Ухвала іменем україни18 червня 2014 року

м. Київ Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
головуючого: Макарчука М.А.,
суддів:
Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
позбавлення батьківських прав,
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 13 січня 2014
року, в с т а н о в и л а: Позивач
звернулася до суду з позовом до
відповідача про позбавлення
батьківських прав, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з 04 вересня 2009
року перебувала у шлюбі з відповідачем,
від якого вони мають сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1. 18 грудня 2012 року рішенням
Рівненського міського суду
Рівненської області шлюб між позивачем
та ОСОБА_3 був розірваний. Цим
же рішенням прізвище сина було змінено
із «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» та залишено
проживати з позивачем. 01 жовтня
2011 року відповідач залишив сім'ю та
свого малолітнього сина без коштів для
існування, протягом більше року не
цікавився його життям, не спілкувався з
ним, не проявляв щодо нього щонайменшої
батьківської турботи, хоча мав
можливість. Оскільки відповідач
ухиляється від виконання обов'язків у
вихованні дитини, позивач просила суд
позбавити його батьківських прав щодо
сина ОСОБА_4. Рішенням
Рівненського міського суду
Рівненської області від 26 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 13 січня 2014 року, в задоволенні
позовних вимог відмовлено за
недоведеністю та безпідставністю
позовних вимог. У касаційній
скарзі ОСОБА_2 просить рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 13 січня 2014 року
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до міського суду, посилаючись
на порушення цими судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що відсутні підстави для
позбавлення відповідача батьківських
прав відносно сина. Проте з такими
висновками судів попередніх інстанцій
погодитись не можна з наступних
підстав. Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають. Судами
установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі з 04
вересня 2009 року, від якого мають сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з рішенням
Рівненського міського суду від 18
грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 розірвано. Крім того, після
розірвання шлюбу змінено прізвище
неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
на прізвище матері «ОСОБА_4».
Неповнолітнього сина сторін залишено
проживати з матір'ю.
Відповідно до висновку органу опіки та
піклування Виконавчого комітету
Рівненської міської ради від 10 квітня
2013 року зазначено за доцільне
позбавити батьківських прав ОСОБА_3
(а.с. 33). Відповідно до ст. 18 Конвенції
про права дитини батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК
України батьки можуть бути позбавлені
батьківських прав у випадках їх винної
поведінки: ухилення від виконання
обов'язків по вихованню дітей, або
зловживання своїми батьківськими
правами, або жорстоким поводженням з
дітьми, або шкідливим впливом на них
своєю аморальною антигромадською
поведінкою, зокрема коли вони є
хронічними алкоголіками або
наркоманами. Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони свідомо не піклуються про
фізичний і духовний розвиток дітей, їх
навчання, підготовку до самостійного
життя, хоча мають реальну можливість
для цього. Відповідно до ст. 165 СК
України з позовом про позбавлення
батьківських прав можуть звернутися:
один із батьків, опікун, піклувальник,
особа, в сім'ї якої проживає дитина;
заклад охорони здоров'я, навчальний або
інший дитячий заклад, у якому вона
перебуває; орган опіки та піклування;
прокурор; сама дитина, яка досягла
чотирнадцяти років. У пунктах 15, 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 березня 2007 року №
3 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»
роз'яснено, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Ухилення батьків від виконання
своїх обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками. У постанові Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 19
грудня 2008 року «Про внесення
змін до постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 березня 2007 року №3
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»
роз'яснено, що висновок органу опіки та
піклування має бути оформлений на
бланку державних адміністрації
районів, районів міст Києва та
Севастополя, виконавчих органів
міських чи районних у містах,
сільських, селищних рад, підписаний
головою (заступником голови) та
скріплений печаткою. Вирішуючи спір,
місцевий суд, з висновками якого
погодився апеляційний суд, у порушення
ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені
вимоги закону уваги не звернув та не
перевірив доводи позивача про те, що
відповідач ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків, не
перевірили чи свідомо та умисно ОСОБА_3
ухиляється від виконання батьківських
обов'язків та чи є доведеними факти
такого ухилення; не з'ясували
обставини, існування яких могло стати
перешкодою у здійсненні таких
обов'язків, що виключило б винну
поведінку відповідача в ухиленні від
виховання дитини. Крім того, не
перевірили доводи позивача про факт
свідомого нехтування відповідачем
своїх батьківських обов'язків та не
надали належної оцінки доказами на їх
підтвердження. Судами не враховано
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи. Таким
чином, оскаржувані у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції для
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, застосування до
правовідносин, що виникли між
сторонами, відповідних норм
матеріального права та ухвалення
законного та обґрунтованого рішення.
Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи і передчасно залишив рішення
суду першої інстанції без змін. Такі
порушення судами норм процесуального
права унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
ухвалені рішення не можуть вважатись
законними і обґрунтованими та в силу
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а :Касаційну скаргу
ОСОБА_2 задовольнити. Рішенням
Рівненського міського суду
Рівненської області від 26 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 13 січня
2014 скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий:
Макарчук М.А. Судді:

Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Нагорняк В.А

Писана Т.О.