У х в а л а

іменем україни

25 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
виконуючого обов'язки Очаківського
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
до Очаківської районної державної
адміністрації Миколаївської області,
ОСОБА_3, треті особи: Миколаївське
обласне управління водних ресурсів,
Очаківське міськрайонне управління
юстиції в Миколаївській області,
Управління Держземагенства в
Очаківському районі Миколаївської
області, про скасування розпорядження
Очаківської районної державної
адміністрації, визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку та повернення
земельної ділянки, скасування
державної реєстрації права власності
та внесення змін до державного
земельного кадастру про власника
земельної ділянки,

за касаційною скаргою заступника
Дніпровського екологічного прокурора
на рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року виконуючий обов'язки
Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури звернувся до
суду з позовом до Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області (далі - Очаківська РДА) та
ОСОБА_3, який уточнив у процесі розгляду
справи, і остаточно просив:

- визнати незаконним та скасувати
розпорядження заступника Очаківської
РДА від 08 квітня 2011 року № 109 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність громадянам України (37 осіб)
для ведення особистого селянського
господарства із земель державної
власності не наданих у власність або
користування в межах території
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області» в частині затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки з кадастровим
номером :02:000:0502 площею 1 га,
вартістю 32 200 грн для ведення
особистого селянського господарства
та передачі її у власність
ОСОБА_3;-

визнати недійсним, виданий на ім'я
ОСОБА_3 04 липня 2012 року
державний акт серії ЯК № 255365 на право
власності на земельну ділянку площею 1
га, яка розташована в межах
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області, та скасувати його державну
реєстрацію;

- повернути вищевказану земельну
ділянку у державну власність в особі
Очаківської РДА;

- зобов'язати Управління
Держземагенства в Очаківському районі
Миколаївської області внести до
державного земельного кадастру
інформацію про власника
вищезазначеної земельної ділянки -
Очаківську РДА.

На обґрунтування позовних вимог
виконуючий обов'язки Очаківського
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
посилався на те, що розпорядженням
Очаківської РДА від 08 квітня 2011 року №
109 про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення цієї
земельної ділянки у власність ОСОБА_3
була передана земельна ділянка площею 1
га, розташована в межах
Солончаківської сільської ради
Очаківського району для ведення
особистого селянського господарства.

На підставі цього розпорядження 07
жовтня 2011 року ОСОБА_3 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Позивач вказав, що спірна земельна
ділянка знаходиться на відстані 981,70
метрів від урізу води, тобто в межах
нормативно визначеної 2-х
кілометрової прибережної захисної
смуги Дніпровсько-Бузького лиману
Чорного моря, тому не могла бути
передана у власність фізичній особі.

Посилаючись на викладене, виконуючий
обов'язки Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 17
грудня 2013 року у задоволенні позову
виконуючого обов'язки Очаківського
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 18 березня
2014 року апеляційну скаргу
Дніпровського екологічного прокурора
відхилено, рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі заступник
Дніпровського екологічного прокурора,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення Очаківської РДА,
Реєстраційної служби Очаківського
міськрайонного управління юстиції у
Миколаївській області та Головного
управління Держземагенства в
Очаківському районі Миколаївської
області на касаційну скаргу, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, з рішенням якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, виходив із того, що
позивачем не надано належних доказів
того, що спірна земельна ділянка
розташована в межах прибережної
захисної смуги Дніпровсько-Бузького
лиману Чорного моря та відноситься до
земель водного фонду, а також доказів
того, що на час прийняття Очаківською
РДА розпорядження від 08 квітня 2011 року
№ 109 Солончаківською сільською радою
Очаківського району були визначені
розмір та межі водоохоронної зони з
прибережною захисною смугою.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що розпорядженням
Очаківської РДА від 08 квітня 2011
року № 109 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 1 га у власність ОСОБА_3
для ведення особистого селянського
господарства із земель державної
власності (запасу), не наданих у
власність або користування в межах
території Солончаківської сільської
ради та передано безоплатно у її
власність вищевказану земельну
ділянку (а.с. 21).

На підставі вказаного розпорядження 07
жовтня 2011 року ОСОБА_3 отримала
державний акт серії ЯК № 255365 на право
власності на земельну ділянку із
кадастровим номером :02:000:0502 (а.с.
51).

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що спірна земельна
ділянка, передана у власність ОСОБА_3,
знаходиться поза межами с. Солончаки на
відстані 981,7 метрів від урізу води
Дніпровсько-Бузького лиману Чорного
моря (а.с. 86, 87)

Згідно зі статтями 19, 20 Земельного
кодексу України (далі - ЗК України)
землі України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі водного фонду, та віднесення їх
до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
статті 21 ЗК України, недійсними рішень
про надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3
Водного кодексу України (далі - ВК
України) (у редакції, яка була чинною на
час виникнення правовідносин) усі води
(водні об'єкти) на території України
становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення правовідносин) визначає, що
до водного фонду України належать:
поверхневі води: природні водойми
(озера), водотоки (річки, струмки),
штучні водойми (водосховища, ставки) і
канали; інші водні об'єкти; підземні
води та джерела; внутрішні морські води
та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» частини
першої статті 58 ЗК України та статті 4
ВК України до земель водного фонду
належать землі, зайняті морями,
річками, озерами, водосховищами,
іншими водними об'єктами, болотами, а
також островами.

Крім того, до земель водного фонду
України відносяться землі, на яких хоча
і не розташований водний фонд, але за
своїм призначенням вони сприяють
функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України,
статті 58 ЗК України (у редакціях, які
були чинними на час виникнення
правовідносин) до таких земель
відносяться землі зайняті
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК
України та статті 88 ВК України
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) вздовж
річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток
і лиманів встановлюється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Межі встановлених
прибережних захисних смуг і пляжних
зон зазначаються в документації з
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 05 листопада 2004
року № 434 (далі - Порядок від 05 листопада
2004 року № 434) у разі відсутності
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на місцевості)
меж щодо прибережних захисних смуг
водних об'єктів, природоохоронний
орган забезпечує їх збереження шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо надання цих земельних ділянок
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених статтею 88
ВК України та орієнтовних розмірів і
меж водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 08 травня 1996 року
№ 486, з урахуванням конкретної
ситуації.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень частини першої
статті 84 ЗК України (у редакції, яка
була чинною на час прийняття рішень про
надання земельних ділянок) у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі
водного фонду, крім випадків,
визначених цим Кодексом (пункт «ґ»
частини третьої статті 83 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття рішень про надання земельних
ділянок у власність).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями
частини другої статті 59 ЗК України
(у редакції, яка була чинною на
час виникнення правовідносин).

Так, частиною першою статті 59 ЗК
України передбачено, що землі водного
фонду можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо (частина четверта статті
59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
виникнення правовідносин) землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, зокрема зайняті поверхневими
водами: водотоками (річки, струмки),
штучними водоймами (водосховища,
ставки) і каналами; іншими водними
об'єктами; підземними водами та
джерелами; внутрішніми морськими
водами та територіальним морем, як
землі зайняті водним фондом України, а
також прибережні захисні смуги вздовж
річок (у тому числі струмків та
потічків), морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм не могли
передаватись у власність громадян,
оскільки є землями водного фонду
України.

Крім того, за змістом ч. 6 ст. 88 ВК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням містобудівної
документації.

Відповідно до пункту 5 Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 травня
1996 року № 486 (далі - Порядок від 08 травня
1996 року № 486) розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі нормативно
технічної документації, а на землях
міст і селищ міського типу розмір
водоохоронної зони, як і прибережної
захисної смуги, встановлюється
відповідно до існуючих на час
встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови (пункт 10
зазначеного Порядку).

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суди попередніх інстанцій на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на
вищезазначене уваги не звернули та не
врахували, що відповідно до положень
ст. 88 ВК України, Порядку від 05
листопада 2004 року № 434 та
Порядку від 08 травня 1996 року № 486 розмір
та межі прибережних захисних смуг мали
встановлюватись за проектами
землеустрою (термін та зміст за
статтями 50-54 Закону України «Про
землеустрій»), а на землях населених
пунктів - відповідно до існуючих на час
встановлення конкретних умов забудови,
а при наданні в користування земельних
ділянок навколо зазначених та інших
водних об'єктів, у разі відсутності
землевпорядної документації
(документації із землеустрою, проекту
землеустрою) та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
збереження водних об'єктів повинно
бути досягнуто шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
установлених статтею 88 ВК України, та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до Порядку від 08 травня 1996
року № 486 з урахуванням конкретної
ситуації (тобто з урахуванням
прибережних захисних смуг шириною не
менше двох кілометрів від урізу води ч.
9 ст. 88 ВК України).

Вищевикладене узгоджується із
правовою позицією, висловленою у
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року у справі №
6-16цс14, яка відповідно до вимог ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою для всіх
судів України.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За викладених обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, проаналізувавши матеріали
справи та виходячи з предмета
заявленого позову, дійшла висновку про
невідповідність вимогам закону
рішення Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 17
грудня 2013 року та ухвали апеляційного
суду Миколаївської області від 18
березня 2014 року, а тому вказані рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника
Дніпровського екологічного прокурора
задовольнити.

Рішення Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 17
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 18
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська