Справа №489/461/14-ц 17.06.2014 17.06.2014 17.06.2014
Провадження № 22-ц/784/1796/14
інстанції: Тихонова Н.С.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 червня 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М,

суддів:
Лівінського І.В.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Горенко Ю.В.

за участю позивача ОСОБА_3, його
представника - ОСОБА_4, представника
відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засідання в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 15 травня 2014 року за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
вселення, визнання права користування
жилою площею та визначення порядку
користування квартирою та за
зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення.

В обґрунтування своїх вимог
вказував, що з дня народження проживав
разом зі своєю матір'ю в квартирі
АДРЕСА_1, де також зареєстрований.

Посилаючись на те, що
відповідачка ОСОБА_6, яка є його
двоюрідною сестрою, після смерті його
матері стала перешкоджати в
користуванні квартирою, змінила замки,
позивач просив вселити його в спірну
квартиру.

Доповнивши в подальшому позовні
вимоги, позивач просив також визнати за
ним право користування квартирою
АДРЕСА_1 та визначити порядок
користування нею, виділивши йому у
користування житлову кімнату, яка не є
прохідною.

В березні 2014 р. ОСОБА_6, ОСОБА_7
звернулися із зустрічним позовом до
ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те,
що ОСОБА_3 в цій квартирі ніколи не
проживав без поважних причин.

Обидва позови прийняті судом до
спільного провадження.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 15 травня 2014 р.
зустрічний позов задоволено.

Постановлено визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1, стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_7 243 грн. 60 коп. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, невірну оцінку доказів та
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
його позову та відмову у задоволенні
зустрічного позову.

У запереченні на апеляційну
скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказують на
безпідставність її доводів і просять
скаргу залишити без задоволення, а
рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивача, його представника,
представника відповідачів, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково із таких
підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
загальною площею - 51,9 кв. та житловою
площею - 36,4 кв.м належить до державного
житлового фонду, складається із трьох
кімнат: двох суміжних площею 17 кв. м та
9,2 кв. м та окремої кімнати площею 10, 2
кв.м, а також кухні площею 7,6 кв. м.,
коридору площею 4,2 кв.м., ванної кімнати
площею 2,1 кв. м та вбиральні площею 1,2
кв.м.

На час вирішення спору в
зазначеній квартирі зареєстровані:
ОСОБА_6 (наймач), її син ОСОБА_8, її дід
ОСОБА_7 та двоюрідний брат ОСОБА_3

В силу ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

За правилами ст.ст. 71, 72 ЖК України
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
внаслідок відсутності цієї особи понад
шість місяців без поважних причин
провадиться в судовому порядку.

Отже, у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням з'ясуванню підлягають
причини відсутності відповідача понад
встановлений строк. В разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд вважав доведеним, що позивач не
проживає на спірній жилій площі більше
встановленого ст. 71 ЖК України строку
без поважних причин.

Однак, з таким висновком
погодитись не можна.

Так, з пояснень сторін по справі
вбачається, що ОСОБА_3 проживав у
спірній квартирі разом з матір'ю, яка
померла у 1998 р., де був зареєстрований
по досягненню шістнадцяти років. До
повноліття тимчасово вимушений був
проживати у своєї бабусі у зв'язку з
антисоціальною поведінкою матері.

В даний час не проживає у вказаній
квартирі, оскільки не має доступу до
неї - ключі від квартири знаходяться у
відповідачів, з якими має неприязні
стосунки.

Суд не звернув уваги на такі
обставини, які свідчать про наявність
перешкод з боку відповідачів щодо
проживання позивача у спірній
квартирі, що є поважною причиною
непроживання позивача більше ніж 6
місяців.

Суд помилково вважав достатнім
доказом тривалої відсутності позивача
у квартирі акт, складений сусідами
сторін, та пояснення свідків -
мешканців будинку АДРЕСА_1, оскільки ці
докази не містять достовірних
відомостей як щодо терміну
непроживання ОСОБА_3 в квартирі № 135,
так і до причин такого не проживання.

З урахуванням викладеного
колегія суддів вважає доведеним факт
порушення житлових прав ОСОБА_3, а тому
висновок суду про відсутність підстав
для задоволення первісного позову в
частині вселення та наявність підстав
для задоволення зустрічного позову є
помилковим.

Між тим, позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання за ним права користування
спірною квартирою та визначення
порядку користування нею не підлягають
задоволенню.

В силу ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів у спосіб,
визначений законом України.

Для захисту порушених прав ОСОБА_3
щодо користування квартирою належним
та достатнім способом захисту є
звернення з позовом про вселення,
оскільки його право на користування
спірною житловою площею визначено
порядком його вселення та реєстрації,
відповідними положеннями ЖК України
(глава 2) і не потребує додаткового
визнання.

Як встановлено судом, квартира
АДРЕСА_1 відноситься до державного
житлового фонду, а сторони
користуються нею на підставі договору
найму.

В силу частин 1, 2 ст. 104 ЖК України
член сім'ї наймача вправі вимагати, за
згодою інших членів сім'ї, які
проживають разом з ним, укладення з ним
окремого договору найму, якщо жилу
площу, що припадає на нього, може бути
виділено у вигляді приміщення, яке
відповідає вимогам статті 63 цього
Кодексу.

У разі відмовлення членів сім'ї
дати згоду на укладення окремого
договору найму, а також у разі відмови
наймодавця в укладенні такого договору
спір може бути вирішено в судовому
порядку.

Таким чином, вирішення питання
про визначення порядку користування
спірною квартирою пов'язано зі зміною
договору найму жилого приміщення,
однак позов про визначення порядку
користування жилим приміщенням до
наймодавця не заявлявся.

Суд не звернув увагу на вказані
вимоги закону та не вчинив
передбачених ст. 33 ЦПК України дій щодо
залучення до участі у справі в якості
співвідповідача наймодавця за
договором найму житла, тоді як
вирішення такого спору впливає на
права та обов'язки цієї особи.

Апеляційний суд з урахуванням
положень ст.ст. 11, 303 ЦПК України не
наділений повноваженнями щодо
залучення до участі у справі нових
учасників, а тому позовні вимоги про
визначення порядку користування
спірною квартирою не підлягають
задоволенню.

З урахуванням викладеного
рішення суду в силу пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України необхідно скасувати,
ухваливши нове рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 про вселення, відмову у
решті його вимог та про відмову у
зустрічному позові.

У зв'язку з таким вирішенням спору
та положеннями ст. 88 ЦПК України з
відповідачів на користь позивача слід
стягнути сплачений ним судовий збір за
розгляд справи в суді першої інстанції
в сумі 243 грн. 60 коп. та 121 грн. 80 коп.
судового збору, сплаченого при
зверненні з апеляційною скаргою,
виходячи із часткового задоволення
вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 15 травня 2014 року
скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
вселення задовольнити.

Вселити ОСОБА_3 у квартиру
АДРЕСА_1.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання права користування жилою
площею та визначення порядку
користування квартирою та у
зустрічному позові ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_3 365 грн. 40 коп. судового
збору: по 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70
коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: