РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2014 року Франківський
районний суд м.Львова

в складі:

головуючого судді- Лозинського
Б.М.

при секретарі- Попик А.Б.

за участі представника відповідача-
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом Публічного Акціонерного
Товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1
про стягнення боргу, суд,-

в с т а н о в и в:

позивач - ПАТ «Універсал Банк»
звернувся з позовом до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості по
кредитному договору № 11-2/16600233К від 09
липня 2007 року в сумі 39303,67 грн., з них
прострочена заборгованість по кредиту
- 13210,80 грн., комісія 5813,28 грн., пеня 20279,59
грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що
відповідно до умов кредитного договору
№ 11-2/16600233К від 09 липня 2007 року ОСОБА_1
було надано кредит в сумі 14680,00 грн. зі
строком повернення до 08 липня 2010 року
зі сплатою 0,001% річних за користування
кредитом. Відповідач кредитних коштів
не повернув. У зв'язку із неналежним
виконанням обов'язку по сплаті
процентів та поверненню кредиту
відповідачу нараховано штрафні
санкції.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
надав пояснення аналогічні до
викладених у позовній заяві. У зв'язку з
оголошенням перерви в судовому
засідання позивачем було подано суду
заяву, в якій позивач підтримує позовні
вимоги та просить розглядати справу за
відсутності його представника.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, однак забезпечив явку
представника. Представник відповідача
позовних вимог не визнав подав
заперечення проти позовних вимог де
вказує, що жодних кредитних коштів
відповідач не отримував, жодних
розпоряджень для позивача про
перерахування кредитних коштів іншій
особі не надавав. Відтак підстав
повертати кредитні кошти, сплачувати
відсотки за користування кредитом,
сплачувати комісію та нести
відповідальність у вигляді пені за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань немає підстав. Крім того
подав заяву про застосування строку
позовної давності, в якій просить
застосувати строк позовної давності як
до вимог про стягнення заборгованості
так і до вимог про стягнення пені.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, з'ясувавши обставини,
на які позивач посилається як на
підставу своїх вимог, дослідивши
докази, якими вони обґрунтовуються, суд
приходить до висновку про необхідність
відмовити в задоволенні позову з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що 09.07.2007 року
між позивачем та відповідачем було
підписано договір № 11-2/16600233К про
кредитування на умовах надання
забезпечення. За умовами цього
договору позивач зобов'язувався надати
відповідачу грошові кошти у тимчасове
платне користування в сумі 14680,00 грн. на
строк 36 місяців з датою повернення не
пізніше 08 липня 2010 року, з процентною
ставкою 0,001 % річних (п.1.1. договору).
Кредит видається позичальнику в
безготівковій формі як оплата за товар
шляхом перерахування на рахунок
продавця згідно виставлених рахунків.
Позичальник доручає банку самостійно
перераховувати з позичкового рахунку
кредитні кошти на рахунок продавця (п.
2.2. договору).

Відповідно до ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» факт здійснення
господарської операції
підтверджується первинним документом.
В силу цієї ж статті закону первинний
документ повинен містити підпис особи,
яка брала участь у господарській
операції.

Відповідно до ст. 20 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні» в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, ініціатором переказу
може бути платник, а також отримувач у
разі ініціювання переказу за допомогою
платіжної вимоги при договірному
списанні та в інших випадках,
передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 21 цього ж Закону
ініціювання переказу проводиться
шляхом: 1) подання ініціатором до
банку, в якому відкрито його рахунок,
розрахункового документа; 2) подання
платником до будь-якого банку
документа на переказ готівки і
відповідної суми коштів у готівковій
формі; 3) подання ініціатором до
відповідної установи - члена
платіжної системи документа на
переказ, що використовується у
відповідній платіжній системі для
ініціювання переказу; 4) використання
держателем спеціального платіжного
засобу для оплати вартості товарів і
послуг або для отримання коштів у
готівковій формі; 5) подання
отримувачем платіжної вимоги при
договірному списанні; 6) надання
клієнтом банку, що його обслуговує,
належним чином оформленого доручення
на договірне списання.

Відповідно до п. 1.7. чинної на
момент виникнення спірних
правовідносин Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
Постановою правління НБУ №22 від 21
січня 2004 року, кошти з рахунків
клієнтів банки списують лише за
дорученням власників цих рахунків
(включаючи договірне списання) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання. Відповідно
до п. 2.24 цієї ж Інструкції, списання
коштів (і в повній і в частковій сумі) з
рахунку платника здійснюється на
підставі примірника розрахункового
документа, який залишається на
зберіганні в банку платника. А пунктами
6.1., 6.2. передбачено, що банк обумовлює
своє право на здійснення договірного
списання за дорученням платника з його
рахунку в договорі банківського
рахунку або іншому договорі про
надання банківських послуг. Такий
договір має містити інформацію, яка
потрібна для належного виконання
банком доручення платника, зокрема:
умови, за якими банк повинен здійснити
договірне списання, номер рахунку
платника, назву отримувача, номер і
дату договору з отримувачем, яким
передбачене право отримувача на
договірне списання коштів.

Як на доказ факту перерахування
грошових коштів позивач посилається
на виписку з особового рахунку з 09.07.07
по 15.03.10., меморіальний ордер про
перерахування грошової суми на користь
ФОП ОСОБА_2, товарний чек виданий
ОСОБА_2, накладну № 16600233, акт перевірки
зберігання заставного майна. Суд
вважає, що вказані документи не
доводять факту, що саме відповідач
ініціював чи давав дозвіл позивачу
сплатити кредитні кошти на користь ФОП
ОСОБА_2

Так представлені позивачем
товарний чек та рахунок, які містять
підписи від імені ФОП ОСОБА_2 не містять
жодних підписів від імені відповідача.
Позивачем не представлено доказів
того, що саме відповідач передав ці
документи до банку з метою ініціювання
переказу кредитних коштів на ім'я ФОП
ОСОБА_2 Накладна датована 09.072007 року за
№ 16600233, що представлена позивачем
взагалі не містить ні підпису, ні
відтиску печатки в графі «відпустив», а
тому не може слугувати навіть доказом
передачі передбаченого в ній товару,
рівно ж як і не є документом на
ініціювання переказу. Акт перевірки
зберігання майна датований тільки 2005 -
им роком без вказання конкретного дня
та місяця, коли така перевірка
проводилась, крім того містить
посилання на договір № 24/1660023, водночас
позов пред'явлено на підставі договору
№ 11-2/16600233К. Позивачем не пояснено чому
перевірка заставного майна була
проведена в 2005 році, а кредитний
договір датовано 2007 роком.
Представлений позивачем меморіальний
ордер свідчить про те, що грошові кошти
у відповідній сумі справді були
перераховані банком на користь ФОП
ОСОБА_2 Однак вказаний документ не
містить ні підпису відповідача, ні
посилання на якийсь інший
розрахунковий документ за підписом
відповідача, яким би останній
ініціював чи погоджував переказ
коштів. Разом з тим меморіальний ордер
за приписами ст. 1 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» - розрахунковий документ,
який складається за ініціативою
банку для оформлення операцій щодо
списання коштів з рахунка платника і
внутрішньобанківських операцій.
Відтак сам по собі меморіальний ордер,
як документ призначений для
міжбанківського та
внутрішньобанківського розрахунку не
може свідчити про те, що ОСОБА_1
ініціював чи погоджував таке
перерахування коштів. Представлена
позивачем виписка з особового рахунку,
яка не містить і не може містити
підписів відповідача, є тільки
відображенням даних бухгалтерського
обліку позивача, який формує та за який
відповідає сам позивач і за своєю
доказовою силою є тільки твердженням
самого позивача про наявність
заборгованості. Водночас таке
твердження підлягає доказуванню
належними та допустимими засобами
доказування, якими згідно Закону
України «Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні» можуть
бути виключно первинні документи.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що матеріали справи не
містять ні розрахункового документа,
який би підтвердив отримання
відповідачем кредитних коштів у
готівковій формі, ні розрахункового
документу, який би свідчив про
перерахування відповідачем кредитних
коштів на рахунок якоїсь іншої
конкретно визначеної відповідачем
особи, ні документу, яким би відповідач
дав доручення позивачеві перерахувати
кредитні кошти на рахунок продавця
вказавши прізвище цього продавця, ні
документу, де б відповідач вказав назву
продавця товарів чи номер та дату
договору з продавцем товарів.

Положення кредитного договору,
надаючи банкові право перераховувати
кредитні кошти з позичкового рахунку
відповідача на користь продавця, не
визначає хто саме є цим продавцем
(отримувачем грошових коштів), не
визначає на підставі якого договору
відповідач повинен перерахувати
грошові кошти цьому продавцеві.
Матеріали справи не містять
документального підтвердження того, що
перерахування грошових коштів ОСОБА_2
відбувалось чи за вказівкою, чи з
погодження, чи з відома відповідача.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення пагарграфа
1цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Відповідно
до ст. 1049 ЦК України Позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Оскільки позивачем не доведено, ні
факту видачі кредитних коштів
безпосередньо відповідачу, ні факту
ініціювання чи погодження
відповідачем того, щоб кредитні кошти
були перераховані на ім'я ФОП ОСОБА_2,
суд приходить до висновку про
безпідставність вимог позивача про
повернення кредитних коштів, сплати
відсотків за їх користування,
нарахування комісії, застосування
пені.

Надаючи правову оцінку заявам
відповідача про необхідність
застосування строку позовної давності
суд зазначає наступне.

Згідно п.1.1. кредитного договору
дата повернення кредиту 08 липня 2010
року. Отже, останнім днем строку
позовної давності за ймовірними
вимогами позивача про повернення суми
кредиту є 08 липня 2013 року. Позовна заява
датована позивачем 10.07.2013 року. Відтак
позовна заява подана поза рамками
строку позовної давності.

Як вбачається із кредитного договору,
погашення кредиту мало відбуватись
відповідно до п. 2.9.1. щомісячно не
пізніше 8 числа наступного за звітним
місяцем, погашення заборгованості по
кредиту мало здійснюватись рівними
частинами в сумі 407,78 грн. Таким чином
погашення суми кредиту кредитним
договором передбачалось окремими
платежами, щомісячно до 08 числа місяця
наступного за звітним.

Стосовно перебігу строку позовної
давності, Верховним судом України
висловлено правову позицію у Постанові
від 06 листопада 2013 року № 6 - 116цс13, яка
полягає у наступному. Перебіг позовної
давності за вимогами кредитора, які
випливають з порушення боржником умов
договору (графіка погашення кредиту)
про погашення боргу частинами
(щомісячними платежами) починається
стосовно кожної окремої частини, від
дня, коли відбулося це порушення.
Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу. У разі
порушення боржником строків сплати
чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті. Несплачені до моменту
звернення кредитора до суду платежі
підлягають стягненню у межах позовної
давності по кожному із платежів.

За таких обставин строк позовної
давності, щодо окремого платежу
починав би спливати кожного місяця
починаючи з 08 серпня 2007 року протягом
періоду з 08 серпня 2007 року по 08 липня 2010
року. Отже, строки позовної давності
щодо кожного окремого платежу, які
формально могли б виникати з
кредитного договору 08 числа кожного
місяця в періоді з 08 серпня 2007 року
спливли б на 1095 день. Строк позовної
давності щодо першого щомісячного
платежу почав би спливати 08.08.2007 року і
сплив би 08.08.2010 року. Строк позовної
давності щодо останнього платежу почав
би спливати 08.07.2010 року та сплив би
08.07.2013 року. Строки позовної давності
щодо решти платежів (між першим та
останнім) спливли б в періоді між 08.08.2010
роком та 08.07.2013 роком на 1095-й день з
моменту, коли згідно п. 2.9.1. в позивача
виникло би право вимагати відповідний
платіж.

Позов заявлено 10.07.2013 року, а відтак
позов заявлено з пропуском строків
позовної давності і стосовно вимог по
стягненню кожного окремого платежу,
передбаченого кредитним договором, і
стосовно вимоги про повернення
кредитних коштів в цілому.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно
до ст. 256 ЦК України позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 267 ЦК України заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Суд приходить до висновку про те, що
відмова у задоволенні позову з мотивів
пропуску строку позовної давності може
мати місце тільки у тому випадку, коли
встановленим є факт порушення права
позивача, однак протягом строку
позовної давності позов про захист
порушеного права пред'явлено не було з
причин які не є поважними.

Оскільки судом у справі зроблено
висновок про безпідставність позову з
мотивів не доведення, ні факту видачі
кредитних коштів безпосередньо
відповідачу, ні факту ініціювання чи
погодження відповідачем того, щоб
кредитні кошти були перераховані на
ім'я ФОП ОСОБА_2, суд приходить до
висновку про необхідність відмовити у
задоволенні позову саме за
безпідставністю, а не з причин пропуску
строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 27, 31, 60, 88, 169, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України, ст. ст.16, 526, 1048, 1049,
1054 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Публічного
Акціонерного Товариства "Універсал
Банк" до ОСОБА_1 про стягнення боргу
відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті
в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова:
Лозинський
Б.М.