Ухвала

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Фаловської І.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особа - приватний
нотаріус Чернігівського нотаріального
округу Чернігівської області ОСОБА_5,
про визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 17 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 07 лютого2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом до ОСОБА_4 про
визнання недійсним заповіту,
складеного ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4 04
лютого 2013 року, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6,
після смерті якого відкрилася
спадщина, яка складається з квартири
АДРЕСА_1. 04 лютого 2013 року батько склав
заповіт, за яким все своє майно заповів
ОСОБА_4, проте останній був підписаний
іншою особою.

Вважає, що спірний заповіт було
посвідчено з порушенням ч. 2
ст. 1247 ЦК України, оскільки померлий міг
самостійно поставити підпис на
заповіті.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 17 грудня 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Чернігівської області від 07
лютого 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_6, який є
батьком позивача, 04 лютого 2013 року
склав заповіт на ім'я ОСОБА_4, який
замість нього через хворобу останнього
був підписаний ОСОБА_7 у присутності
свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, посвідчений
приватним нотаріусом Чернігівського
нотаріального округу ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, виходив з того, що
заповіт було складено та посвідчено
відповідно до вимог чинного
законодавства, а позивач не надав
доказів того, що батько склав заповіт
на ім'я ОСОБА_4 проти своєї волі, через
безпорадний стан і хворобу.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що
загальними вимогами до форми заповіту
є: складання заповіту у письмовій формі
із зазначенням місця та часу його
складання, заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем та посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними в ст.
ст. 1251-1252 ЦК України.

Якщо особа не може особисто підписати
заповіт, то відповідно до ч. 4 ст. 207
цього Кодексу за її дорученням текст
правочину у її присутності підписує
інша особа.

Відповідно до п. 33 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994 року №
22/5 (далі - Інструкція), заповіт має бути
складений у письмовій формі, із
зазначенням місця і часу складення
заповіту, дати та місця народження
заповідача та підписаний особисто
заповідачем.

Якщо заповідач внаслідок фізичної
вади, хвороби або з будь-яких інших
причин не може власноручно підписати
заповіт, за довіреністю заповідача він
може бути підписаний іншим
громадянином за правилами, викладеними
в пункті 13 цієї Інструкції.

Таким чином, фізична особа може
доручити іншій особі у її присутності
підписати текст правочину, якщо вона не
може підписати його власноручно лише у
зв'язку з хворобою або фізичною вадою.

Матеріали справи не
містять доказів тяжкої хвороби або
наявність фізичної вади у померлого,
які б заважали останньому самостійно
підписати оспорюваний заповіт.

Крім того, відповідно до положення ч. 4
ст. 10 ЦПК України, яка покладає і на суд
певні обов'язки зі створення для сторін
змагального процесу, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим суд першої інстанції на
вказані положення закону уваги не
звернув і відмовив у задоволенні
клопотання позивача про проведення
судово-медичної експертизи, за
висновком якої було б визначено, чи міг
ОСОБА_6 на час складання заповіту - 04
лютого 2013 року підписати заповіт, чим
порушив його право на доведення своїх
вимог, гарантованих ст. 129
Конституції України, ст. 10 ЦПК України.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 17 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 07
лютого2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська

О.В. Умнова