Справа № 349/2059/13-ц
Провадження № 22-ц/779/998/2014
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Мелінишин Г.П.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача ОСОБА_3 до
Вербилівської сільської ради
Рогатинського району, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_4 про визнання рішення органу
місцевого самоврядування незаконним
та зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні земельною ділянкою за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Рогатинського районного суду від 20
березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рогатинського районного суду
від 20.03.2014 року задоволено частково
позов ОСОБА_2, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача ОСОБА_3 до
Вербилівської сільської ради
Рогатинського району, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_4 про визнання рішення органу
місцевого самоврядування незаконним
та зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні земельною ділянкою.

Визнано незаконним та скасовано
рішення сімнадцятої сесії шостого
скликання Вербилівської сільської
ради від 11.10.2013 року "Про розгляд акту
постійної комісії з питань земельної
реформи та охорони навколишнього
середовища", яким затверджено акт
комісії від 10.10.2013 року про
встановлення межі землекористування
між господарськими дворами ОСОБА_4 та
ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Стягнуто з Вербилівської сільської
ради на користь ОСОБА_2 229 грн. 40 коп.
судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин
справи, які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовити.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
ні відповідач у своїй позовній заяві,
ні суд у своєму рішенні не встановили
та не довели право користування
позивача земельною ділянкою
встановленого розміру та конфігурації
у спосіб як того вимагає відповідне
земельне законодавство. А відтак,
безпідставно стверджувати, що у ОСОБА_2
вилучено частину відповідної
земельної ділянки. Посилання суду на
акт встановлення зовнішніх меж
присадибних ділянок не свідчить про
наявність права на користування
визначеною земельною ділянкою.

Право позивача на користування
земельною ділянкою не порушено,
оскільки спірна земельна ділянка
раніше не перебувала у її користуванні,
а тому виключне право на розпорядження
цією ділянкою належить Вербилівській
сільській раді. Оскаржуване рішення
Вербилівської сільської ради від 11.01.2013
року відповідає вимогам закону,
оскільки прийнято радою у межах своєї
компетенції та у визначений законом
спосіб, зокрема ст.ст. 19, 143 Конституції
України, ст.10 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні", ст.ст. 12, 116 ЗК
України.

Крім того, судом першої інстанції не
взято до уваги висновки акту від 03.03.1995
року, у якому встановлена та закріплена
межа між існуючими будівлями: житловим
будинком ОСОБА_4 і господарським
будинком ОСОБА_2 на відстані 1 метра від
житлового будинку. Тим більше, що таку
відстань передбачено ДБН 360-92
"Містобудування. Планування і забудова
міських та сільських поселень". Отже,
встановлення межі по фундаменту
житлового будинку не відповідає
зазначеним нормам ДБН та перешкоджає
апелянту обслуговувати житловий
будинок.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
заперечення представника позивача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2 та визнаючи незаконним і
скасовуючи рішення сімнадцятої сесії
шостого скликання Вербилівської
сільської ради від 11.10.2013 року "Про
розгляд акту постійної комісії з
питань земельної реформи та охорони
навколишнього середовища", яким
затверджено акт комісії від 10.10.2013 року
про встановлення межі
землекористування між господарськими
дворами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив із того, що
Вербилівська сільська рада, не
отримавши згоди ОСОБА_2, прийняла
протиправне рішення, яким фактично
вилучила у неї частину земельної
ділянки.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача ОСОБА_3 є власниками
по 1/2 частці домоволодіння в с. Залужжя,
Рогатинського району. Третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача
ОСОБА_4 є також власником домоволодіння
в с. Залужжя, Рогатинського району. Їхні
господарства знаходяться по сусідству.
Дані факти підтверджуються
свідоцтвами про право власності на
нерухоме майно. Дані особи з грудня 1993
року мають в користуванні

земельні ділянки для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, зокрема ОСОБА_2 - 0,15 га, а
ОСОБА_4 - 0,14 га.

Між даними землекористувачами
тривалий період часу існує спір щодо
встановлення

межі землекористування між їхніми
господарськими дворами, що
підтверджується актом

від 03.03.1995 року, актом комісії від 24.07.2001
року та актом комісії від 10.10.2013 року, де
одна із сторін не погоджувалась з
даними актами, а отже і з визначеною
комісією межею між їхніми
будинковолодіннями.

Так, актом від 03.03.1995 року, було
встановлено межі землекористування
між їхніми господарськими дворами на
відстані 1 метру від житлового будинку
ОСОБА_4, однак ОСОБА_2 з такими межами не
погодилась і акт не підписала. Даний
акт органом місцевого самоврядування у
встановленому законом порядку
затверджений не був.

Як вбачається із акту від 24.07.2001
року даний земельний спір розглядався
комісією:

в складі представника місцевого
органу державної влади, представника
органу місцевого

самоврядування та спеціаліста відділу
земельних ресурсів, де було
використано справу по

обліку присадибних ділянок,
планово-картографічний матеріал с.
Залужжя, складений на підставі
аерофотозйомки 1957 року, архітектурний
план забудови та встановлено, що
ОСОБА_4 при будівництві свого житлового
будинку порушила архітектурний план
забудови, а тому межі між присадибними
ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були
визначені

по фундаменту житлового будинку
ОСОБА_4, однак остання даного акту не
підписала. До акту долучена схема-абрис
із межею, яку встановила комісія.

Даний акт було затверджено
рішенням другої сесії п'ятого
демократичного скликання
Вербилівської сільської ради
Рогатинського району від 21.07.2006 року.
Таке рішення органу місцевого
самоврядування ніким у судовому
порядку не оскаржувалось.

В жовтні 2013 року ОСОБА_4
звернулась до Вербилівської сільської
ради із заявою про встановлення нової
межі землекористування, оскільки при
раніше затвердженій межі у неї
відсутній доступ до обслуговування
свого житлового будинку.

Актом комісії від 10.10.2013 року було
рекомендовано сільській раді
відмінити рішення Вербилівської
сільської ради від 21.07.2006 року, оскільки
межа, яка встановлена по фундаменту
житлового будинку ОСОБА_4, перешкоджає
їй в обслуговуванні свого житлового
будинку та затвердити межові знаки між
житловим будинком ОСОБА_4 та
господарським будинком спільно з під
навісом ОСОБА_2 на відстані 0,5 метра від
житлового будинку ОСОБА_4 ОСОБА_2 з
такими висновками комісії не
погодилась, а тому акт від 10.10.2013 року не
підписала.

Рішенням сімнадцятої сесії
шостого скликання Вербилівської
сільської ради Рогатинського району
від 11.10.2013 року відмінено рішення
другої сесії п'ятого демократичного
скликання від 21.07.2006 року про
затвердження акту встановлення
зовнішніх меж присадибних ділянок
жителів с. Залужжя, Рогатинського
району ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 24.07.2001 року
та затверджено акт комісії від 10.10.2013
року про встановлення нової межі
землекористування між даними
господарськими дворами.

Таким чином, як вбачається з
вищенаведеного, існують два
ненормативні правові акти
одноразового застосування органу
місцевого самоврядування, які
стосуються одного і того самого
питання (межа між земельними ділянками
ОСОБА_4 та ОСОБА_2).

Згідно ч.2 ст.144 Конституції
України та ч.10 ст.59 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні", рішення
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб з мотивів
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України,
земельні ділянки, які перебувають у
власності чи користуванні громадян або
юридичних осіб, передаються у
власність чи користування за рішенням
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування лише після
припинення права власності чи
користування ними в порядку,
визначеному законом.

Такий порядок встановлений ст.ст.
140-149 цього Кодексу, відповідно до яких
однією із підстав припинення права
користування земельною ділянкою є
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.149 ЗК України, земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади, Ради міністрів АРК та органів
місцевого самоврядування на підставі
та в порядку, передбачених цим
Кодексом, вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень. У разі
незгоди землекористувача з вилученням
земельної ділянки питання вирішується
в судовому порядку.

Крім того, згідно до ч.1, 9, 10 ст.59 ЗУ
"Про місцеве самоврядування в Україні",
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.
Акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Відповідно до абз.7 п.4.1 Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним поданням
Харківської міської ради щодо
офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19,
ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46,
ч.1 та 10 ст. 59 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) від 16.04.2009 року №7-рп/2009.
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що органи місцевого
самоврядування мають право приймати
рішення, вносити до них зміни та
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України,
керуючись у своїй діяльності ними та
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

В той же час, в абз.5, 6
Конституційний Суд України зазначає,
що в Конституції України закріплено
принцип за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є "гарантією
стабільності суспільних відносин" між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці 2 пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13.05.1997
року №1-зп у справі щодо несумісності
депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, а
тому вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Таку ж позицію займає і Верховний
Суд України, який у своїй постанові від
06.06.2011 року стосовно перегляду ухвали
Вищого адміністративного суду України
від 05.10.2010 року з підстав неоднакового
застосування ст.59 ЗУ "Про місцеве
самоврядування в Україні" у подібних
правовідносинах. В даній постанові
Верховний Суд України зазначає, що
оскаржуване розпорядження, яке є
ненормативним правовим актом
одноразового застосування і вичерпало
свою дію фактом його використання, не
може бути в подальшому скасоване.

Також, відповідно п.8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", вирішуючи спори про
припинення права власності на земельну
ділянку чи права користування нею, суди
повинні враховувати, що органи
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування має право прийняти
рішення про це лише в порядку, з підстав
і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК
України. У випадках, визначених цими
нормами, припинення права власності на
землю чи права землекористування
провадиться за позовом відповідного
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування в судовому
порядку, недодержання якого є
підставою для визнання рішення цього
органу та виданих державних актів
недійсними. У разі пред'явлення до
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування позову про
незаконність припинення права
землекористування через відсутність
судового рішення про вилучення
земельної ділянки відповідач вправі
пред'явити зустрічний позов про таке
вилучення, а суд має розглянути його
разом із первинним позовом.

Рішення органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування
після встановлення меж земельних
ділянок у натурі (на місцевості),
одержання власником або
землекористувачем документів, що
посвідчують право на них, та державної
реєстрації, не може бути підставою для
припинення права власності на земельну
ділянку або права користування
земельною ділянкою як повністю, так і
частково, оскільки визначений статтями
140, 141 ЗК України перелік підстав для
цього є вичерпним.

Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення.

А тому, суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку про те, що Вербилівська
сільська рада, не отримавши згоди
ОСОБА_2 на вилучення у неї частини
земельної ділянки, фактично своїм
рішенням вилучила її з законного
користування позивача чим допустила
порушення вимог закону.

Також колегія суддів звертає
увагу, що згідно із ч.ч.2, 3, 5 ст.158 ЗК
України, виключно судом вирішуються
земельні спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності та користуванні громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності та
користуванні громадян, і додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

У разі незгоди власників землі
або землекористувачів з рішенням
органів місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику в сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

Відповідно до п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", згідно зі ст.158 ЗК
України суди розглядають справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.

Враховуючи це, ОСОБА_4 у випадку
незгоди з рішенням Вербилівської
сільської ради Рогатинського району
від 21.07.2006 року, мала можливість
оскаржити його в судовому порядку,
однак цього не зробила. Натомість
звернулась з заявою про скасування
цього рішення до сільської ради, яка
протиправно по суті повторно прийняла
рішення про встановлення меж між
земельними ділянками не маючи на то
жодних підстав.

Одночасно, колегія суддів не бере
до уваги висновки акту від 03.03.1995 року, у
якому встановлена та закріплена межа
між існуючими будівлями: житловим
будинком ОСОБА_4 і господарським
будинком ОСОБА_2 на відстані 1 метра від
житлового будинку, оскільки такий акт
позивач не підписала, а отже не
погодилась з його змістом і він не був
затверджений рішення органу місцевого
самоврядування.

Крім того, як вбачається з акту
комісії від 24.07.2001 року ОСОБА_4 при
будівництві свого житлового будинку
порушила архітектурний план забудови,
а тому саме через свої дії вона
позбавлена можливості обслуговувати
житловий будинок, фундамент якого
обґрунтовано слугує межею між її
земельною ділянкою та ділянкою ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рогатинського районного суду
від 20 березня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин