РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді
Подзігун Г.В.

при секретарі
Голубашенко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Центральний ВДВС
ММУЮ, про визнання права власності на
автомобіль та виключення майна з акту
опису й арешту,-

ВАСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із позовом до
відповідача, в якому просив визнати за
ним право власності на автомобіль ЗІЛ
ММЗ модель- 544, 1987 року випуску, д.н.
НОМЕР_1 та виключити його з акту опису й
арешту майна від 06.12.2011 року №47000/15
складеного Центральним ВДВС ММУЮ.

Позивач в судове засідання не
з'явився, направив до суду свого
представника, який надав суду заяву про
розгляд справи за його відсутності,
вимоги позову підтримав. Відповідач в
судове засідання не з'явився, про
причини неявки до суду не повідомив.
Заперечень проти позову не надав.

Представник Центрального ВДВС
ММУЮ в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву про розгляд справи за
його відсутності, просив суд винести
рішення на розсуд суду.

Ухвалою суду справу розглянуто за
відсутності сторін.

Вивчивши доводи позову,
дослідивши письмові докази, судом
встановлене наступне.

Як вказує в позовній заяві
позивач, 13.08.2008 року сторони досягли
домовленості про придбання позивачем у
відповідача автомобіля марки ЗІЛ ММЗ
моделі 554, 1987 року випуску, р.н. НОМЕР_1. З
метою розрахунку за вищевказаний
автомобіль позивач передав
відповідачу 19000 грн., на підтвердження
чого ОСОБА_2 було написано розписку, в
якій зазначено, що він отримав кошти
від позивача за продажу автомобіля та
ніяких претензій стосовно укладеної
угоди у сторін немає. При цьому позивач
вказує, що між ним та відповідачем були
узгодженні всі істотні умови договору
та не яких заперечень стосовно ціни та
предмету угоди між ними не виникало,
відповідач ОСОБА_2 видав на ім'я
позивача довіреність, надавши
позивачу повноваження щодо повного
розпорядження, користування та
володіння транспортним засобом, як
його власнику.

29.10.2013 року позивач був зупинений
інспектором ДПС ДАІ м.Києва та в ході
перевірки документів з'ясувалось, що
відповідно постанови №47000/15 від 06.12.2011
року Центральним ВДВС ММУЮ був
накладений арешт на даний автомобіль
та він був вилучений разом із технічним
паспортом в межах виконавчого
провадження по стягненню з ОСОБА_2
заборгованості.

Оскільки позивач вважає даний
автомобіль своєю власністю просив суд
про виключення його з акту опису та
арешту та визнання права власності на
вказаний транспортний засіб.

Однак з такою позицією погодитися
неможна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права на майно і про
звільнення майна з -під арешту.

В п.п. 2, 4 постанови Пленуму Верховного
суду України № 6 від 27 серпня 1976 року
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» роз'яснено,
що при розгляді позовів про виключення
майна з опису суди зобов'язані всебічно
і повно з'ясовувати обставини, наведені
позивачем на підтвердження своїх
вимог, додержуючись при цьому
неухильно як правових норм, що
гарантують права осіб, які беруть
участь у справі, так і правил про
належність і допустимість доказів.

У справах за позовами про виключення
майна з опису відповідачами суд
притягує, крім боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно.

Вимоги осіб щодо належності їм,
а не боржнику майна, на яке накладено
арешт, вирішується шляхом пред'явлення
позову до боржника та особи, в
інтересах якої накладено арешт, про
визнання права власності на майно і
звільнення його з-під арешту (п.
16постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження»).

Як вбачається з ч.1 ст. 7 Закону України
«Про виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права у
точній відповідності із законом і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів громадян і
юридичних осіб.

Відповідно до п.5.1.4 Інструкції «Про
проведення виконавчих дій»
затвердженої наказом Мінюсту №74/5 від
15.12.1999р., стягнення звертається тільки
на майно боржника, яке належить йому на
праві приватної власності.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження»,у всіх інших
випадках незавершеного виконавчого
провадження арешт з майна чи коштів
може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Згідно ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Примусове відчуження об'єктів права
власності може бути застосоване лише
як виняток з мотивів суспільної
необхідності на підставі і в порядку,
встановлених законом, та за умови
попереднього та повного відшкодування
їх вартості, крім випадків,
встановлених ч. 2 ст. 353 ЦК України.

При цьому жодного належного доказу на
підтвердження правомірного набуття у
власність вищевказаного
транспортного засобу позивачем суду не
надано.

На підставі вищевикладеного суд вважає
за необхідне відмовити в задоволенні
позову за безпідставністю його вимог.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України
судовий збір сплачений при подачі
позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України
, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене через
суд першої інстанції до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів.

Суддя
Подзігун Г.В.