У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Черненко В.А.,
Лесько О.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: Суворовська
районна адміністрація Одеської
міської ради, Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області, Одеська міська рада,
про усунення перешкод в користуванні
власністю, визначення порядку
користування домоволодінням,
господарськими спорудами, земельною
ділянкою, припинення права часткової
власності та знесення; за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті
особи: Одеська міська рада, Інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області, про
визнання договору дарування удаваною
угодою, визнання дійсним договору
купівлі-продажу, перевід прав покупця,
усунення перешкод в користуванні
власністю та зобов'язання вчинити
певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Суворовського районного
суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 6 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом в якому просив
зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому
перешкоди у користуванні 42/100 частинами
домоволодіння та земельною ділянкою,
які розташовані у АДРЕСА_1, визначити
порядок користування домоволодінням
відповідно до часток у домоволодінні,
припинити право часткової власності та
знести самочинно збудовану споруду.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
він є власником 42/100 частин
вищевказаного домоволодіння на
підставі договору дарування від 30
грудня 2011 року, а відповідачка є
власником 58/100 частин цього ж
домоволодіння. Він з 30 грудня 2011 року не
може користуватися своєю власністю,
оскільки ОСОБА_5 змінила замки та не
впускає його до будинку, посилаючись на
те, що вона є власником домоволодіння в
цілому. Зазначав, що його звернення до
органів внутрішніх справ результатів
не дало.

У травні 2012 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з зустрічним позовом, в якому
просила зобов'язати ОСОБА_4 не чинити
їй перешкоди у користуванні
комунікаціями, у вільному
проході-проїзді до її частини
земельної ділянки з домоволодінням;
визнати договір дарування 42/100 частин
спірного домоволодіння, укладений 30
грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
удаваним; визнати вказаний договір
дарування договором купівлі-продажу;
перевести права та обов'язки покупця
42/100 частин домоволодіння на неї;
зобов'язати ОСОБА_4 встановити тверду
межу між частиною домоволодіння, яка
належить їй за адресою: АДРЕСА_1, та
домоволодінням, яке належить ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_4
знести самочинно прибудовану споруду
до стіни її будинку.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 24 квітня 2013 року, позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено порядок користування
спірним домоволодінням, визнано за
ОСОБА_4 право власності на 63/100 частин,
визнано за ОСОБА_5 право власності на
37/100 частин; встановлено порядок
користування земельною ділянкою,
виділивши ОСОБА_4 земельну ділянку
площею 151,3 кв.м, а ОСОБА_5 - 271,2 кв.м,
водопровідну колонку залишено в
спільному користуванні; зобов'язано
ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_4 у
володінні, користуванні та
розпорядженні належних йому 63/100 частин
спірного домоволодіння, зобов'язано
ОСОБА_5 зробити за власний рахунок
переобладнання, стягнено з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 грошову компенсацію - 19
943 грн 04 коп. та судовий збір - 107 грн 30
коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 відмовлено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 6 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позову ОСОБА_4 про
зобов'язання ОСОБА_5 за власний рахунок
здійснити перебудову шляхом
забезпечення відступу від частини
житлового будинку, позначеного по
плану під літ. "А", належної ОСОБА_4 до
фундаменту цокольного поверху, що
позначений під літ. "О", на відстань не
менш ніж 8 метрів та відмови у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити
перешкоди у користуванні
комунікаціями скасовано.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Зобов'язано ОСОБА_5 за власний рахунок
здійснити перебудову самовільно
збудованого фундаменту цокольного
поверху літ "О" домоволодіння АДРЕСА_1,
шляхом проведення робіт, а саме
закладення віконних пройомів, які
виходять на частину житлового будинку
літ. "А", яка належить ОСОБА_4, що входить
до складу домоволодіння АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод
ОСОБА_5 у користуванні комунікаціями
(газ, вода, світло, каналізація) за
адресою: АДРЕСА_1.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
та обґрунтованість судових рішень в
межах касаційного оскарження, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення в частині, яка не скасована
апеляційним судом, та апеляційний суд
ухвалюючи нове рішення, правильно
встановили характер спірних
правовідносин сторін у справі та
застосували норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
вирішили спір з урахуванням конкретних
обставин справи з дотриманням норм
процесуального права.

Доводи касаційної скарги та зміст
рішення суду першої інстанції в
частині, яка не скасована апеляційним
судом, та рішення суду апеляційної
інстанції не дають підстав для
висновку про те, що судами при розгляді
справи були допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК
України є підставами для скасування
судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 24 квітня 2013 року в частині,
яка не скасована апеляційним судом, та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 6 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

О.О. Лесько

М.Є. Червинська