Справа № 165/771/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Свередюк А.В. Провадження №
22-ц/773/1015/14 Категорія: 51 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді
Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів - Веремчук Л.М., Овсієнка
А.А.

при секретарі Черняк О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Волиньвугілля» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне
рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 06 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

06 травня 2014 року заочним рішенням
Нововолинського міського суду в позові
ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезгаданим
рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати із-за порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити в
повному об'ємі.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явилися, хоча
належним чином і своєчасно
повідомлялися про дату, час та місце
апеляційного розгляду даної справи, що
підтверджується відповідними
поштовими повідомленнями. На адресу
суду надійшло клопотання про розгляд
справи за відсутності позивача ОСОБА_1,
тому у відповідності з вимогами ст. 305
ЦПК України колегією суддів було
визнано за можливе апеляційний розгляд
даної справи проводити за відсутності
осіб, які беруть участь у справі.

Фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось, що
відповідає вимогам ст. 197 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення з відповідача
компенсації за затримку розрахунку та
моральної шкоди, суд виходив з того, що
позивачем пропущений строк для
звернення до суду за захистом своїх
прав, і останній не просив про
поновлення пропущеного строку, а отже
звернення до суду з такими вимогами
відповідно до ст. 233 КЗпП України,
повинно бути не пізніше чим на протязі
трьох місяців з дня, коли працівник
дізнався про порушення свого права, або
йому була виплачена заборгованість.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду, оскільки він
відповідає встановленим обставинам
справи та узгоджується із нормами
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду (ст. 225 КЗпП України) починається
з наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку (п. 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці").

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу.

Встановлено, що ОСОБА_1 наказом № 89-к
від 28.08.2013 року звільнений з посади
прохідника ДПР таб. № 644 28.08.2013 року на
підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України за
станом здоров'я з виплатою вихідної
допомоги у розмірі місячного
середнього заробітку (а.с.5).

В день звільнення із позивачем не
проведено повного розрахунку, тоді як
належні працівникові суми у повному
розмірі виплачені 29.11.2013 року, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи належними та допустимими
доказами і не оспорюється сторонами
(а.с. 10-11).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у спорах про звільнення -
в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.02.2012 року №4-рп/2012 дано офіційне
тлумачення положень ст. 233 КЗпП України
у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117,
2371 цього кодексу.

Конституційний Суд України визначив,
що в аспекті конституційного звернення
положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у
взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117,
2371 цього кодексу слід розуміти так, що
для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

З огляду на викладене, перебіг
тримісячного строку звернення до суду
у розглядуваному випадку розпочався з
наступного дня після проведення
фактичного розрахунку із позивачем,
тоді як позовна заява ОСОБА_1, згідно
штемпеля реєстрації вхідної
кореспонденції суду була подана 24.03.2014
року, тобто поза межами встановленого
ст. 233 КЗпП України строку.

При цьому, позивачем не наведено
будь-яких поважних причин, які б
перешкодили йому звернутись із
заявленими вимогами у передбачені
законом строки, і про поновлення
пропущеного строку перед судом
останній не клопотав.

Суд, правильно встановивши фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
представленим доказам, дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволені позову.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Нововолинського
міського суду Волинської області від 06
травня 2014 року у даній справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді