Справа №: 343/1193/13-ц
Провадження №: 2/0343/58/14
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2014 року м. Долина

Долинський районний суд
Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючої судді -
Монташевич С. М.,

секретаря -
Менделяк А. І.,

адвокатів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у вiдкритому судовому
засiданнi в залі Долинського районного
суду Івано-Франківської області справу
за позовом ОСОБА_3 до Яворівської
сільської ради, третя особа ОСОБА_4, про
визнання заповіту таким, що не був
укладений,-

В С Т
А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом
про визнання заповіту від імені ОСОБА_5
на користь ОСОБА_4, посвідченого 23.07.2010
року секретарем Яворівської сільської
ради Долинського району
Івано-Франківської області, таким, що
не укладався.

Свої вимоги мотивує тим, що на протязі
більше 30 років вона проживала в с.
Яворів Долинського району по сусідству
з ОСОБА_5, з якою була в дружніх
відносинах. ОСОБА_5, будучи жінкою
старшого віку, не маючи дітей та
проживаючи одиноко, потребувала
відповідного догляду. Із почуття
гуманізму і добросусідства вона за нею
доглядала. ОСОБА_5 вітала її та її
близьких родичів зі святами, добре
ставилась і любила її онуків.

В останні місяці свого життя ОСОБА_5
важко хворіла на онкозахворювання.
Вона двічі возила її в
Івано-Франківську обласну лікарню та
онколікарню на обстеження по
направленню з лікарні НГВУ
«Долинанафтогаз». Після першого
обстеження ОСОБА_5 приблизно в
травні-червні 2010 року вручила їй копію
заповіту від 20.06.2009 року, посвідченого
нотаріусом Долинської РДНК, згідно з
яким єдиним спадкоємцем її майна
визначена вона. В ньому також були
зазначені її обов»язки - із спадкового
майна вона зобов»язана у строк до
одного року після відкриття спадщини
сплатити 3500 грн. ОСОБА_6 та 3000 грн.
ОСОБА_4

Після обстеження ОСОБА_5 ще один
тиждень лежала в лікарні НГВУ, а потім
ще майже 3 тижні до смерті лежала в
тяжкому стані вдома.

ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Яворові Долинського
району у своєму будинку внаслідок
захворювання ОСОБА_5 померла. На
похороні їй сторонні люди сказали про
те, ще є новий заповіт від імені ОСОБА_5
на ОСОБА_4 і що він складений у
сільській раді. Для неї це є дивним, бо
саме 23.07.2010 року вона була в такому
стані, що вже не могла розуміти
значення своїх дій, практично не мала
фізичної сили внести відповідний запис
в заповіт та розписатись в ньому. Вона
не говорила, стогнала від болю, не могла
піднести руки.

ОСОБА_5 23.07.2010 року була лежачою і в силу
свого фізичного стану не могла писати
та підписуватись. В самому заповіті від
23.07.2010 року, основний текст якого
виконаний друкованим текстом, є
втиснутий рукописний текст про те, що у
зв»язку із хворобою та на прохання
ОСОБА_5 даний заповіт посвідчений за
місцем її проживання. Є очевидним, що
саме рукописний текст у заповіті був
дописаний після смерті ОСОБА_5

Згідно висновку експерта від 27.02.20.13
року підписи від імені ОСОБА_5 у двох
примірниках заповіту від 23.07.2010 року та
у журналі реєстрації нотаріальних дій
Яворівської сільської ради виконані не
ОСОБА_5, а іншою особою. Тобто, цим
підтверджено, що заповіт не був
волевиявленням померлої ОСОБА_5, нею не
підписувався, а тому він підлягає
визнанню таким, що не укладався із
наступним виключенням цього заповіту
із реєстру нотаріальних дій.

В судовому засіданні позивачка та її
представник збільшили заявлені
позовні вимоги, посилаючись на
викладені вище обставини. Просили
визнати заповіт (правочин), від імені
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, посвідчений
23.07.2010 року секретарем Яворівської
сільської ради Долинського району
Івано-Франківської області, таким, що
не був укладеним, і є нікчемним.
Додатково пояснили, що в порушення
вимог п. 8 Наказу Міністерства юстиції
України від 25.08.1994 року № 22/5 "Про
затвердження Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів України" секретар
Яворівської сільської ради основний
текст заповіту склала друкарською
машинкою, але після основного тексту
заповіту та проставленого підпису від
імені заповідача в його основний
друкований текст втиснула рукописний
текст про те, що заповіт посвідчений на
дому у зв»язку із хворобою заповідачки.
Цей запис не природньо втиснутий нею в
самому кінці заповіту. Це при тому, що
перед тим секретар сільської ради, як
вона пояснила в суді, знала, що заповіт
буде посвідчуватися на дому, оскільки
вона про це попередньо узгодила із
заповідачем.

