Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі МАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства по
газопостачанню та газифікації
«Закарпатгаз» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Берегівського
районного суду від 13 березня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Закарпатгаз» 24.01.2014 звернулося до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1
Позивач зазначав, що відповідач з 01.01.1999
є споживачем газу за адресою АДРЕСА_1.
Договір про надання послуг з
газопостачання № 40860 був укладений з
відповідачем 27.02.2012. До моменту
встановлення газового лічильника у
відповідача (09.12.2011) облік споживання
газу та його оплата здійснювалися за
передбаченими законодавством нормами
залежно від обсягів споживання, при
цьому, у зв'язку з несвоєчасною подачею
відповідачем довідки про наявність
лише одного споживача послуг, обсяг
споживання газу розраховувався
виходячи з наявної у позивача
інформації про двох споживачів за
місцем проживання відповідача.
Відповідач не виконував належним чином
своїх зобов'язань з оплати спожитого
газу і спричинив виникнення боргу, який
станом на 24.01.2014 склав 783,03 грн.
Заборгованість, про стягнення якої
ставить питання позивач, виникла з
10.02.2010, з цього часу і до моменту подачі
позову відповідач частковими сплатами
та іншими діями переривав перебіг
позовної давності і фактично визнав
наявність боргу. За правилами,
встановленими Законами України «Про
житлово-комунальні послуги» (ст. 20),
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» (ст. 3),
«Про тимчасову заборону стягнення з
громадян України пені за несвоєчасне
внесення плати за житлово-комунальні
послуги» (ст. 2), сума пені за період з
24.07.2013 по 24.01.2014, розрахованої із
застосуванням подвійної облікової
ставки НБУ, становить 53,14 грн. Крім того,
на підставі ст. 625 ЦК України за цей же
період з відповідача належать 3% річних
від простроченої суми в розмірі 12,18 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивач
просив стягнути га його користь з
відповідача основний борг у розмірі
783,03 грн за надані послуги з
газопостачання, пеню в розмірі 53,14 грн і
3% річних за несвоєчасні розрахунки в
розмірі 12,18 грн, а також просив покласти
на відповідача судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду
від 13.03.2014 позов задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Закарпатгаз» заборгованість в
розмірі 448,05 грн, а також 243,60 грн у
відшкодування сплаченого судового
збору.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду, вважає
його ухваленим із порушенням норм
матеріального права. Вказує, що просила
суд зобов'язати позивача провести
перерахунок заборгованості з
урахуванням встановленого факту
неправомірності нарахування оплати за
споживання газу двома особами у період
з 2007 р. по 01.01.2012, що не було зроблено.
Крім того, оскільки основна сума боргу
склалася у 2009-2011 рр., відповідач просив
застосувати позовну давність, що суд
теж не зробив. Просить рішення щодо
часткового задоволення позову
скасувати, у позові відмовити повністю.

ПАТ «Закарпатгаз» рішення суду не
оскаржувало і подало письмові
заперечення на апеляцію, у яких вказує
на необґрунтованість скарги як такої,
що не відповідає обставинам справи.
Посилаючись на те, що відповідач
продовжує споживання газу і останню
оплату в розмірі 60,00 грн вніс 13.04.2014,
позивач у запереченнях на апеляцію
просить збільшити розмір
заборгованості відповідача до 963,93 грн,
змінити рішення суду першої інстанції
та стягнути з відповідача на користь
позивача указану заборгованість.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
відповідача ОСОБА_1, яка апеляцію
підтримала, представника позивача
Лемака Е.М., який апеляцію не визнав і
сформулювавши по-іншому прохальну
частину заперечень на скаргу просив
апеляцію відхилити, а рішення суду
залишити без змін, обговоривши доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в сукупності, суд
приходить до такого.

Із урахуванням принципу
диспозитивності цивільного процесу,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).
Особа на власний розсуд здійснює своє
право на захист і розпоряджається
своїми цивільними та процесуальними
правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України,
ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), кожна
сторона зобов'язана належно довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст.
57-60 ЦПК України).

Встановлено, що 27.02.2012 ПАТ
«Закарпатгаз» уклало із ОСОБА_1 договір
№ аб 40860 про надання населенню послуг з
газопостачання за адресою АДРЕСА_1 (а.с.
9-11). Даними картки абонента
стверджується, що газовий лічильник
«Самгаз G4» був установлений за адресою
споживача газу 09.12.2011 (а.с. 13).

