Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Василевич В.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Н.М.

за участю представників: позивача -
ОСОБА_1; ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Рівненського міського суду від
4 лютого 2010 року у справі за позовом
Закритого акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про солідарне
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Рівненського
міського суду від 4 лютого 2010 року
вимоги Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" (далі - ЗАТ "Приватбанк" або
Банк) задоволено: стягнуто солідарно з
відповідачів на користь позивача 2 224, 76
доларів США, 177, 74 гривень судового
збору і 120 гривень витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Ухвалою цього суду від 7 квітня 2014 року
заяву ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

На рішення суду ОСОБА_2 через свого
представника ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу, де покликалася на його
незаконність і необґрунтованість, що
полягає у неправильному застосуванні
норм матеріального права і порушенні
норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про
недодержання судом вимог ст.ст. 74, 169, 224
ЦПК України щодо порядку вручення
судових повісток і умов проведення
заочного розгляду справи, а також п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.06.2009 року №2 "Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої інстанції"
щодо належного повідомлення особам,
які беруть участь у справі, про час і
місце розгляду справи.

Суд не з'ясував, коли в позивача виникло
право вимоги про дострокове стягнення
кредитної заборгованості з
відповідачів, який час пройшов від
виникнення права до звернення з
позовом до суду, з тим, щоб встановити,
чи не закінчився 6-місячний строк для
звернення з вимогою до поручителів. Не
перевірено також і те, чи надсилалася
Банком письмова вимога поручителям, як
це передбачено п. 5 договору поруки,
хоча порушення зобов'язання виникло
16.11.2008 року, а з позовом ЗАТ КБ
"Приватбанк" звернувся через 11 місяців
23.10.2009 року. В зв'язку з цим не додержано
правил ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо
наявності підстав для припинення
поруки. Також убачала як підставу
припинення поруки і дію ч. 1 ст. 559 ЦК
України.

Вважала, що судом не застосовано вимоги
ч.ч. 1, 3 ст. 615 ЦК України щодо відмови від
зобов'язання однією стороною в разі
невиконання зобов'язань іншою
стороною.

Не погоджувалася з наданим позивачем
розрахунком, вважаючи, що він не
засвідчений печаткою і підписом
уповноваженої особи, не є документом,
який додається до позовної заяви як
розрахунок заборгованості, а є
документом для внутрішнього
користування, та надрукований дуже
дрібним кеглем шрифту, що унеможливлює
його перевірку і дослідження.

Щодо визначення судом заборгованості в
іноземній валюті, наполягала на
порушенні ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України щодо
виконання грошового зобов'язання у
гривнях і переведенні іноземної валюти
в національну.

Просила скасувати заочне рішення
Рівненського міського суду від 4 лютого
2010 року, ухваливши нове, яким визнати її
поруку припиненою на момент звернення
ЗАТ КБ "Приватбанк" до суду. В решті
рішення суду не оскаржувалося.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі і з'явились в
судове засідання,перевіривши
матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги ЗАТ КБ
"Приватбанк", суд першої інстанції
правильно виходив з факту невиконання
позичальником кредитних зобов'язань
перед кредитодавцем, у зв'язку з чим
виникла заборгованість у виді боргу за
кредитом, боргу за процентами за
користування кредитом, штрафу
відповідно до умов договору, штрафу
(фіксованої частини) і штрафу
(процентної складової). Оскільки
повернення кредитних коштів
забезпечено порукою ОСОБА_5 і ОСОБА_2,
тому заборгованість стягнуто
солідарно з усіх трьох відповідачів.

Проте з висновками про спільну поруку
відповідачів не можна погодитися.

Матеріалами справи встановлено, і ці
обставини сторонами не оспорюються, що
24 липня 2008 року між ОСОБА_4 і позивачем
укладено кредитний договір №240720_cred, за
яким позичальник одержала 3 000 доларів
США кредиту шляхом перерахування
кредитних коштів на картрахунок НОМЕР_1
зі сплатою 24 відсотків за користування
кредитом на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 13 листопада 2009
року (а.с. 5-7). Повернення коштів повинно
було здійснюватися ОСОБА_4 відповідно
до графіку погашення кредиту та
процентів, який є додатком №1 до
кредитного договору.

У забезпечення кредитних зобов'язань
того ж числа між ОСОБА_5 та Банком і
ОСОБА_2 і Банком укладено два окремі
договори поруки №240720_cred/ДП1 та
№240720_cred/ДП2, за умовами яких поручителі
відповідають перед кредитором за
виконання обов'язків за кредитним
договором у тому ж розмірі, що й
боржник, включаючи сплату кредиту,
процентів, нарахованих за користування
кредитом, винагород, штрафів, пені та
інших платежів, відшкодування збитків,
а у випадку невиконання кредитних
зобов'язань ОСОБА_4 і поручителі
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники. Строк дії договору
визначено до повного виконання
зобов'язань за кредитним договором (а.с.
9, 10).

Спірні відносини між сторонами виникли
з приводу невиконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитним
договором, у зв'язку з чим наступила
солідарна відповідальність для всіх
відповідачів, тобто для ОСОБА_4 і двох
поручителів.

Згідно зі ст.ст. 1054, 1050, 553-554 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути кредит
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини кредитодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Частина 3 ст. 303 ЦПК України передбачає
право апеляційного суду вийти за межі
доводів апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права, які є обов'язковою
підставою для скасування рішення.

Так, відповідно до ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання. У разі солідарного
обов'язку боржників кредитор має право
вимагати виконання обов'язку частково
або в повному обсязі як від усіх
боржників, так і від будь-кого з них
окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України). Правові
наслідки порушення зобов'язання,
забезпеченого порукою, передбачені ст.
554 цього Кодексу.

Стягуючи одночасно з позичальника і
двох поручителів в солідарному порядку
суму заборгованості за кредитом, суд
першої інстанції не врахував
неможливість застосування до спірних
відносин норми ч. 3 ст. 554 ЦК України.
Поручителі не несуть солідарної
відповідальності між собою, позаяк
відсутня їх спільна порука і укладено
два окремі договори поруки.

Як убачається, ОСОБА_4 не виконала своїх
зобов'язань за кредитом, а поручителі,
окремо одна від одної, поручилися
солідарно відповідати кожна з
позичальником за зобов'язаннями
останньої, уклавши з кредитодавцем
договір поруки, тому їхня
відповідальність наступає відповідно
до ч.1 ст.554 ЦК України.

Положення ст. 119 ЦПК України
передбачають, що підставами позову, які
відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу
суд не може змінити без згоди позивача,
є обставини, якими останній
обґрунтовує вимоги, а не саме по собі
посилання на певну норму закону. Тому в
разі посилання позивача не на ту норму
закону, суд уточнює підстави позову й
застосовує норму закону, яка їм
відповідає, незалежно від згоди на це
позивача.

За таких обставин оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про стягнення заборгованості
за кредитним договором солідарно
окремо з позичальника і ОСОБА_5 та
солідарно окремо з позичальника і
ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги про
припинення поруки ОСОБА_2 не
заслуговують на увагу, оскільки не
ґрунтуються на нормах ч.ч. 1 і 4 ст. 559 ЦК
України, на які покликається
відповідач.

Норми цього закону передбачають
припинення поруки з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. Порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в абз. третьому-четвертому п. 24
своєї постанови від 30.03.2012 року №5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
вбачається, що пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову. При цьому
сама по собі умова договору про дію
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Оскільки строк договору поруки не
встановлено, Банком на ім'я ОСОБА_2
письмової вимоги про погашення
заборгованості не направлялося, а
правом на дострокове стягнення
заборгованості позивач скористався у
жовтні 2009 року, тобто ще до настання
строку виконання основного
зобов'язання, а саме до 13 листопада 2009
року, тому унеможливлюється
застосування правил ч. 4 ст. 559 ЦК
України до спірних відносин.

Хибними є також покликання ОСОБА_2 про
застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України щодо
припинення поруки з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання.

Не можна погодитися і з її доводами про
незаконність стягнення заборгованості
в іноземній валюті.

Так, абз. перший п. 12 зазначеної
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вказує про те, що в разі якщо
кредит правомірно наданий в іноземній
валюті та кредитодавець (позивач)
просить стягнути кошти в іноземній
валюті, суд у резолютивній частині
рішення зазначає про стягнення таких
коштів саме в іноземній валюті, що
відповідає вимогам частини третьої
статті 533 ЦК.

Інші доводи автора скарги - про
недодержання норм процесуального
права спростовуються відсутністю
таких порушень, що призвели би до
неправильного вирішення судом справи.

Підставою для часткового задоволення
апеляційної скарги відповідно до п. 4 ч.
1 ст. 309 ЦПК України є незастосування
норм матеріального права, які
підлягали застосуванню.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України
понесені ЗАТ КБ "Приватбанк" судові
витрати слід стягнути з відповідачів у
рівних частках.

На підставі ст. 553, ч. 1 ст. 559, ст. 541 ЦК
України, абз. третього-четвертого п. 24,
абз. першого п. 12 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішення Рівненського міського
суду від 4 лютого 2010 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на користь Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" (після зміни назви -
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "Приватбанк") 2 224 (дві
тисячі двісті двадцять чотири) долари
США 76 центів США заборгованості за
кредитним договором.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2
на користь Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" (після зміни назви -
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк "Приватбанк") 2 224 (дві
тисячі двісті двадцять чотири) долари
США 76 центів США заборгованості за
кредитним договором.

Стягнути із ОСОБА_4, ОСОБА_5 в ОСОБА_2 по 59
(п'ятдесят дев'ять) гривень 25 копійок
судового збору та по 40 гривень
понесених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи з кожного на користь
Закритого акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк" (після
зміни назви - Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
"Приватбанк").

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: