№
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2014 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого - судді Цукурова В.П.,

при секретарі - Губаль В.В.,

за участю представника позивачки
ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2,
представника відповідачки ОСОБА_3,
прокурора Данилової Ю.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої ОСОБА_7, про
визнання права спільної сумісної
власності на нерухоме майно, розподіл
спадкового майна та визнання права
власності та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та
піклування Ворошиловської районної у
м. Донецьку ради, про право на спадкове
майно, визнання квартири особистою
власністю, встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу, визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю, розподіл нерухомого майна
між спадкоємцями, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2,
яка дії в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої ОСОБА_7, про
визнання права спільної сумісної
власності на нерухоме майно, розподіл
спадкового майна та визнання права
власності, посилаючись на наступне.

14.11.1992 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було
укладено шлюб, зареєстрований
Донецьким міським відділом РАГСу
Донецького обласного управління
юстиції, актовий запис № 985. Від шлюбу у
них народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період знаходження у зареєстрованому
шлюбі ними було придбано майно, яке
було зареєстровано на ім'я померлого
ОСОБА_8, а саме квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_1. В подальшому квартира
була реконструйована та стала
нежитловим приміщенням, площею 50,9 кв.м,
що підтверджується свідоцтвом про
право власності, виданим Головним
Управлінням благоустрою та
комунального обслуговування Донецької
міської Ради від 17.05.2006 р.

Подружжя мало громадянство України та
Росії.

Позивачка ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_8 та
ОСОБА_11, тобто донькою ОСОБА_8 від
попереднього шлюбу.

На підставі рішення Хорошевського
районного суду СЗАТ р. м. Москви від
22.03.2001 року, яке набуло законної сили
02.04.2001 року, шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_8,
укладений у м. Москва, було розірвано.

Однак у 2005 році ОСОБА_8 звернувся до
Ворошиловського районного суду м.
Донецька з позовом про розірвання
шлюбу.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 20.04.2005 року шлюб між
ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було розірвано. На час
розірвання шлюбу майнового спору між
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не було, подружжя
продовжувало спільно використовувати
його для отримання прибутку и спільно
несли тягар утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер. До складу
спадкового майна померлого увійшло,
зокрема, нежитлове приміщення, площею
50,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачі зазначають, що після смерті
ОСОБА_8 відповідачкою ОСОБА_2, його
дружиною, було відмовлено позивачці
ОСОБА_4 у користуванні майном, що, як
вважала позивачка, належало їй на праві
спільної сумісної власності.

Позивачі вважають, що строки позовної
давності ними не пропущено, оскільки їх
право було порушено саме з вересня 2009
року, тобто з моменту смерті ОСОБА_8

За даними експертного висновку,
вартість квартири АДРЕСА_1 складає 491950
грн. Таким чином, вартість ? частки
майна ОСОБА_4 складає 245975 грн. Загальна
вартість нежитлового приміщення
складає 715200 грн., тому частка ОСОБА_4
становить 34,4% (100%х245975/715200).

Просили суд визнати за ОСОБА_8, померлим
у ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4 право спільної
сумісної власності на майно, а саме -
нежитлове приміщення, площею 50,9 кв.м.,
за адресою: АДРЕСА_1; визнати право
власності на нежитлове приміщення,
площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1 вартістю 715200 гривень в таких
частках:

34,4 % - за ОСОБА_4, 16,4 % - за ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, 16,4 % - за ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, 16,4 % - за ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3, 16,4 % - за ОСОБА_2.

Відповідачка ОСОБА_2, яка дії в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_7, звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - орган опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради, про право на спадкове майно,
визнання квартири особистою власністю,
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу, визнання нерухомого майна
спільною сумісною власністю, розподіл
нерухомого майна між спадкоємцями,
посилаючись на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її чоловік ОСОБА_8
Після його смерті відкрилася спадщина,
зокрема на нежитлове приміщення,
площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

До кола спадкоємців першої черги
входять дружина та діти спадкодавця, а
саме - ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_7 - донька,
ІНФОРМАЦІЯ_3, та двоє дітей від
попередніх шлюбів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також на
спадкове майно претендує колишня
дружина ОСОБА_8 - ОСОБА_4, шлюб з якою
офіційно припинений 02 квітня 2001 року за
рішенням Хорошевського районного суду
СЗАО м. Москва Російської Федерації.
Звертаючись до суду із заявою про
розірвання шлюбу, ОСОБА_4 вказувала, що
шлюбні стосунки з ОСОБА_8 припинені з
березня 1997 року, спільне господарство
не ведеться. Спору про поділ майна
немає. Після припинення шлюбних
стосунків ОСОБА_8 30.12.1997 року придбав за
власні кошти двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, яку використовував як житлове
приміщення.

30.05.2002 року ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4 була
придбана квартира у м. Москві. Зазначає,
що вказане житло було компенсацією за
сплату аліментів та відсутність
претензій з боку ОСОБА_4 щодо майна, яке
належало ОСОБА_8 в Україні.

З чоловіком у зареєстрованому шлюбі
вона проживала з 05 жовтня 2007 року, однак
ще до реєстрації шлюбу, а саме - з 2000-го
року вони вели спільне господарство та
проживали однією сім'єю.

Так, з початку 2004 року вони разом почали
переобладнувати житлове приміщення, а
саме - квартиру АДРЕСА_1 у торгову площу.

У травні 2006 року ними отримано
свідоцтво про право власності, видане
Головним управлінням благоустрою та
комунального обслуговування Донецької
міської ради, яке було зареєстроване в
КП «БТІ м. Донецька» 22 травня 2006 року на
ім'я ОСОБА_8

Тому, на думку ОСОБА_2, квартира є
особистою власністю ОСОБА_8, який помер
у ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідачка у зустрічному позові
просила визнати квартиру АДРЕСА_1
особистою власністю ОСОБА_8, встановити
факт проживання однією сім'єю ОСОБА_8 та
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2000 року
по 2007 рік, визнати спільною сумісною
власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_2 нежитлове
приміщення у будинку АДРЕСА_1,
відмовити ОСОБА_4 у задоволенні її
позовних вимог за пропуском строку
позовної давності без поважних причин,
розподілити ? частку у спільному майні
подружжя, яка належала спадкодавцю
ОСОБА_8, між спадкоємцями наступним
чином: ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_14,
ІНФОРМАЦІЯ_3 - донька, ОСОБА_6 - донька,
ОСОБА_5 син, ІНФОРМАЦІЯ_1 - у рівних
частках.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_6 у судове
засідання не з'явилися, були
повідомлені належним чином про дату,
час та місце розгляду справи.
Позивачкою ОСОБА_4 надано суду письмові
заперечення на зустрічну позову заяву,
в якій вона просила відмовити у
задоволенні зустрічного позову у
повному обсязі (а.с. 130-133).

В судовому засіданні представник
позивачів позовні вимоги підтримала,
надала пояснення, аналогічні
викладеним у позові. Просила первісний
позов задовольнити у повному обсязі.
Щодо зустрічних позовних вимог,
представник позивачів вважала їх
безпідставним та необґрунтованими,
просила відмовити у задоволенні
зустрічного позову.

Відповідачка та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги за
первісним позовом не визнали. Позовні
вимоги за зустрічним позовом
підтримали, надали пояснення,
аналогічні викладеним у зустрічному
позові, просили позов задовольнити.

В судовому засіданні прокурор просила
захистити права дітей. Щодо зустрічних
вимог ОСОБА_2 зазначила, що недостатньо
доказів того, що спірне нерухоме майно
було придбано у період сумісного
проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_2

Представник органу опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради у судовому засіданні 05.06.2014 року
просила розглянути справу на розсуд
суду. У судове засідання 17.06.2014 року
представник органу опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради не з'явилася, була повідомлена
належним чином про дату, час та місце
розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, прийшов до висновку про
те, що первісні позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню, а в
задоволенні зустрічних позовних вимог
необхідно відмовити повністю з огляду
на наступне.

Судом встановлено наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_8 та ОСОБА_11
навродилася донька - ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 49).

14 листопада 1992 року Донецьким міським
відділом РАЦС Головного управління
юстиції у Донецькій області було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та
ОСОБА_4, актовий запис № 985 (т. 1, а.с. 8).

31 грудня 1992 року Хорошевським відділом
РАЦС м. Москви було зареєстровано шлюб
між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, актовий запис №
1874 (т. 4, а.с. 137).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син -
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про народження серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 78).

17 листопада 1997 року між ОСОБА_16, ОСОБА_10,
ОСОБА_17 та ОСОБА_8 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 2,
а.с. 143).

30 грудня 1997 року за ОСОБА_8 було
зареєстровано право власності на
зазначене нерухоме майно у КП «БТІ м.
Донецька», що підтверджується листом
КП «БТІ м. Донецька» на відповідний
запит суду (т. 2, а.с. 140).

Рішенням виконавчого комітету
Донецької міської ради № 316/1 від 18
серпня 1999 року ОСОБА_8 було дозволено
переобладнання та перепланування
квартири АДРЕСА_1 під магазин аудіо та
відео продукції та техніки (т. 2, а.с. 123).

22 березня 2001 року рішенням
Хорошевського районного суду СЗАО м.
Москви шлюб, зареєстрований 31 грудня 1992
року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 Хорошевським
відділом РАЦС м. Москви було розірвано
(т. 4, а.с. 137). Зазначене судове рішення
жодною зі сторін не оскаржувалося та
набуло законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_8 та ОСОБА_2
народилася донька - ОСОБА_7, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 67).

20 квітня 2005 року рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,
зареєстрований 14 листопада 1992 року
Донецьким міським відділом РАЦС
Донецького обласного управління
юстиції, було розірвано (т. 2, а.с. 28).
Зазначеним судовим рішенням
встановлено, зокрема, що ОСОБА_8 та
ОСОБА_4 припинили подружні стосунки та
не ведуть спільне господарство вже на
протязі п'яти років. Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 20 квітня 2005 року також
вступило в законну силу.

17 травня 2006 року ОСОБА_8 було отримано
свідоцтво про право власності, видане
Головним управлінням благоустрою та
комунального обслуговування Донецької
міської ради, на вбудоване приміщення
під магазин аудіо та відео продукції та
техніки загальною площею 50,9 кв.м. на 1-му
поверсі у житловому будинку літ А-4 за
адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 144).

22 грудня 2006 року ОСОБА_8 було
зареєстровано право власності на
зазначене нерухоме майно у КП «БТІ м.
Донецька», що підтверджується листом
КП «БТІ м. Донецька» на відповідний
запит суду (т. 2, а.с. 140).

05 жовтня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2
Донецьким міським відділом реєстрації
актів цивільного стану Головного
управління юстиції у Донецькій області
було зареєстровано шлюб, актовий запис
№ 1362, дружині після реєстрації шлюбу
надано прізвище «ОСОБА_2» (т. 1, а.с. 68).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
серія НОМЕР_4, актовий запис № 918 (т. 1,
а.с. 12).

Сторонами у судовому засіданні не
оспорювалося, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4
тривалий час перебували у громадянстві
як України, так і Російської Федерації.
Відповідно до пояснень представника
позивачів, це спрощувало ведення
бізнесу подружжям. Саме тому шлюб
укладався і розривався ними як у м.
Москві (РФ), так і у м. Донецьку (Україна).

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (який діяв на момент
укладення шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_4),
права і обов'язки подружжя породжує
лише шлюб, укладений у державних
органах реєстрації актів
громадянського стану. Час виникнення
прав і обов'язків подружжя
визначається моментом реєстрації
шлюбу в органах реєстрації актів
громадянського стану.

Шлюб, зареєстрований 14 листопада 1992
року Донецьким міським відділом РАЦС
Головного управління юстиції у
Донецькій області було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, актовий
запис № 985, було укладено відповідно до
вимог діючого на момент укладення
законодавства, недійсним жодною зі
сторін не визнавався, тому був законним
та породжував передбачені законом
права та обов'язки подружжя.

В період шлюбу подружжям було придбано
квартиру АДРЕСА_1.

Як передбачає ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (який діяв на момент
придбання майна) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України (який діяв на момент розірвання
шлюбу) майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 була
спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та
ОСОБА_4.

Однак, встановлюючи дану обставину, суд
вважає необхідним відмовити позивачці
у задоволенні вимог про визнання за нею
та ОСОБА_8 права спільної сумісної
власності на нерухоме майно, оскільки
вони не ґрунтуються на законі.

Суд не приймає до уваги доводи
відповідачки ОСОБА_2 про те, що вказана
квартира була особистою власністю
ОСОБА_8, оскільки шлюбні відносини між
ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було припинено у 1996
році, виходячи з наступного.

Відповідачка посилається на справу про
розірвання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,
в якій начебто зазначено про те, що
подружжя з 1996 року не проживає разом.
Однак рішення Хорошевського районного
суду СЗАО м. Москви від 22 березня 2001
року про розірвання шлюбу між ними,
укладеного у грудня 1992 року у м. Москва
(РФ) не містить жодного зазначення щодо
припинення фактичних шлюбних відносин
між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Крім того, щодо рішення Хорошевського
районного суду СЗАО м. Москви від 22
березня 2001 року про розірвання шлюбу,
суд зазначає, що вказаним судовим
рішенням розірвано шлюб, укладений на
території Російської Федерації у м.
Москві 31 грудня 1992 року, тобто, більше
ніж, через місяць після реєстрації
шлюбу між тими ж особами в Україні.

Однак ані Кодекс про шлюб та сім'ю
України, ані Сімейний кодекс України не
передбачають можливості одного з
подружжя або подружжя взагалі
реєструвати інший шлюб.

Щодо посилання відповідачки на те, що
шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було
припинено саме за рішенням
Хорошевського районного суду СЗАО м.
Москви, суд зазначає наступне.

Стаття 104 Сімейного кодексу України
передбачає виключний перелік підстав
припинення шлюбу. Так, ч. 2 ст. 104 СК
України визначає, що шлюб припиняється
внаслідок його розірвання. Відповідно
до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України,
шлюб припиняється внаслідок його
розірвання за позовом одного з
подружжя на підставі рішення суду,
відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_8 та
ОСОБА_4 14 листопада 1992 року, було
розірвано саме рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 20 квітня 2005 року - за
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, як і
передбачено ч. 3 ст. 105 СК України.

Зокрема, у своїй позовній заяві позивач
ОСОБА_8 зазначав, що «шлюбні стосунки з
відповідачкою припинено 5 років тому…»
(т. 2, а.с. 25).

Таким чином, рішенням Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 20 квітня
2005 року, яким шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,
зареєстрований 14 листопада 1992 року
Донецьким міським відділом РАЦС
Донецького обласного управління
юстиції, було розірвано, встановлено,
що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 припинили подружні
стосунки та не ведуть спільне вже на
протязі п'яти років. Дане рішення суду
вступило в законну силу (т.2, а.с. 28).

Будь-яких інших належних та допустимих
доказів припинення фактичних шлюбних
відносин між позивачкою ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 до дати придбання квартири - 17
листопада 1997 року та належності
квартири виключно ОСОБА_8
відповідачкою не надано.

Суд не приймає до уваги також і доводи
відповідачки про те, що спірне нерухоме
майно - нежитлове приміщення, загальною
площею 50,9 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 є
фактично новоствореним у 2006 році. При
цьому суд звертає увагу на наступне.

Рішенням виконавчого комітету
Донецької міської ради № 316/1 від 18
серпня 1999 року ОСОБА_8 було дозволено
переобладнання та перепланування
квартири АДРЕСА_1 під магазин аудіо та
відео продукції та техніки. Загальна
площа даної квартири, відповідно до
договору купівлі-продажу, складала 48,60
кв.м.

Спірне нежитлове приміщення, право
власності на яке було зареєстроване
ОСОБА_8 у 2006 році, є вбудованим
приміщенням під магазин аудіо та відео
продукції та техніки загальною площею
50,9 кв.м. на 1-му поверсі у житловому
будинку літ А-4 за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності, видане Головним управлінням
благоустрою та комунального
обслуговування Донецької міської ради
(т. 2, а.с. 144).

Як вбачається з висновку експерта №
6492/24 будівельно-технічної експертизи
від 06 березня 2014 року, призначеної
ухвалою суду, нежитлове приміщення є
колишньою квартирою (т. 4, а.с. 152).

Тобто, квартира АДРЕСА_1, розташована на
1-му поверсі житлового будинку, не була
і не могла бути знищена повністю, а була
переобладнана та перепланована під
магазин.

Отже, судом встановлено, що квартиру
АДРЕСА_1, яка була спільною сумісною
власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_4, було
переобладнано у нежитлове приміщення
площею 50,9 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» (п.22) визначено, що поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст.372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

У той же час, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_4
фактично з 2000 року не проживали разом, а
на час отримання ОСОБА_8 свідоцтва про
право власності на нежитлове
приміщення шлюб між ними було
розірвано, для визначення частки у
спільному майні позивачки ОСОБА_4 судом
було призначено судову
будівельно-технічну експертизу. На
розгляд експерта поставлено наступні
питання: яка ринкова вартість квартири,
аналогічної двокімнатній квартирі
АДРЕСА_1, загальною площею 48,60 кв.м.,
житловою площею 37,60 кв.м. - на дату
проведення експертизи?; яка ринкова
вартість нежитлового приміщення, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 50,9 кв.м., що утворилося
внаслідок переобладнання та
реконструкції квартири АДРЕСА_1 - на
дату проведення експертизи.