У відповідності до п. 13 вказаної
інструкції нотаріально посвідчені
заповіти повинні підписуватись
особисто заповідачами. Пунктом 15
Інструкції зазначено, що нотаріальні і
прирівняні до них дії, вчинені з
порушенням встановлених правил, є
недійсними.

Вимоги до форми заповіту та порядку
його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК
України. Зокрема вимагається, що
заповіт має бути особисто підписаний
заповідачем. Висновком почеркознавчої
експертизи вказано, що даний заповіт
підписала не заповідач ОСОБА_5, а інша
особа. Відповідач та третя особа не
оспорюють цей висновок експертизи.
Будь-які інші записи заповідачем в
тексті заповіту законодавством не
передбачені.

Таким чином, відсутність підпису
заповідача ОСОБА_5 у оспорюваному
заповіті від 23.07.2010 року свідчить про
порушення вимог ст. 1257 та ст. 1247 ЦК
України щодо його форми та посвідчення,
а тому згідно із законом є нікчемним.

Той факт, що ОСОБА_5 записала в тексті
заповіту , що він прочитаний в голос, не
свідчить про її волю заповісти все
майно ОСОБА_4, а лише про те, що вона сама
або хтось їй цей текст заповіту
прочитав. Але після прочитання вона
його не підписала, що засвідчує
відсутність її волі щодо змісту цього
заповіту на користь ОСОБА_4

Вважають, що визнання заповіту
неукладеним і нікчемним, є одним і тим
же.

Просили збільшені позовні вимоги
задоволити.

Представник відповідача Юхман Т.М. в
судовому засіданні позов не визнала та
пояснила, що вона працює секретарем
Яворівської сільської ради і саме вона
посвідчувала заповіт ОСОБА_5, складений
на користь ОСОБА_4 Вона завжди вписує
рукописний текст у заповіт. ОСОБА_5 була
при свідомості, прочитала і підписала
заповіт. Було дотримано всіх вимог
закону. До ОСОБА_5 її запросила ОСОБА_4
Перший раз вона розпитала, що хоче
ОСОБА_5 А потім пішла в сільську раду,
підготувала документи, журнал
реєстрації, бланк заповіту.
Посвідчувала заповіт вдома у
заповідачки, так як остання на той час
хворіла. При посвідченні заповіту
нікого не було. Коли вже підписала
заповіт, до неї прийшла якась старенька
жіночка. Коли була призначена перша
експертиза, експерту не були надані всі
документи, тому і такий висновок.
Просила у задоволенні позову
відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнала, та з
представником надали суду пояснення
про те, що позивачка заявила
взаємовиключні позовні вимоги.
Нікчемний і недійсний є синонімами. А
неукладений і недійсний є різними
поняттями. Якщо правочин неукладенитй,
він не може бути недійсним. Нормами
права не передбачено визнання заповіту
неукладеним.

Перша експертиза була проведена в
іншій справі. Вона заявлялася
позивачкою. Відповідач своїх
документів на експертизу не надавав.
Крім того, у тій експртизі ставилося
питання про підпис, а "ОСОБА_5" було
написано рукописним текстом. На цей
висновок не можна опиратися, так як він
не є доказом, здобутим при розгляді
даної справи. Експертиза, проведена у
даній справі, свідчить, що неможливо
встановити, чи слово "ОСОБА_5" написано
саме ОСОБА_5 чи іншою особою, тобто не
виключає можливості, що саме
спадкодавець підписала цей заповіт.

Недотримання форми заповіту тягне його
нікчемність. Визнання заповіту
нікчемним не тягне для ОСОБА_3 жодних
наслідків, оскільки не відновлює дію
попереднього заповіту. ОСОБА_3 не є
родичкою кровного споріднення ОСОБА_5,
тому спадкоємцем за законом вона бути
не може. Таким чином її права не
порушені, а тому вона не може бути
позивачкою у даній справі. Просили у
задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, третьої
особи, даючи оцінку здобутим та
дослідженим в судовому засіданні
доказам, матеріалам справи, суд
приходить до переконання, що у
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК
України право на спадкування мають
особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом
є особисте розпорядження фізичної
особи на випадок своєї смерті.

Ч.ч. 1, 2 ст. 1247 ЦК України визначено,
що заповіт складається у письмовій
формі, із зазначенням місця та часу
його складення.

Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто
підписати заповіт, він підписується
відповідно до частини четвертої статті
207 цього Кодексу.

У ст. 1251 ЦК України зазначено, що,
якщо у населеному пункті немає
нотаріуса, заповіт, крім секретного,
може бути посвідчений уповноваженою на
це посадовою особою відповідного
органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 1254 ЦК
України заповідач має право у будь-який
час скласти новий заповіт. Заповіт,
який було складено пізніше, скасовує
попередній заповіт повністю або у тій
частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед ним.

Якщо новий заповіт, складений
заповідачем, був визнаний недійсним,
чинність попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених статтями 225 і 231 цього
Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи
суд визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до заповіту від 23.07.2010
року, посвідченого секретарем
Яворівської сільської ради Юхман Т.М.,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка та
жителька с. Яворів Долинського району,
на випадок своєї смерті зробила таке
розпорядження: все її майно, де б воно
не було, і з чого б воно не складалося, і
взагалі, все те, що буде їй належати, і
на що вона за законом матиме право, вона
заповіла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3

До складання заповіту від 23.07.2010
року ОСОБА_5 був складений заповіт від
20.06.2009 року, згідно якого все своє майно,
де б воно не було, і з чого б воно не
складалося, і взагалі, все те, що буде їй
належати, і на що вона за законом матиме
право, вона заповіла ОСОБА_3, яку
зобов"язала в строк до одного року
після відкриття спадщини сплатити суму
3500,00 гривень ОСОБА_6 та 3000,00 гривень
ОСОБА_4 (а.с. 14).

Заповіт від 23.07.2010 року є
предметом оскарження у даній справі з
тих підстав, що при його складанні
порушені вимоги щодо форми, а також, що
він не виражає волю заповідачки,
оскільки підписаний не ОСОБА_5, що
згідно ст. 1257 ЦК України є підставами
для визнання такого заповіту нікчемним
чи недійсним.

Як встановлено в ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Наслідки недійсності, як
нікчемних, так і недійсних правочинів
визначені у ст. 216 ЦК України.

З аналізу, як загальних норм ЦК
України, які стосуються недійсності
правочинів, так і спеціальних норм
даного кодексу щодо недійсності
заповіту, вбачається, що нікчемний
правочин є різновидом недійсного
правочину, підстави недійсності
нікчемного правочину встановлені
нормами ЦК України та іншими
законодавчими актами. Визнання
нікчемного правочину (заповіту)
недійсним в судовому порядку не
вимагається. Позов про визнання
правочину (заповіту) недійсним має бути
пред"ялено заінтересованою особою.
Оскільки в силу ч. 2 ст. 1223 та ч. 4 ст. 1254 ЦК
України у випадку визнання заповіту
недійсним спадкування відбувається за
законом, тому суд вважає, що
заінтересованими особами у даному
випадку є спадкоємці за законом.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_3 не є родичкою кровного
споряднення ОСОБА_5, про що не
заперечила сама позивачка. Таким чином
вона не може бути спадкоємцем за
законом. А тому, оскільки завданнями
цивільного судочинства відповідно до
ст. 1 ЦПК України є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави, то у
задоволенні вимоги про визнання
заповіту нікчемним слід відмовити, так
як суд не встановив, яким чином даний
заповіт порушив права ОСОБА_3, яка є
суб"єктом його оскарження, оскільки
остання не має права на спадкування за
законом, а наслідком недійсного та
нікчемного заповіту не є відновлення
дії попереднього заповіту.

Щодо вимоги про визнання заповіту
неукладеним, то, як роз"яснено у
постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" вимога
про визнання правочину (договору)
неукладеним не відповідає можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів, передбачених законом. Суди
мають відмовляти в позові з такою
вимогою. У цьому разі можуть заявлятися
лише вимоги, передбачені главою 83 книги
п'ятої ЦК.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

Суд не може погодитися з
твердженням позивачки та її
представника про те, що неукладений і
нікчемний заповіт є тотожними
поняттями та приходить до переконання,
що поняття неукладеного правочину та
недійсного (нікчемного) правочину є
різними. Недійсним (нікчемним) може
бути тільки укладений правочин. З
аналізу норм цивільного законодавства
вбачається, що укладеність чи
неукладеність правочину випливає з
положень ст. 638 ЦК України, тобто
стосується двосторонніх правочинів -
договорів.

З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК
України заповіт є одностороннім
правочином, тобто дією однієї сторони,
спрямованою на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

А тому питання неукладеності щодо
заповіту позивачка застосувала
невірно та неправильно обрала спосіб
захисту своїх цивільних прав та
інтересів.

Оцінивши в сукупності досліджені
докази, з'ясувавши дійсні обставини
справи, суд прийшов до висновку, що
позивачкою не доведено позовні вимоги,
з якими вона звернулась до суду, а тому
в задоволенні позову слід відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.ст. 3,
11, 16, 202-205, 215-216, 236, 1216-1218, 1222-1223, 1233-1235, 1247,
1251, 1254-1257 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 1, 3, 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України,
керуючись ст.ст. 213, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до Яворівської сільської ради,
третя особа ОСОБА_4, про визнання
заповіту таким, що не був укладеним, і є
нікчемним відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подачі
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Долинський районний суд.

Суддя: