АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дзюбич В.Л. Провадження №
22-ц/789/324/14 Доповідач - Кузьма
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Кузьми Р.М.

суддів - Жолудько Л. Д., Костіва О. З.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
інтереси якого представляє ОСОБА_2 на
рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 09 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, з участю третіх осіб товариства
з обмеженою відповідальністю
"Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації", Тернопільської
міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
поділ майна подружжя, припинення
частки у спільному майні, скасування
реєстрації права власності на нерухоме
майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_1 з участю
третіх осіб товариства з обмеженою
відповідальністю "Тернопільське
міське бюро технічної інвентаризації",
Тернопільської міської ради, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ майна
подружжя, припинення частки у
спільному майні, скасування реєстрації
права власності на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що у 2005 році вона
вступила у дольову участь в TOB
«Технотерн-плюс» на будівництво
трикімнатної квартири АДРЕСА_1
вартістю 201495 грн. В період з 22.07.2005 року
по 30.09.2005 року вона внесла в касу
підприємства на будівництво квартири
особисті кошти в сумі 149568 грн. 14 жовтня
2005 року вона зареєструвала шлюб з
відповідачем ОСОБА_1., який 15 червня 2012
року рішенням Тернопільського
міськрайонного суду розірвано.
Перебуваючи у шлюбі в період із 27.04.2006
року по 27.06.2006 року вона внесла кошти в
рахунок сплати за дольову участь у
будівництві квартири в сумі 51927 грн. На
даний час будівництво квартири
закінчено та на ім'я сторін у справі
16.07.2008 року видано свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, згідно
якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є
співвласниками вказаної квартири без
визначення часток.

Також позивач вказала, що кошти які
сплачені за квартиру до реєстрації
шлюбу, а саме в сумі 149568 грн., поділу між
сторонами не підлягають та належать їй
на праві особистої приватної
власності. Кошти, які сплачені в період
зареєстрованого шлюбу, а саме 51927 грн.
підлягають поділу між сторонами в
рівних частинах, а саме по 25963,50 грн. за
кожним, оскільки є спільною сумісною
власністю подружжя. В загальному
особисто ОСОБА_3 сплачено коштів в
рахунок оплати дольової участі у
будівництві квартири на суму 175531,50 грн.
(149568 грн. + 25963,50 грн. = 175531,50 грн.), а
відповідачем ОСОБА_1. 25963,50 грн.

Оскільки загальна вартість квартири
становить 201495 грн., а тому позивач
просила в порядку поділу спільного
майна виділити їй у приватну власність
87,11 частин спірної квартири, що
відповідає сумі коштів в розмірі 175531,
які сплачені особисто нею, а
відповідачу виділити 12,89 частин
квартири, що відповідає 25963,50 грн., які
слід вважати його особистою приватною
власністю.

Зважаючи на те, що частка відповідача у
спірній квартирі є незначною та не може
бути виділена в натурі, а тому позивач
просила припинити право власності
відповідача на належну йому частку у
квартирі вказавши, що на депозитний
рахунок суду нею сплачено кошти в сумі
25963,50 грн., як грошова компенсація
відповідачу за припинення його
прававласності на належну йому частку
у квартирі. Як наслідок припинення
права власності відповідача на частку
у квартирі позивач просить скасувати
реєстрацію права спільної сумісної
власності сторін на спірну квартиру.

Позивач вказала, що за час шлюбу
сторонами у справі придбано
автомобілі: VOLKSWAGEN LT, 2004 року випуску,
номерний знак НОМЕР_4; MERCEDES-BENZ, 1979 року
випуску номерний знак НОМЕР_1; CITROEN BERLINGO
D, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2
та автомобіль RENAULT МASCOTT, 2001 року
випуску, номерний знак НОМЕР_3. А тому
просила провести реальний поділ
вказаних автомобілів та залишити у її
власності автомобіль CITROEN BERLINGO, решту
автомобілів залишити у власності
відповідача стягнувши із останнього в
користь позивача 88000 грн.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 09 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної
власності на 87,11 частки квартири
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної
власності на 12,89 частки квартири
АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
зокрема за кожним із них, право
приватної власності на 1/2 частини:
автомобіля CITROEN BERLINGO D, 2005 року випуску,
номерний знак НОМЕР_2 та автомобіль
RENAULT MASCOTT,2001 року випуску, номерний знак
НОМЕР_3 та залишити вказані автомобілі
у спільній частковій власності ОСОБА_3
та ОСОБА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 214, 60
грн. сплаченого позивачем судового
збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 3004,40
грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, інтереси
якого представляє ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції в
частині визнання за ОСОБА_3 права
приватної власності на 87,11 частки
квартири АДРЕСА_1 і визнання за ОСОБА_1
право приватної власності на 12,89 частки
квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити, а в іншій частині рішення
залишити без змін, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
та неналежну оцінку доказів, які мають
значення для справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд
безпідставно не прийняв до уваги те, що
договір дольової участі у будівництві
квартири АДРЕСА_1 від 22.07.2005 року
укладався позивачкою та відповідачем у
їх спільних інтересах та за таким
договором вони виступали як одна
сторона. Отже, суд безпідставно вирішив
спір на основі положень ч. 2 ст. 357 ЦК
України, оскільки розмір часток
позивачки і відповідача у праві
власності на квартиру є рівними згідно
закону.

У судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали апеляційну
скаргу, зіславшись на доводи, викладені
в ній, просять її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 та її представник
апеляційної скарги не визнали,
вважаючи рішення суду законним та
обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін,
ознайомившись з матеріалами справи,
доводами апеляційної скарги в її межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення,
виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що згідно із
розміру сплачених сторонами у справі
коштів на будівництво спірної
квартири, за позивачем в порядку поділу
спільного майна визнано право
приватної власності на 87,11 частки
квартири АДРЕСА_1, а за відповідачем
визнано право приватної власності на
12,89 частки квартири АДРЕСА_1.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції не може погодитись колегія
суддів, оскільки судом неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
права. Способом захисту права та
інтересу є, зокрема, визнання права.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом встановлено, що 14.10.2005 року
сторони у справі зареєстрували шлюб,
який згідно рішення Тернопільського
міськрайонного суду розірвано 15 червня
2012 року.

22.07.2005 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1. з однієї
сторони та TOB «Технотерн-Плюс» укладено
договір про дольову участь у
будівництві трикімнатної квартири
АДРЕСА_1.

Із наявних у матеріалах цивільної
справи довідок TOB «Технотерн-Плюс»
вбачається, що позивачем ОСОБА_3 в
період до 14.10.2005 року (дати реєстрації
між сторонами шлюбу) на виконання умов
договору про дольову участь у
будівництві квартири від 22.07.2005 року
сплачено коштів на загальну суму 149568
грн., в період зареєстрованого шлюбу
позивачем сплачено коштів на виконання
умов договору про дольову участь у
будівництві квартири на загальну суму
51927 грн.

Загальна сума коштів, які сплачені на
виконання умов договору про дольову
участь у будівництві спірної квартири
становить 201495 грн., що доводиться
наявними у справі довідками виданими TOB
«Технотерн-Плюс».

16.07.2008 року на ім'я сторін у справі
видано свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1 згідно якого
вказана квартира належить їм на праві
спільної сумісної власності без
визначення часток.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Виходячи з цього квартира АДРЕСА_1
набута позивачем та відповідачем під
час шлюбу, що підтверджується актом
здачі-приймання виконаних робіт від
09.04.2008 року та свідоцтвом про право
власності на квартиру від 16.07.2008 року і
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Виходячи з вищенаведеного позовні
вимоги щодо визнання за позивачем, в
порядку поділу спільного майна, права
власності на 87,11 частки квартири
АДРЕСА_1, а за відповідачем права
власності на 12,89 частки квартири
АДРЕСА_1 є безпідставними та не
підлягають до задоволення.

Отже колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції зроблено невірні
висновки за обставинами справи,
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування судового
рішення в цій частині та ухвалення
нового, яким слід відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні пред'явленого позову в
частині визнання за сторонами права
власності на 87,11 та 12,89 частин спірної
квартири.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси
якого представляє ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 09 грудня 2013
року в частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на 87,11 частки квартири
АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права
приватної власності на 12,89 частки
квартири АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким в позові ОСОБА_3 відмовити.

Рішення вступає в законну силу з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Р.М. Кузьма