Відповідно до висновку № 6492/24
будівельно-технічної експертизи від 06
березня 2014 року, ринкова вартість
квартири, аналогічної двокімнатній
квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 48,60
кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., на дату
проведення експертизи може складати
491953 гривні; ринкова вартість
нежитлового приміщення, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
50,9 кв.м., що утворилося внаслідок
переобладнання та реконструкції
квартири АДРЕСА_1 на дату проведення
експертизи може складати 715202 гривні (т.
4, а.с. 150-153, зворот).

Статтею 70 СК України встановлено, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Таким чином, ? частка позивачки ОСОБА_4 у
спільному сумісному майні становить:
491953:2=245976 гривень 50 копійок.

Оскільки на теперішній час квартира
переобладнана у нежитлове приміщення
вартістю 715202 гривні, то частка
позивачки ОСОБА_4 у спірному майні
становить: (245976,50х100)/715202=34,4%.

Як передбачає ч. 1 ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, нерухоме спадкове майно,
яке залишилося після смерті ОСОБА_8,
складає 65,6% нежитлового приміщення,
загальною площею 50,9 кв.м., розташоване
за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги покійного
ОСОБА_8 є його дружина ОСОБА_2 та діти -
ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними.

Таким чином, частка у спадщині кожного
з них дорівнює: 65,4:4=16,4%.

При цьому, суд вважає необхідним
відмовити відповідачці у застосуванні
наслідків пропуску позивачкою ОСОБА_4
строку позовної давності, виходячи з
наступного.

Відповідачка вважає, що перебіг строку
позовної давності почався від березня
1997 року, коли, на думку відповідачки,
було припинено фактичні шлюбні
стосунки між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Однак суд звертає увагу на те, що діюче
законодавство України не пов'язує
фактичне припинення шлюбних стосунків
чи розірвання шлюбу з обов'язком особи,
що перебувала у шлюбі, звернутися до
суду з позовом про розподіл спільного
майна подружжя на протязі трьох років -
строку загальної позовної давності.

Як передбачає ч. 1 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Позивачка вважає своє право вважає
порушеним саме від моменту смерті
колишнього чоловіка - з ІНФОРМАЦІЯ_4,
коли почали виникати суперечки з
відповідачкою щодо управління та
користування майном, тому 15 січня 2010
року вона звернулася до суду.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про те, що позивачкою строки
звернення до суду не пропущено, а тому
що порушене право ОСОБА_4 підлягає
захисту.

Враховуючи вищевикладене, необхідно
задовольнити частково позовні вимоги
ОСОБА_4 про визнання права спільної
сумісної власності на нерухоме майно,
розподіл спадкового майна та визнання
права власності та визнати право
власності на спірне нежитлове
приміщення, загальною площею 50,9 кв.м.,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
наступним чином:

34,4 % - ОСОБА_4,

16,4 % - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

16,4 % - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

16,4 % - донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3

16,4 % - дружина ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідачки
ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4
витрати на проведення експертизи у
розмірі 1468 гривень 80 копійок, державне
мито у розмірі 51 гривня 00 копійок,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
120 гривень 00 копійок, а всього 1639 (одну
тисячу шістсот тридцять дев'ять)
гривень 80 копійок.

Відносно зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 про право на спадкове майно,
визнання квартири особистою власністю,
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу, визнання нерухомого майна
спільною сумісною власністю, розподіл
нерухомого майна між спадкоємцями, суд
виходить з наступного.

Відповідачка ОСОБА_2 просить визнати
квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю
ОСОБА_8

Відповідно до статті 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свобод та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що
кожна особа має право на захист свого
порушеного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту наведеної норми
захист - це правовий засіб, що настає за
порушенням і тягне за собою
відновлення відповідного
суб'єктивного права, і включає
реалізацію наданих законом
можливостей щодо здійснення приватною
особою на свій розсуд захисту своїх
прав та інтересів з обранням
відповідних способів та засобів
захисту.

Перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів міститься в статті 16
ЦК України. Цей перелік не є вичерпним,
і суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений законом або договором.
Проте, такого способу захисту права як
визнання нерухомого майна особистою
власністю померлого законодавством
України не передбачено.

Крім того, відповідачкою ОСОБА_2 не було
надано суду жодного належного та
допустимого доказу того, що нерухоме
майно, а саме - квартира АДРЕСА_1 була
особистою власністю ОСОБА_8

Навпаки, судом встановлено, що вказане
майно було придбане ОСОБА_8 під час
перебування у шлюбі з ОСОБА_4

Крім того, час фактичного припинення
шлюбних відносин між подружжям - 2000 рік,
випливає як з пояснень ОСОБА_8 у
позовній заяві про розірвання шлюбу,
поданій до Ворошиловського районного
суду м. Донецька (т. 2, а.с. 25), так і
встановлений відповідним рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 20 квітня 2005 року за
наслідками розгляду даної цивільної
справи (т.2, а.с. 28).

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, в описовій частині рішення від 20
квітня 2005 року зазначено: «Позивач
1.04.2005 року звернувся до суду з позовом
до відповідачки про розірвання
шлюбу…».

При цьому, у мотивувальній частині
зазначеного судового рішення від 20
квітня 2005 року вказано, зокрема, що
«сторони припинили шлюбні стосунки і
не ведуть спільного господарства
приблизно п'ять років» (т. 2, а.с. 28).

Отже, вказані обставини встановлені
рішенням суду, яке набуло законної
сили, і доказуванню не підлягають.

Щодо позовних вимог про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_8 з 2000 по 2007 рік та
визнання нерухомого майна спільною
сумісною власністю, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ч.1,4 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

У той же час, відповідачкою не надано
жодного належного та допустимого
доказу її проживання однією сім'єю з
ОСОБА_8 у цей період.

Крім того, нерухоме майно - квартира,
яка була перепланована та
переобладнана у нежитлове приміщення -
була придбана 17 листопада 1997 році
ОСОБА_8 під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_4, тому правові підстави для
визнання вказаного нежитлового
приміщення спільною сумісною
власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_2 у суду
відсутні. Отже, у задоволенні
зазначених зустрічних позовних вимог
необхідно відмовити.

Оскільки судом відмовлено у визнанні
нерухомого майна спільною сумісною
власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_2, не
підлягають задоволенню і вимоги про
розподіл ? частки у спільному сумісному
майні між спадкоємцями.

Таким чином, у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - орган опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради, про право на спадкове майно,
визнання квартири особистою власністю,
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу, визнання нерухомого майна
спільною сумісною власністю, розподіл
нерухомого майна між спадкоємцями
необхідно відмовити повністю.

Справу розглянуто судом у межах
заявлених позовних вимог з урахуванням
обраних сторонами способів захисту
права.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 70, 104, 105 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 13, 22 Кодексу
законів про шлюб та сім'ю, ст.ст. 1216, 1218,
1261 Цивільного кодексу України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», ст. ст. 4, 15, 16, 57-60 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої ОСОБА_7, про
визнання права спільної сумісної
власності на нерухоме майно, розподіл
спадкового майна та визнання права
власності - задовольнити частково.

Визнати право власності на нежитлове
приміщення, площею 50,9 кв.м., розташоване
за адресою: АДРЕСА_1 в наступних
частках:

- 34,4 % - за ОСОБА_4;

- 16,4 % - за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- 16,4 % - за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- 16,4 % - за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3;

- 16,4 % - за ОСОБА_2.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
витрати на проведення експертизи у
розмірі 1468 гривень 80 копійок, державне
мито у розмірі 51 гривня 00 копійок,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
120 гривень 00 копійок, а всього 1639 (одну
тисячу шістсот тридцять дев'ять)
гривень 80 копійок.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа - орган опіки та піклування
Ворошиловської районної у м. Донецьку
ради, про право на спадкове майно,
визнання квартири особистою власністю,
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу, визнання нерухомого майна
спільною сумісною власністю, розподіл
нерухомого майна між спадкоємцями -
відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано через Ворошиловський
районний суд м.Донецька до
Апеляційного суду Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Рішення надруковано у нарадчій кімнаті
у одному примірнику.

Суддя Ворошиловського районного

суду м. Донецька

В.П. Цукуров