Таким чином, постачання газу споживачу
на підставі договору та облік
споживання газу із застосуванням
приладу обліку газу розпочалися у
грудні 2011 - лютому 2012 рр., з цього часу
сторонами почали належно виконуватися
відповідні вимоги законодавства щодо
порядку надання комунальної послуги з
газопостачання (ст. 714 ЦК України, ст.ст.
1, 3, 4, 12, 13, ст. 16 ч. 1, ст. 19 ч. 1, ст. 20 ч. 3 п. 1,
ст. 21 ч. 2 п. 3, ст. 26 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», п.п. 4, 10, 11,
17, 22, п. 28 абз. 2, п. 29 абз. 2, п. 32 абз. 2, 11
Правил надання населенню послуг з
газопостачання, затверджених
Постановою КМ України від 09.12.1999 р. № 2246
(далі - Правила), Постанова КМ України
від 05.07.2006 р. № 938 «Про затвердження
Типового договору про надання
населенню послуг з газопостачання та
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 9 грудня 1999 р. №
2246»). До моменту встановлення приладу
обліку газу плата за послуги з
газопостачання розраховувалася
газопостачальником відповідно до
встановлених законодавством норм
споживання та цін на газ (п. 10 ч.ч. 1, 5, п. 11
та інші положення Правил).

В історії розрахунків з абонентом
ОСОБА_1 (а.с. 15-17) розрахунки між
сторонами за спожитий газ зафіксовані
з 01.01.1999. З історії випливає, що на 01.01.1999
заборгованість абонента становила 111,57
грн, до неї у подальшому додавалися
щомісячні платежі за газ і станом на
01.11.2002 сукупний борг споживача складав
536,726 грн, споживач у цьому місяці
сплатив 474,01 грн, після чого
заборгованість зменшилася до 62,716 грн.
Після цієї сплати розрахунки із
початкової суми боргу у 62,716 грн
продовжувалися аналогічно:
нараховувалися і підсумовувалися
щомісячні платежі, сукупна
заборгованість, що утворювалася на
відповідну дату розрахункового
періоду, погашалася нерегулярними
платежами в різних розмірах, в т.ч.,
споживачу нараховувалася субсидія, при
цьому, максимальна перерва між
платежами не перевищувала п'яти
місяців. Станом на 01.10.2009 споживачу було
нараховано до сплати 50,1751 грн, споживач
сплатив 100,40 грн, внаслідок чого
повністю погасив нарахований до цього
часу борг, а переплата склала 50,2249 грн і
була зарахована в рахунок наступних
платежів, однак, починаючи з 01.01.2010
знову утворився борг розміром 25,0379 грн
і щомісячно збільшувався до моменту,
коли станом на 01.03.2012 був зафіксований у
розмірі 1047,9455 грн і цією ж датою була
зафіксована часткова оплата боргу в
розмірі 145,08 грн, внаслідок чого він
зменшився до 902,8655 грн. З історії
розрахунків та з довідки про стан
розрахунків від 25.02.2014 (а.с. 39-40)
убачається, що нарахування щомісячних
платежів припинилося з 01.05.2012, наступні
платежі на оплату боргу зафіксовані
станом на 01.05.2012 (172,54 грн), на 01.08.2012 (30,00
грн) і станом на 01.09.2012 виведено борг у
розмірі 738,7717 грн, що пред'явлений до
стягнення. У подальшому продовжувалося
нарахування оплати за споживання газу
і мали місце ще сім платежів на
загальну суму 560,00 грн протягом січня 2013
р. - березня 2014 р.

Отже, відповідач щоразу частковими
платежами, в т.ч., після укладення
договору, вчиняв дії, які свідчили про
визнання наявного на відповідний
момент сукупного боргу, що включав усю
раніше нараховану наростаючим
підсумком і не погашену заборгованість
із оплати за спожитий газ, чим
переривав перебіг трирічної позовної
давності (ст.ст. 256, 257, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264
ч.ч. 1, 3 ЦК України). Це стосується і
пред'явленого до стягнення останнього
боргу, що нараховувався з 01.01.2010,
оскільки його часткова оплата була
зафіксована станом на 01.03.2012. Указані
обставини не були спростовані
відповідачем в апеляційному суді.

За таких умов, доводи апеляції про
необхідність застосування позовної
давності щодо боргу, основна сума
якого, за твердженням відповідача,
склалася у 2009-2011 рр., необґрунтовані,
суперечать обставинам справи,
положенням закону, для застосування
позовної давності суд підстав не мав.
Розмір боргу, розрахунки позивача теж
не були спростовані відповідачем у
належний процесуальний спосіб,
зокрема, у порядку, передбаченому ст.ст.
64, 66, 143 ЦПК України, а звернення до суду
у даній справі із проханням зобов'язати
позивача зробити перерахунок боргу
виходячи із кількості споживачів газу
не має правового значення і
процесуальних наслідків. На час
розгляду справи судом першої інстанції
правомірність дій позивача щодо обліку
споживання газу і нарахування боргу, в
т.ч., виходячи із зафіксованої
кількості споживачів газу за місцем
проживання відповідача, судовим
порядком не була спростована, як не
спростовано це і на час апеляційного
розгляду справи, тому висновок суду в
оскаржуваному рішенні про те, що
відповідачу «неправомірно
нараховувалося споживання газу» за
двох осіб та про необхідність
«пропорційного зменшення»
нарахованого споживання газу є
передчасним і необґрунтованим. Крім
того, цей висновок суперечить іншому
твердженню, що відповідає обставинам
справи, зафіксованому в рішенні, а саме,
що «фактичних даних, які б спростували
правомірність нарахування відповідачу
заборгованості матеріали справи не
містять і відповідачем у відповідності
до вимог ст. 60 ЦПК України їх не подано».
Водночас, за наявності для того підстав
споживач не позбавлений права
звернутися до суду із позовом про
перевірку правомірності дій щодо
обліку споживання газу, про
зобов'язання газопостачальника
вчинити певні дії тощо.

Колегія суддів виходить із того, що
становище апелянта не може бути
погіршене внаслідок розгляду поданої
ним же апеляційної скарги, а позивач
рішення суду не оскаржив і в
апеляційному суді просив апеляцію
відповідача відхилити, рішення суду -
залишити без змін. Тому в апеляційного
суду відсутні підстави для задоволення
апеляції із скасуванням рішення суду
першої інстанції та ухваленням рішення
про повну відмову в позові.

Поряд із цим, колегія суддів констатує,
що з огляду на вищенаведені норми
законодавства та зважаючи на положення
ст.ст. 11-14, 202, 509, 526, 610, 611, 614, 623, 626-629 ЦК
України, спірні правовідносини
регулюються нормами ЦК України щодо
зобов'язань, угод, а також у відповідній
частині нормами законодавства про
надання житлово-комунальних послуг з
газопостачання, відповідно до яких
обов'язкові для виконання сторонами
договірні зобов'язання мають
виконуватися належним чином; особа
вправі вимагати повного відшкодування
завданих їй порушенням зобов'язання
майнових збитків. Тому застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, які регулюють виконання
договірних зобов'язань, правильне по
суті та відповідає обставинам справи.
Застосування ж до даних правовідносин
положень ст. 1166 ч. 1 ЦК України, що
регулюють позадоговірні (деліктні)
зобов'язання, причому одночасно із
застосуванням норм законодавства, що
регулюють договірні зобов'язання,
помилкове, крім того, всупереч вимогам
ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 1 ЦПК України виходить
за межі позову, оскільки позивач ставив
питання саме про стягнення боргу.
Застосування судом закону, який не
поширюється на спірні правовідносини,
є неправильним вирішенням справи і
тягне з урахуванням положень ст. 8 ч. 8,
ст. 303 ч. 3 ЦПК України обов'язкову зміну
рішення суду.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК
України апеляцію слід задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції змінити, виключивши з нього
вказівку на ст. 1166 ЦК України як на
підставу для часткового задоволення
позову, в решті рішення на підставі ст.
308 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч.
1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково, рішення Берегівського
районного суду від 13 березня 2014 р.
змінити, виключавши з рішення вказівку
на ст. 1166 ЦК України як на підставу для
часткового задоволення позову, в решті
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді