Справа № 161/9061/14-ц
Провадження № 2/161/2870/14
У Х В А Л А

13.06.2014 суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області Пушкарчук В.П.,
вивчивши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від
імені та в інтересах свого
малолітнього сина ОСОБА_4, про визнання
правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які
діють від імені та в інтересах свого
малолітнього сина ОСОБА_4, про визнання
правочину недійсним.

Судом встановлено, що
позивач ОСОБА_1 17 листопада 2011 року вже
зверталася до суду з аналогічним
позовом (справа № 2-841/11 провадження №
2/0308/951/2012). Рішенням Луцького
міськрайонного суду від 08.11.2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, які діють від імені та в
інтересах свого малолітнього сина
ОСОБА_4, про визнання недійсним
заповіту відмовлено. Ухвалою
Апеляційного суду Волинської області
від 22.01.2013 року рішення Луцького
міськрайонного суду від 08.11.2012 року
залишено без змін. Рішення суду від
08.11.2012 року набрало законної сили.

Крім того, позивач ОСОБА_1
повторно 14 травня 2013 року зверталася до
Луцького міськрайонного суду з таким
же позовом (справа № 161/8008/13-ц
провадження № 2/161/531/14). Ухвалою
Луцького міськрайонного суду від 06.05.2014
року позовну заяву ОСОБА_1 за заявою її
представника залишено без розгляду.
Ухвала суду від 06.05.2014 року до
апеляційного суду оскаржена не була та
набрала законної сили.

Таким чином, є таке, що набрало законної
сили, рішення (ухвала) між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Згідно із статтею 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

У справі «Преда і Дардарі проти Італії»
суд вказав, що метою норми ст. 17
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод є запобігання
використанню принципів, на яких
ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати
будь-яку діяльність, спрямовану на
скасування прав і свобод, визнаних цією
Конвенцією. . Суд звертає увагу на те,
що зловживання правом визнається і
така діяльність, яка фактично не
спричинила шкоди, однак мала своєю
метою у майбутньому використати певне
право для порушення прав інших осіб.

З аналізу норм Конвенції та цивільного
законодавства вбачається, що питання
про порушення ст. 17 Конвенції, яка
закріплює один із основоположних
принципів Конвенції – принцип
неприпустимості зловживання правами,
може поставити лише у сукупності з
іншою статтею Конвенції, положення
якої в конкретному випадку дають
підстави для висновку про зловживання
особою наданим їй правом.

Враховуючи викладене, а також те, що
сутність проблеми зловживання правом
полягає у співвідношенні нормативного
та фактичного, в даному випадки є всі
правові підстави стверджувати про
зловживання відповідачем своїм
процесуальним правом на звернення до
суду кілька раз із аналогічним позовом,
оскільки дії ОСОБА_1, що виразилися у
неодноразовому поданні позову щодо
того самого предмету позову та тими ж
учасниками справи, є усвідомленими
вольовими систематичними вчинками, що
лише формально ґрунтуються на
положеннях процесуального права і не
мають за мету захист порушених,
невизнаних чи оспорюваних прав, а
навпаки – такі вчинки переслідують
іншу мету – зловживання процесуальним
правом на озернення до суду, що в свою
чергу порушує передбачене Конвенцією
право на справедливий розгляд справи.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, суддя
відмовляє у відкритті провадження у
справі, якщо є таке, що набрало законної
сили, рішення чи ухвала суду про
закриття провадження у справі у
зв’язку з відмовою позивача від позову
або укладенням мирової угоди у спорі
між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України
після набрання рішенням суду законної
сили сторони та треті особи із
самостійними вимогами, а також їх
правонаступники не можуть знову
заявляти в суді ту саму позовну вимогу
з тих самих підстав, а також оспорювати
в іншому процесі встановлені судом
факти і правовідносини.

З врахуванням викладеного та
відповідно до зазначених норм
процесуального права, а також з метою
забезпечити виконання завдань
цивільного судочинства, дотримання
засад і принципів міжнародного права,
суд приходить до висновку, що за
наявності рішення суду, позивач ОСОБА_1,
позивач не має права звертатися до суду
з аналогічною вимогою, а тому у
відкритті провадження по даній
цивільній справі слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 1, 15, 122, 210, 293 ЦПК
України,

У Х В А Л И Л А:

Відмовити у відкритті провадження по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від імені та в
інтересах свого малолітнього сина
ОСОБА_4, про визнання правочину
недійсним.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подання апеляційної скарги в
п’ятиденний строк з дня отримання її
копії.

Суддя Луцького міськрайонного
суду
В.П. Пушкарчук