрилася спадщина на
вище зазначене нерухоме майно. Її
спадкоємцями були: син ОСОБА_5, згідно з
заповітом, посвідченим 20.05.1989 року
державним нотаріусом Глухівської
державної нотаріальної контори
Янковою Є.О. та син ОСОБА_7, який з 10.09.1986
року був інвалідом ІІ групи (а.с.56, 18,19).

Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР
від 18.07.1963 року у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, тобто на момент смерті
ОСОБА_8 та відкриття спадщини -
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Прийнята спадщина визнається
належною спадкоємцеві з моменту
відкриття спадщини.

Статтею 549 Кодексу передбачено, якщо
спадкоємець фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном, то визнається, що він прийняв
спадщину. Ці дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Згідно з п.п.123,124 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженої наказом Міністерства
юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 р. № 45/5,
видача свідоцтва про право на
спадщину спадкоємцям, які прийняли
спадщину, ніяким строком не обмежена.

Свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям, що прийняли
спадщину, тобто тим, які фактично
вступили в управління або володіння
спадковим майном чи подали заяву в
державну нотаріальну контору про
прийняття спадщини.

Доказом вступу в управління чи
володіння майном можуть бути: довідка
управління будинками, правління
житлово-будівельного кооперативу,
виконавчого комітету місцевої Ради
депутатів трудящих про те, що
спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця

проживав разом з ним, або про те, що
спадкоємцем було взяте майно
спадкодавця; довідка фінансового
органу, органу держстраху чи іншого
органу про те, що спадкоємцем після
відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому окладному страхуванню
або збори; квитанція про сплату
податку, платежу, збору; копія рішення
суду, яке вступило в законну силу, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; запис в паспорті
спадкоємця або в будинковій книзі,
який свідчить про те, що спадкоємець
був постійно прописаний в спадковому
будинку в період шести місяців після
дня смерті спадкодавця, та інші
документи, що підтверджують факт
вступу спадкоємця в управління чи

володіння спадковим майном.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем надано достатньо доказів, а
саме: копію його паспорта, будинкову
книгу, довідку голови квартального
комітету, з яких вбачається, що він був
постійно, з 04.07.1973 року, прописаний в
спадковому будинку по АДРЕСА_1 тобто в
період, як до смерті, так і після смерті
матері, в тому числі і в період шести
місяців після дня її смерті (а.с.3 на
звор., 40, 9).

Крім того, факт його проживання за
адресою домоволодіння, у літній кухні,
фактично визнано сторонами, а також
підтверджується й показаннями свідків
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ін.

Доказів того, що позивач у
встановленому законом порядку
відмовився від прийняття спадщини,
матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене вбачається, що
позивач прийняв спадщину, так як
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном.

Відповідно до ст.535 ЦК Української РСР
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка).

З матеріалів справи вбачається, що
батько відповідачки - ОСОБА_7, як на
момент смерті своєї матері, так і до дня
своєї смерті, проживав за адресою
спірного домоволодіння та згідно з
вимогами ст.535 ЦК Української РСР, як
інвалід другої групи, мав право на
обов'язкову частку у спадщині, тобто на
1/3 частину спадкового майна (2/3 від його
1/2 частини, яка належала б йому при
спадкоємстві за законом). З урахуванням
обсягу спадкового майна - 28/75 частин
спірного домоволодіння, він також
вступив в оперативне управління своєю
часткою спадкового майна, тобто
прийняв спадщину, яка складає 28/225 (1/3
від 28/75) частин домоволодіння.

Відповідно, позивач, як спадкоємець за
заповітом, має право на 2/3 частини
спадщини, тобто на 56/225.

Як вбачається з матеріалів справи,
09.06.1993 року ОСОБА_7 оформив свідоцтво
про право на спадщину за законом після
смерті своєї матері ОСОБА_8 на все
нерухоме майно у АДРЕСА_1, тобто на його
28/75 частини (а.с.57).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року він помер. Спадщину
після його смерті прийняла його дочка
ОСОБА_6, відповідачка по справі, та
27.10.2011 року оформила свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 28/75
частини житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами.

З огляду на наведене вбачається, що
права позивача є порушеними.

Відмовляючи в задоволенні позову,
місцевий суд виходив з доведеності
тієї обставини, що позивач був
обізнаний про факт оформлення спадщини
після смерті матері його братом у 1993
році. Знаючи майже 20 років, що його
права порушені, до суду за їх захистом
не звертався, що є підставою для
застосування у даному спорі наслідків
пропуску строку позовної давності та
відмови у задоволенні позовних вимог з
цих підстав.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодиться не
може з таких підстав.

Відповідно до загальних положень
процесуального закону, будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, якими обґрунтовуються вимоги
і заперечення сторін та інших обставин,
що мають значення для вирішення справи,
є доказами. Доказами у справі можуть
бути пояснення сторін, третіх осіб,
показання свідків, письмові докази,
зокрема, відео та звукозаписи тощо.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
позивач посилався на те, що про
оформлення всієї спадщини після смерті
матері його братом, він довідався лише
в серпні 2011 року, тобто, вже після
смерті брата, від його дочки,
відповідачки по справі. Для з'ясування
цього питання він звернувся в серпні 2011
року до нотаріуса, від якого довідався,
що дійсно в 1993 році всю спадщину
оформив на себе його брат, проте,
документи, на підставі яких видавалося
йому свідоцтво, знищені в зв'язку з
закінченням строку їх зберігання. Крім,
того з цього питання він також
звертався з письмовими заявами та
проханням призупинити видачу
свідоцтва про право на спадщину
відповідачці, оскільки він буде
звертатися до суду.

На підтвердження цих обставин позивач
надав суду письмові відповіді
Глухівської міської державної
нотаріальної контори, копію вироку
Кролевецького районного суду від 15.03.2013
року, з якого вбачається, що в серпні 2011
року він довідався про оформлення
всієї спадщини братом, внаслідок чого
між ним та відповідачкою склалися
неприязні стосунки, а довідавшись, що
остання оформила на себе спадщину,
скоїв відносно неї та її співмешканця
злочин (а.с.7,8,103-106).

Крім того, з показань свідків ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_18, вбачається, що
після смерті матері позивач завжди
вважав, що спадщина належить йому, як
спадкоємцю за заповітом, тому
підтримував та доглядав господарство.
Був пригнічений, коли довідався після
смерті брата, що останній за життя
оформив все спадкове майно на себе.
Із-за спадщини, якої позбавили його
брат та племінниця, скоїв злочин.

У порушення вимог статті 212 ЦПК України
надані позивачем докази суд не оцінив
їх достатність і взаємний зв'язок у
сукупності та не зазначив чому він їх
відхилив.

В той же час, суд взяв до уваги лише
надані відповідачкою докази на
підтвердження своїх заперечень.

Так, з рішення Глухівського міського
суду від 20.01.1995 року вбачається, що
судом вирішувався спір між ОСОБА_7 та
ОСОБА_12, бувшою дружиною позивача у цій
справі, про виселення її з жилого
приміщення. ОСОБА_5 не був стороною у
справі чи особою, яка бере участь у ній
і, як вбачається з показань свідка
ОСОБА_12, на які посилався суд, він не був
присутнім в судовому засіданні, а лише
підвозив брата на автомобілі до суду
(а.с.39,133).

З наданих документів на підведення
газопостачання до спірного будинку,
вбачається, що вони виписані на ОСОБА_7,
крім квитанції та абонентної книжки на
користування газом, які виписані на
ОСОБА_7. В абонентній книжці підпис
позивача, як члена сім'ї, відсутній
(а.с.20-24).

З показань свідка ОСОБА_12, крім вище
зазначених, вбачається, що через рік
після смерті матері її чоловіка,
позивача у справі, останній повідомив
їй, що йому нічого не належить. В 1993 році
вона бачила, що її чоловік привозив
свого брата до нотаріальної контори. В
кабінеті нотаріуса вона разом з ними не
була.

Оцінивши ці докази, колегія суддів
вважає, що вони не підтверджують
обізнаність позивача про оформлення
спадщини після смерті матері його
братом у 1993 році і, так як вони
заперечуються вище вказаними доказами,
наданими позивачем, підлягають
відхиленню.

Допущені судом першої інстанції
порушення вище зазначених вимог
призвели до неправильного вирішення
справи, оскільки сукупність наданих
позивачем доказів свідчать про те, що
він довідався про порушення його прав в
серпні 2011 року, тобто від нотаріуса, як
компетентної особи.

За таких обставин вбачається, що
початок перебігу строку позовної
давності почався з серпня 2011 року, а з
даним позовом ОСОБА_7 звернувся до суду
в травні 2012 року, тобто у межах
встановленого законом строку.

Розглянувши спір, суд першої інстанції
на зазначене уваги не звернув, належним
чином не з'ясував коло спадкоємців, чи
прийняли вони спадщину відповідно до
закону, чинного на час її відкриття, чи
відмовлявся у встановленому порядку
позивач від права на спадщину за
заповітом, що є суттєвими обставинами у
даній справі, тому прийшов до
помилкових висновків відносно
пропуску позивачем строку позовної
давності, при цьому не дійшовши жодного
висновку про наявність чи відсутність
будь-яких прав позивача на спадщину.

Враховуючи те, що права позивача є
порушеними, вони підлягають захисту.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції на підставі п.п.1, 3, 4
ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України
розподіл судових витрат підлягає
зміні.

Пропорційно до задоволених вимог з
відповідачки на користь позивача слід
стягнути понесені та документально
підтверджені витрати позивача у сумі
214,60 грн. на відшкодування судового
збору за розгляд справи в суді першої
інстанції та 243,60 грн. за розгляд справи
апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

в и
р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного
суду Сумської області від 04 березня 2014
року скасувати.

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
27 жовтня 2011 року, зареєстроване в
реєстрі за № 1-1789, видане Глухівською
міською державною нотаріальною
конторою на ім'я ОСОБА_6 в частині
розміру її частки в спадковому майні.

Визнати за ОСОБА_5 право власності в
порядку спадкування за заповітом
ОСОБА_8 на 56/225 частин житлового будинку
з надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_6 право власності в
порядку спадкування за заповітом
ОСОБА_7 на 28/225 частин житлового будинку
з надвірними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1

В задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 214,60
грн. компенсації судового збору,
сплаченого за розгляд справи судом
першої інстанції та 243,60 грн. за розгляд
справи апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -