У Х В А Л А

іменем України

13 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

за участю представників Державного
професійного-технічного навчального
закладу „Рівненський центр
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну",

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
професійно-технічного навчального
закладу "Рівненський центр
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну" на рішення Рівненського
міського суду від 5 вересня 2013 року у
справі за позовом Державного
професійного-технічного навчального
закладу „Рівненський центр
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
виселення з гуртожитку без надання
іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 вересня 2013 року Державному
професійно-технічному навчальному
закладу "Рівненський центр
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну" (далі - "Центр
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну") відмовлено в задоволенні
позову про виселення відповідачів без
надання іншого житлового приміщення.

У поданій на рішення суду апеляційній
скарзі позивач покликався на його
незаконність і необґрунтованість
через порушення норм матеріального і
процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось, що
встановивши законність поселення
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у гуртожиток, суд
усупереч ст.ст. 128-129 ЖК України, ст.ст. 2,
9, 10, 11 Примірного положення про
гуртожитки, що затверджене Радою
Міністрів Української РСР 03.06.1986 року
№208, не врахував відсутність ордера на
їх вселення та спільного рішення
адміністрації і профспілкового
комітету на заселення. Вважав, що
призначена почеркознавча експертиза
щодо належності відповідачу підпису у
договорі найму не була проведена в
зв'язку з відмовою провести її оплату, а
тому в оскаржуваному рішенні
безпідставно вказано про те, що ця
угода не укладалася. Факт проживання
відповідачів у гуртожитку порушує
права учнів на забезпечення відомчим
житлом. Спірний гуртожиток наділений
статусом учнівського, що стверджується
Положенням про учнівський гуртожиток
"Центру професійно-технічної освіти
червісу та дизайну", що затверджений
в.о. директора, та листом департаменту
економіки і фінансування Міністерства
освіти і науки України від 14.02.2004 року, а
тому на спірні відносини дія вимог ст. 19
Закону України "Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків" не поширюється.

Вважаючи, що відповідно до правил ч. 1
ст. 132 ЖК України відповідачі
підлягають виселенню зі спірного
гуртожитку без надання іншого житла, а
зобов'язання за договором найму на
підставі ст. 810 ЦК України повинні бути
припинені за спливом строку дії, просив
оскаржуване рішення скасувати,
ухваливши нове - про задоволення
позову.

Не визнаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 подали заперечення, де вважали
рішення Рівненського міського суду від
5 вересня 2013 року законним і
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
просили залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі, і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Відмовляючи "Центру
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну" в задоволенні позову, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що відповідачі вселилися,
зареєструвалися і проживали в
гуртожитку з дозволу позивача, тобто з
мотивів, що не суперечать
законодавству, а угода з найму жилого
приміщення в гуртожитку, на припиненні
зобов'язань за яким він покликався як
на підставу задоволення позову, між
сторонами не укладалася, що виключає
наявність спору з приводу договірних
відносин. Також посилався на правила ч.
4 ст. 9 і ст. 109 ЖК України щодо
неможливості виселення із займаного
жилого приміщення або обмеження у
праві користування жилим приміщенням
не інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Тому враховано неможливість
застосування до правовідносин вимог
ст. 132 ЖК України та регулювання спірних
прав і обов'язків нормами Закону
України "Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитку".

Спірні відносини виникли між сторонами
з приводу проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
підставі строкового договору найму від
1 вересня 2002 року, який є об'єктом права
державної власності і знаходиться в
оперативному управлінні "Центру
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну".

Матеріалами справи встановлено, і ці
обставини сторонами не оспорюються, що
в 1994 році відповідачі вселилися і по
цей час мешкають у гуртожитку в м. Рівне
по АДРЕСА_1, який знаходиться на балансі
"Центру професійно-технічної освіти
сервісу та дизайну". З 1996 року місце
проживання ОСОБА_1 зареєстровано в
цьому гуртожитку, а її сина ОСОБА_2 - з
досягненням повноліття у 2008 році (а.с.
31-33, зв.).

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" забороняється
виселення, переселення та відселення
мешканців гуртожитків, на яких
поширюється дія цього Закону, без
попереднього надання їм (їх сім'ям)
іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, крім
випадку визнання гуртожитку таким, що
перебуває в аварійному стані або в
стані, непридатному для проживання
людей, на підставі рішення, прийнятого
відповідно до частини першої статті 20
цього Закону.

За умовами цього Закону, його дія
поширюється на правовідносини, які
склалися між сторонами, оскільки
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживають у спірному
приміщенні понад п'ять років,
гуртожиток належить до державної форми
власності і перебуває в оперативному
управлінні (на балансі) позивача, а
також не є гуртожитком, призначеним
виключно для тимчасового проживання
учнів у зв'язку з їх навчанням.

Пункт 4.1. Положення про учнівський
гуртожиток "Центру
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну", що затверджене в.о. директора
навчального закладу, передбачає
надання житла у гуртожитку не лише
учням, але й працівникам позивача та
іншим громадянам (а.с. 13).

Крім того, вірними є і висновки суду
першої інстанції щодо
необґрунтованості вимог позивача, що
випливають з договірних прав і
обов'язків сторін. При цьому колегія
суддів виходить з такого.

На а.с. 5 міститься угода з найму
житлового приміщення у гуртожитку від 1
вересня 2002 року.

В судовому засіданні за клопотанням
відповідачів було призначено судову
почеркознавчу експертизу на предмет
належності підпису в правочині ОСОБА_1,
у зв'язку з чим нею надавалися вільні та
відбиралися експериментальні зразки
почерку. Однак виконання експертизи
унеможливилося заявою представника
"Центру професійно-технічної освіти
сервісу та дизайну", де просила
припинити її проведення судовим
експертом, оскільки їй відомо, що
підпис в угоді з найму житлового
приміщення у гуртожитку від 1 вересня
2002 року ОСОБА_1 не належить і зроблений
іншою особою (а.с. 45).

Частина 1 ст. 61 ЦПК України визначає, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

З урахуванням наведеного судом першої
інстанції правильно оцінено
зазначений факт як визнання тієї
обставини, що спірні відносини між
сторонами не ґрунтуються на угоді з
найму житлового приміщення у
гуртожитку від 1 вересня 2002 року.

За змістом ст.ст. 10, 60, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Оскільки місцевим судом правильно
встановлено, що спірний гуртожиток
призначений не лише для проживання
учнів, а й інших осіб, а та обставина, що
угоду з найму житлового приміщення у
гуртожитку ОСОБА_1 не підписувала,
визнана позивачем, тому обґрунтованим
і доведеним є висновок про відмову
"Центру професійно-технічної освіти
сервісу та дизайну" в позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач сама відмовилася від
проведення експертизи, а спірний
гуртожиток є виключно учнівським, не
заслуговують на увагу і спростовуються
матеріалами справи.

Так само є необґрунтованими і
покликання позивача на відсутність у
відповідачів ордера на вселення, адже
законність їх вселення і проживання
підтверджуються відповідною
реєстрацією, що здійснена з дозволу
"Центру професійно-технічної освіти
сервісу та дизайну".

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
додержання судом вимог процесуального
і матеріального закону при ухваленні
оскаржуваного рішення є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного
професійно-технічного навчального
закладу "Рівненський центр
професійно-технічної освіти сервісу та
дизайну" відхилити, а рішення
Рівненського міського суду від 5
вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: