У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представника позивача та відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Дубровицького
комунального підприємства
"Будинкоуправління" Дубровицької
міської ради Рівненської області на
рішення Дубровицького районного суду
від 14 травня 2014 року у справі за позовом
Дубровицького комунального
підприємства "Будинкоуправління"
Дубровицької міської ради Рівненської
області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Редакції
громадсько-політичної газети
"Поліський репортер" про спростування
недостовірної інформації,

в с т а н о в и л а :

7 лютого 2014 року Дубровицьке КП
«Будинкоуправління» Дубровицької
міської ради звернулося в суд з позовом
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Редакції
громадсько-політичної газети
«Поліський репортер» про спростування
недостовірної інформації.

Рішенням Дубровицького районного суду
від 14 травня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі позивач посилався на те, що
відповідно до роз'яснень, які
містяться у ч. 7 п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 27
лютого 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації, фізичної та юридичної
особи» спростування поширеної
недостовірної інформації повинно
здійснюватися незалежно від особи, яка
її поширила.

Розмістивши у громадсько-політичній
газеті "Поліський репортер" у статті
«Відповідь на відповідь» інформацію
про те, що «...електричні лампочки за
період від 01.2011 р. до 31.03.2013 р. замінялися
18 разів по 100 штук! Це за 2 роки і 3 місяці
становить 1800 лампочок. Це по 2 лампочки
кожного дня!... Лампочки ми всі по черзі
власноруч міняємо... Ремонт штукатурки
цокольної частини будинку - 3 рази по 100
кв. м ... Готування важких
опоряджувальних цементно-вапняних
розчинів 13 разів по 100 кв. м. Готовий
розчин додавати на кожні наступні 10 мм
товщини штукатурки 9 разів...
Профілактичний огляд вікон..., двері - 100
штук, тощо...» автори статті перекрутили
певні факти та явно перебільшили обсяг
послуг, які надавалися ним при
обслуговуванні будинку АДРЕСА_1 в м.
Дубровиці.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у
ч. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації,
фізичної та юридичної особи»
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Текст статті «Відповідь на відповідь»
містить фактичні дані, а не оціночні
судження. Дані, які там розміщені
спростовуються відомостями виконаних
робіт Дубровицького КП
«Будинкоуправління» Дубровицької
міської ради.

Покликаючись на ці обставини,
відповідач рішення місцевого суду
вважав незаконним та необґрунтованим і
просив апеляційний суд його скасувати
й ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
відмовляючи позивачу (який є юридичною
особою публічного права та надавачем
житлово-комунальних послуг мешканцям у
м. Дубровиці) у задоволенні позову до
відповідачів про спростування
недостовірної інформації, місцевий суд
виходив з того, що поширені відомості є
думками та оціночними судженнями
відповідачів у справі, які є
споживачами цих послуг і критично
оцінюють роботу позивача, а тому такі
відомості не підлягають спростуванню.

Колегія суддів із цим висновком суду
першої інстанції погоджується.

Відповідно до ст.ст. 91, 94, 277 ЦК України
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації.

Разом з тим, статтею 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського суду з прав
людини», суди повинні застосовувати
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод та рішення
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
ратифікованої Законом України № 475/97-ВР
від 17.07.97р., визначено що кожен має право
на свободу вираження поглядів. Це право
включає свободу дотримуватися своїх
поглядів, одержувати і передавати
інформацію та ідеї без втручання
органів державної влади і незалежно
від кордонів.

Пленум Верховного Суду України у п.19
постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації, фізичної та
юридичної особи» роз'яснив, що
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням. Відповідно до частини
другої статті 471 Закону України "Про
інформацію" ( 2657-12 ) оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності
(на відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10 Конвенції
( 475/97-ВР ).

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також
інші особисті немайнові права, вона
вправі скористатися наданим їй
частиною першою статті 277 ЦК ( 435-15 ) та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне
тлумачення справи (стаття 37 Закону про
пресу, стаття 65 Закону України "Про
телебачення і радіомовлення") ( 3759-12 ) у
тому ж засобі масової інформації з
метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Європейський Суд з прав людини у своїй
судовій практиці дотримується підходу
щодо захисту свободи вираження,
вказуючи, що свобода висловлювати свої
погляди є правом людини, визнаним у
світі. Свобода слова визнається цінною,
оскільки публічні обговорення є
можливим інструментом досягнення
суспільних цілей та вираження
особистих поглядів саме по собі є
людським благом пошуку істини,
досягнення справедливості, викриття
негативних тенденцій у суспільстві і
взаємовідносин між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів
та ідей є істотним чинником
повноцінного розвитку особистості в
суспільстві, так само, як і здатність
людини сприймати заперечення,
спонукання, заохочення через ідеї,
висловлені іншими людьми, яка є також
важливою для формування особистих
переконань.

У справі «Лінгенс проти Австрії»
Європейський суд зазначав: «Суд
повинен нагадати, що свобода вираження
поглядів, гарантована пунктом 1 статті
10, становить одну з основних підвалин
демократичного суспільства й одну з
принципових умов його розвитку та умов
самореалізації кожної особи. За умови
додержання пункту 2 свобода вираження
стосується не лише тієї «інформації»
або тих «ідей», які отримані належним
чином або розглядаються як необразливі
чи незначні, а й тих, що викликають
образу, обурення або неспокій. Такими є
вимоги плюралізму, терпимості і широти
поглядів, без яких демократичне
суспільство неможливе».

У справі «Укрпресгрупа проти України»
Європейський суд з прав людини
встановив таке: «у своїй практиці Суд
розцінює факти та оціночні судження.
Якщо існування фактів може бути
підтверджене, правдивість оціночних
суджень не піддається доведенню.
Вимога довести правдивість оціночних
суджень є нездійсненною і порушує
свободу висловлення думки як таку, що є
фундаментальною частиною права, яке
охороняється статтею 10 Конвенції».

Проблеми, пов'язані з особливостями
реалізації права громадян на свободу
вираження поглядів і критику стосовно
дій (бездіяльності) посадових та
службових осіб, предметом розгляду
Європейського суду з прав людини були
неодноразово. Застосовуючи положення
статті 10 Конвенції про захист прав
людини та основних свобод в рішеннях у
справах «Нікула проти Фінляндії»,
«Яновський проти Польщі» та інших, суд
підкреслив, що межі допустимості
інформації щодо посадових та службових
осіб можуть бути ширшими порівняно з
межами такої ж інформації щодо
звичайних громадян. Тому, якщо посадові
чи службові особи діють без правових
підстав, то мають бути готовими до
критичного реагування з боку
суспільства.

Пленум Верховного Суду України в
постанові № 1 від 27 лютого 2009 року «Про
судову практику у справах про захист
честі та гідності, а також ділової
репутації фізичної чи юридичної особи»
роз'яснив, що межа допустимої критики
щодо публічної особи є значно ширшою,
аніж окремої пересічної особи.
Публічні особи неминуче відкриваються
для прискіпливого висвітлення їх слів
та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Як було зазначено вище, позивач у
справі КП «Будинкоуправління» є
юридичною особою публічного права, яка
надає послуги з утримання будинків,
споруд та прибудинкових територій, а
тому межа його допустимої критики є
значно ширшою, аніж іншої особи, у
зв'язку з цим ставлення до його
діяльності є прискіпливішим.

Статтею 30 Закону України «Про
інформацію» теж передбачено, що ніхто
не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів. Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

З приводу зроблених висновків у даній
справі суд першої інстанції в
оскаржуваному рішенні навів
відповідні мотиви та обґрунтування, з
якими погоджується й апеляційний суд.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України у п. 15
постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації, фізичної та
юридичної особи» при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Проте позивач того факту, що поширена
інформація порушує його особисті
немайнові права, тобто завдає шкоди
його відповідним особистим
немайновим благам або перешкоджає
йому повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право, в
місцевому суді не довів.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Дубровицького
комунального підприємства
"Будинкоуправління" Дубровицької
міської ради Рівненської області
відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду
від 14 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: