Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Гаврилко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Воловецький лісокомбінат» на рішення
Воловецького районного суду від 25
квітня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Воловецький лісокомбінат»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» (далі по тексту - ПАТ
«Воловецький лісокомбінат») про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що
він перебував з відповідачем в
трудових відносинах, які припинилися
20.10.2008 року. відповідач після
звільнення не провів повного
розрахунку з ним.

Рішенням Воловецького районного суду
від 12.10.2012 року стягнуто з відповідача
на його користь 15 000 грн. компенсації за
невикористані відпустки, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з листопада 2008
року по липень 2012 року.

Однак остаточно заборгованість
відповідача перед ним з оплати праці
була погашена 28.02.2014 року.

За таких обставин просив суд, на
підставі ст.ст. 47, 16, 117 КЗпП України
стягнути з відповідача середній
заробіток за затримку розрахунку при
звільненні за період з 01.08.2012 року по
28.02.2014 року в розмірі 19 773,79 грн. та 10 000
грн. моральної шкоди.

Рішенням Воловецького районного суду
від 25.04.2014 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «Воловецький
лісокомбінат» на користь ОСОБА_2 19 773,79
грн. середнього заробітку за час
затримки проведення розрахунку при
звільненні за період 01.08.2012 року по
28.02.2014 року Вирішено питання про судові
витрати.

На дане рішення ПАТ «Воловецький
лісокомбінат» подав апеляційну скаргу,
в якій просить рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову. Зокрема зазначає,
що з 03.04.2009 року всі рахунки апелянта
були арештовані у зв'язку із виконанням
зведеного виконавчого провадження
№ЄДРВП 20719406, що підтверджує
відсутність ухиляння відповідача від
добровільного виконання судового
рішення. В даному випадку відсутня вина
відповідача щодо невиплати позивачу
коштів відразу після ухвалення
судового рішення, що виключає
можливість стягнення на підставі ст. 117
КЗпП України. Вказує також на порушення
судом норм процесуального права при
вирішення справи.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції ніким в апеляційному порядку
не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. А ч.3 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Таким чином, оскільки рішення суду
першої інстанції оскаржується лише в
частині задоволення позовної вимоги
про стягнення середнього заробітку, то
колегія суддів перевіряє законність та
обґрунтованість судового рішення лише
в цій частині.

Встановлено, що згідно рішення
Воловецького районного суду від 12.10.2012
року стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_2 15 000 грн. компенсації за
невикористані щорічні відпустки,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди (а.с.4-6). З тексту даного рішення
вбачається, що середній заробіток
стягнуто за період з листопада 2008 року
по липень 2012 року включно.

Дане рішення фактично було виконано
28.02.2014 року, що підтверджується
постановою державного виконавця про
закінчення виконавчого провадження.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що наявні всі
підстави для стягнення з відповідача
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні за період з
01.08.2012 року по 28.02.2014 року, який згідно
розрахунку становить 19 773,79 грн.

Однак з даним висновком суду першої
інстанції не може повністю погодитись
колегія суддів виходячи з наступного.

Судом вірно встановлено, що наявні
підстави для стягнення з відповідача
на користь позивача середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 01.08.2012 року
(наступний день після періоду за який
стягнуто заборгованість із зарплати та
середній заробіток попереднім
рішенням від 12.20.2012 року) по 28.02.2014 року
(день фактичного розрахунку). Дані
висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на приписах ст.ст. 47, 16, 117
КЗпП України.

При цьому колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги щодо
відсутності вини роботодавця через
накладення арешту на його кошти
державним виконавцем зважаючи на
наступне.

Зі статті 117 КЗпП України дійсно слідує,
що відповідальність роботодавця за
даною нормою настає за наявності вини.

Однак з п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року N 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
вбачається, що в такому випадку саме
роботодавець повинен доводити
відсутність своєї вини у невиплаті
заробітної плати.

Апелянт в обґрунтування даних доводів
апеляційної скарги посилається на
накладення на його рахунки арешту
державним виконавцем, однак матеріали
справи не містять жодних доказів, які б
підтверджували дану обставину, зокрема
відповідно постанови державного
виконавця.

Крім того, колегія суддів додатково
констатує, що накладення арешту на
рахунки роботодавця за зведеним
виконавчим провадженням само по собі
не свідчить про відсутність вини,
оскільки незадовільна господарська
діяльність є результатом дій
(бездіяльності) самого товариства і
його посадових осіб. Відсутність
коштів у роботодавця не виключає його
відповідальності.

Що стосується посилання апелянта на
порушення судом норм процесуального
права, то таке не може бути підставою
для зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції, оскільки це не
призвело до неправильного вирішення
справи.

Разом з тим колегія суддів не може
погодитись із розміром заборгованості
стягнутої судом за наступних підстав.

Порядок розрахунку середнього
заробітку регулюється ОСОБА_3 Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100
(далі по тексту - ОСОБА_3

Відповідно до п.2 ОСОБА_3 в даному
випадку середньомісячна заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Працівникам, які
пропрацювали на підприємстві, в
установі, організації менше двох
календарних місяців, середня заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за фактично відпрацьований час. Якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював, середня
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за попередні два місяці
роботи. Якщо і протягом цих місяців
працівник не відпрацював жодного
робочого дня, середня заробітна плата
обчислюється відповідно до останнього
абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.5 ОСОБА_3 нарахування виплат у
всіх випадках збереження середньої
заробітної плати провадиться виходячи
з розміру середньоденної (годинної)
заробітної плати.

Пунктом 7 ОСОБА_3 передбачено, що
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Згідно довідки про середню заробітну
плату ОСОБА_2 від 20.10.2008 року
середньоденна зарплата позивача
становила 34,27 грн., і саме вказану суму
використано в розрахунку,я кий взяв суд
першої інстанції за основу (а.с.7).

Однак з даної довідки вбачається, що
розмір середньоденної заробітної
плати розраховувався виходячи з
кількості календарних, а не робочих
днів, що суперечить ОСОБА_3

Відповідно до даної довідки заробітна
плата ОСОБА_2 за останні два місяці
роботи (серпень, вересень 2008 року)
становила 1816,26 грн. (1013,28 + 802,98 = 1816,26), а
кількість робочих днів за два дані
місяці становить 42. Таким чином
середньоденна заробітна плата ОСОБА_2
за два останні повні місяці роботи
становить 43,24 грн. (1816,26/42 = 43,24).

Крім того, при здійсненні в розрахунку
заборгованості позивачем бралася
кількість календарних, а не робочих
днів, що також неправомірно. Кількість
робочих днів становить відповідно: з
01.08.2012 року по 31.12.2012 року - 108 днів, за 2013
рік - 251 день, з 01.01.2014 року по 28.02.2014 року -
41 день. Загальна кількість робочих днів
за весь період становить 400 днів (108 + 251 +
41 = 400).

Таким чином середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні
становитиме 17 296 грн.(43,24 грн./день * 400
днів = 17 296 грн.).

Суд першої інстанції на вказане не
звернув уваги та в порушення п.6
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» не
навів у рішенні відповідних
розрахунків суми, що підлягає
стягненню, внаслідок чого неправильно
визначив розмір такої суми.

З врахуванням вищенаведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Воловецького районного суду
від 25.04.2014 року, відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.
309 ЦПК України, підлягаєзміні в частині
вирішення позовної вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» задовольнити частково.

Змінити рішення Воловецького
районного суду від 25 квітня 2014 року,
зменшивши суму середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, яка підлягає стягненню з
Публічного акціонерного товариства
«Воловецький лісокомбінат» на користь
ОСОБА_2 до 17 296 (сімнадцять тисяч двісті
дев'яносто шість) гривень.

В решті рішення та додаткове рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, після чого
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до суду касаційної
інстанції

Суддя-доповідач

Судді