22-ц/775/571/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Степанова С.В.
Доповідач Сорока Г.П.
12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
головуючого - Сороки Г.П.,
суддів - Кочегарової
при секретарі - Макаровій О.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, третьої особи
з самостійними позовними вимогами
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, суб'єкту
підприємницької діяльності ОСОБА_4 про
визнання договору підряду № 1203/07 від 19
березня 2007 року недійсним за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 14
21.11.2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_4,
який в подальшому уточнював та в
остаточній редакції позову просив
визнати договір підряду №1203/07 від 19
березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3
та СПД ОСОБА_4, предметом якого є
будівництво торгового павільйону за
адресою: АДРЕСА_1, торговий комплекс
ринок «Застава», недійсним із
застосуванням наслідків недійсності у
вигляді втрати юридичної сили з
моменту його укладення (т.1
а.с.3-7,16,98-105,240-245).
В обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що оспорюваним договором
порушені його майнові права та
охоронювані законом інтереси на даний
торговий павільйон, оскільки саме він
має правовстановлюючі документи на
Вважає договір підряду укладений з
порушенням ч.2 ст.203 ЦК України, оскільки
згідно ч.3 ст.837 ЦК України, ст.9 Закону
України «Про ліцензування певних видів
господарської діяльності» СПД ОСОБА_4
на момент укладання договору не
отримав ліцензію на проведення
вказаних в договорі будівельних робіт.
Оспорюваний правочин не відповідає ч.5
ст. 203 ЦК України, відповідно до ч.1 ст.234
ЦК України є фіктивним, укладений без
наміру створити реальні правові
наслідки, що підтверджується тим, що у
сторін договору відсутні фінансові
документи, які можуть підтвердити факт
оплати однією стороною (замовником)
виконаних робіт другою стороною
(підрядником); зазначений в правому
верхньому куті кошторису до даного
договору неіснуючий номер телефону на
момент укладення договору. Про
фіктивність оспорюваного правочину
також свідчать незаконні дії ОСОБА_3
щодо визнання за рішенням суду у 2010
році договору дарування грошей від
05.03.2007 року дійсним та встановлення
вказаним незаконним рішенням суду
факту оплати нею виконаних робіт на
виконання договору підряду №1203/07 від 19
Третя особа з самостійними позовними
вимогами ОСОБА_2 також звернулася до
суду з позовом, який в подальшому
уточнила та просила визнати договір
підряду №1203/07, укладений 19 березня 2007
року між ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_4,
недійсним із застосуванням наслідків
його недійсності у вигляді втрати
юридичної сили з моменту його вчинення,
з тих самих підстав, що й позивач ОСОБА_1
(т.1 а.с.96,119,128-129,202-206,238-239).
В обґрунтування вимог зазначила, що
оспорюваним договором порушено речове
право її чоловіка на збудований
павільйон АДРЕСА_1, оскільки він має
альтернативні правовстановлюючі
документи на зазначений павільйон та
при його будівництві ніс фінансові
витрати, які є її з ним спільною
сумісною власністю. Тому, вважає, що
даний договір порушує і її речове право
на павільйон. Договір вважає недійсним
з підстав невідповідності договору
вимогам закону, оскільки у ОСОБА_4 не
було ліцензії на проведення
відповідних будівельних робіт, договір
є фіктивним, укладений без наміру
створити реальні правові наслідки, а
обставини, встановлені в рішенні
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 29.12.2010 року щодо визнання договору
дарування грошей від 05.03.2007 року
дійсним та встановлення вказаним
рішенням суду факту оплати ОСОБА_3
виконаних робіт на виконання договору
підряду № 1203/07 від 19 березня 2007 року не
можуть бути прийняті та повинні бути
заново встановлені, так як вона не
брала участі при розгляді справи, за
результатами якої були встановлені ці
обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Маріуполя Донецької області від 14
березня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
та третьої особи із самостійними
вимогами ОСОБА_2 залишено без
задоволення.

З таким рішенням суду позивач ОСОБА_1 не
погодився та подав апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати та
прийняти нове рішення по суті позовних
вимог шляхом дослідження всіх доказів,
які були досліджені з порушенням
передбаченого законом порядку,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Третя особа із самостійними вимогами
ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_3 та СПД
ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися,
про причини неявки суду не повідомили,
про час та місце судового засідання
були повідомлені належним чином, що
підтверджується витягом із журналу
телефонограм про отримання вказаними
особами телефонограм про виклик в
судове засідання, а також представника
третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 Тому, з
урахуванням думки учасників процесу,
виходячи з положень ст.305 ЦПК України,
колегія суддів дійшла до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності зазначених осіб, що не
з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1, що діє в своїх
інтересах та за довіреністю в
інтересах третьої особи із
самостійними вимогами ОСОБА_2, який
доводи апеляційної скарги підтримав,
просив апеляційну скаргу задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову та визнання
договору підряду недійсним із
застосуванням наслідків недійсності
договору, заперечення представника
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який
просив апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду залишити без зміни,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає , що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем та третьою особою із
самостійними позовними вимогами не
доведено, яким саме чином відсутністю у
СПД ОСОБА_4 дозволу (ліцензії) на
виконання будівельних робіт порушено
їх права або інтереси, та, що договір
підряду від 19.03.2007 року не був
направлений на реальне настання і
вчинення для створення правових
наслідків. Тому, розглядаючи справу у
межах заявлених позовних вимог, не
встановив підстав для визнання
недійсним договору підряду №1203/07 від
19.03.2007 року з моменту його вчинення з
підстав, на які посилались позивач та
третя особа із самостійними вимогами,
визнав їх позовні вимоги
неогбрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, у зв'язку з чим
в задоволені позову відмовив.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитись.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.3
ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права, законного інтересу у разі його
порушення, невизнання чи оспорення.
Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України,
якою одним із способів передбачено
визнання правочину недійсним.

За змістом ст.ст.215,216 ЦК України вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків недійсності правочину може
бути пред'явлена як однією із сторін
правочину так і іншою заінтересованою
особою, права та законі інтереси якої
порушено вчиненим правочином.

Згідно ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.227 ЦК України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно ст.837 ЦК України, за договором
підряду одна сторона (підрядник)
зобов'язується на свій ризик виконати
певну роботу за завданням другої
сторони (замовника), а замовник
зобов'язується прийняти та оплатити
виконану роботу. Договір підряду може
укладатися на виготовлення, обробку,
переробку, ремонт речі або на
виготовлення іншої робот и з
переданням її результату замовнику.

Для виконання окремих видів робіт,
встановлених законом, підрядник
(субпідрядник) зобов'язаний одержати
спеціальний дозвіл. До окремих видів
договорів підряду, встановлених
параграфами 2-4 цієї глави, положення
цього параграфу застосовуються, якщо
інше не встановлено положеннями цього
Кодексу про ці види договорів.

Відповідно до ст.875 ЦК України за
договором будівельного підряду
підрядник зобов'язується збудувати або
здати у встановлений строк об'єкти або
виконати інші б4удівельні роботи
відповідно до проектно-кошторисної
документації, а замовник
зобов'язується надати підрядникові
будівельний майданчик (фронт роботи),
передати затверджену проект
но-кошторисну документацію, якщо цей
обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельну роботи та
оплатити їх.

Статтею 876 ЦК України встановлено, що
власником об'єкта будівництва або
результату інших будівельних робіт є
замовник, якщо інше не передбачено
договором.

Згідно п.30 ч.1 ст.9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» № 1775-III від
01.06.2000 року, в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
ліцензуванню підлягає такий вид
господарської діяльності як
будівельна діяльність (вишукувальні та
проектні роботи для будівництва,
зведення несучих та огороджуючих
конструкцій, будівництво та монтаж
інженерних і транспортних мереж).

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 19 березня 2007
року між ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_4 було
укладено договір підряду №1203/07,
предметом якого є будівництво
торгового павільйону АДРЕСА_1, -
торговий комплекс «Застава». Загальна
сума договору - 20843 грн. згідно
кошторису №1203/07 (т.1 а.с.8-11).

Звертаючись до суду з позовом про
визнання договору підряду недійсним,
ОСОБА_1 та третя особа із самостійними
вимогами ОСОБА_2 посилались на те, що
договір не відповідає вимогам закону,
оскільки укладений без наміру створити
реальні наслідки цього правочину - є
фіктивним, СПД ОСОБА_4 не мав дозволу
(ліцензії) на проведення будівельних
робіт. Також посилались на те, що
торговий павільйон за вказаною адресою
був збудований ОСОБА_1 за їх спільні
кошти, є їх власністю, тому оспорюваним
договором порушуються їх законні права
та інтереси.

Між тим, на підтвердження наявності
умислу у сторін договору підряду на
укладення фіктивного договору позивач
та третя особа суду не надали.

Зі справи вбачається, що відповідно до
акту здачі-приймання виконаних робіт
від 16.04.2007 року будівельний об'єкт, а
саме торговий павільйон із
сендвіч-панелей АДРЕСА_1, - торговий
комплекс «Застава», задовольняє умовам
договору №1203/07 від 19.03.2007 року, загальна
сума передплати, яка перерахована за
виконані роботи, складає 10000 грн.,
необхідно перерахувати ще 10843 грн. 50
коп., про що сторони договору підряду
від 19.03.2007 року проставили свій підпис
(т.1 а.с.12).

В суді першої інстанції та в
апеляційному суді відповідачка ОСОБА_3
та її представник стверджували, що
спірний договір підряду був виконаний,
за виконані роботи відповідачка
повністю розрахувалася з ОСОБА_4, а
документи по проведенню розрахунку з
підрядником не збереглися із-за
строків давності.

Згідно письмових пояснень на ім'я
начальника Жовтневого РВ
Маріупольського МУ УМВС України в
Донецькій області від 18.05.2011 року (копія
якого залучена до справи позивачем)
ОСОБА_4 підтвердив, що він укладав 19.03.2007
року з ОСОБА_3 договір підряду на
будівництво торгового павільйону
АДРЕСА_1, біля центрального в'їзду в
ринок «Застава» та ним були виконані
роботи, зазначені в договорі, а ОСОБА_3
було повністю проведено розрахунок
згідно договору. Оскільки ОСОБА_3
втратила кошторис до договору, то він
їй роздрукував цей кошторис з бази
даних комп'ютера на її прохання у 2010
році, тому на кошторисі відбився новий
контактний телефон (т.1 а.с.48).

Також на підтвердження реальності
виконання договору підряду від 19.03.2007
року надані: укладений 01.01.2007 року
ОСОБА_3 та ТОВ ОКФ «Цитадель» договір №
46 оренди площадки для розміщення
тимчасової споруди площею 100 кв.м.,
розташованої на території торгового
комплексу «Застава» АДРЕСА_1, отриманий
ОСОБА_3 22.08.2007 року технічний паспорт на
збудований торговий павільйон АДРЕСА_1
з архітектурно-планіровочним
завданням, проектно-планіровоною
документацією, генеральними та
ситуаційними планами, узгодженими та
затвердженими у встановленому порядку
(т.1 а.с.22-46, 57-58).

Крім того, рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 29
грудня 2010 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 27.07.2011 року, по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання
дійсним договору дарування грошових
коштів від 05.03.2007 року встановлено, що
отримані ОСОБА_3 за договором позики
кошти витрачено на будівництво
торгівельного павільйону «Ольмар»
АДРЕСА_1 (т.1 а.с.111, т.2 а.с.48,50-51). Дані
рішення суду у встановленому законом
порядку не скасовані, є законними, а
тому суд першої інстанції правильно
прийняв до уваги встановлені цим
рішенням обставини, надавши їм оцінку в
сукупності з іншими письмовими
доказами.

В п. 24 постанови Пленуму Верховного
суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 р.
передбачено, що у разі, якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, дослідивши та
оцінивши надані докази в їх
сукупності, правильно дійшов до
висновку про відсутність підстав для
визнання договору підряду недійсним на
підставі ст.234 ЦК України як фіктивного
правочину, вчиненого без наміру
вчинення правових наслідків,
обумовлених цим правочином.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
на те, що суд неправильно не прийняв до
уваги надані ним докази про
будівництво ним торгового павільйону
за його з дружиною ОСОБА_2 спільні
кошти, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки надані
позивачем суду договори підряду,
договір про спільну діяльність, акти
приймання-передачі, квитанції про
оплату коштів за договорами підряду,
довідка про наявність банківського
вкладу (т.1 а.с.21-31,49) не свідчать про
наявність умислу у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
укладення фіктивного договору підряду
та не спростовують правильність
висновків суду першої інстанції.

Та обставина, що відповідачка не надала
суду відповідних квитанцій чи інших
фінансових документів на
підтвердження оплати робіт за спірним
договором підряду, що в кошторисі
зазначено номер телефону ОСОБА_4, який
на той час не був дійсним, не може
свідчити про фіктивність договору,
оскільки ОСОБА_4 визнав факт проведення
відповідним робіт за договором підряду
та їх оплати ОСОБА_3, стверджував, що у
зв'язку з втратою ОСОБА_3 кошторису,
роздрукував їй копію в 2010 році, тому на
кошторисі відобразився номер телефону,
який існував на час роздруківки (т.1
а.с.48). Дані пояснення підтвердив
представник ОСОБА_3 Ніяких претензій з
приводу спірного договору ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 з 2007 року один одному не
пред'являли, що пояснив представник
відповідачки та не спростовано іншими
учасниками процесу.

Зі справи також вбачається, що ОСОБА_1
раніше звертався до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання права
володіння, користування та
розпорядження торгівельним
павільйоном, витребування цього
павільйону з чужого незаконного
володіння, в задоволені якого йому було
відмовлено рішенням Приморського
районного суду м.Маріуполя від 25.05.2012
року. Дане рішення було залишено без
зміни ухвалою апеляційного суду від
04.09.2012 року (т.1 а.с.62-74,, т.2 а.с.27-33,52-55).
Касаційною інстанцією вказані судові
рішення не скасовані та незаконними у
встановленому порядку не визнані, що
підтвердили сторони.

Також безпідставними колегія суддів
вважає доводи апеляційної скарги про
те, що суд неправильно не прийняв до
уваги, що у ОСОБА_4 не було ліцензії на
проведення будівельних робіт, яка
відповідно до вимог ст.837 ЦК України є
обов'язковою, тому її відсутність тягне
недійсність договору.

Як вбачається зі справи, в матеріалах
справи відсутні дані про те, що СПД
ОСОБА_4 мав дозвіл (ліцензію) на
виконання будівельних робіт, вказаних
в договорі підряду від 19.03.2007 року.

Разом з тим, зі справи вбачається, що
ОСОБА_4 з 27.10.2005 року зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа-підприємець. Одним із
видів його діяльності є будівництво
житлових і нежитлових будівель (т.1
а.с.47,54-56).

Крім того, ОСОБА_3 після закінчення
будівництва користується даною малою
архітектурною спорудою - торговим
павільйоном за призначенням, що не
оспорювалось позивачем і третьою
особою.

Частиною 5 п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" встановлено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів,
позивач та третя особа із самостійними
вимогами, звертаючись до суду із даним
позовом та вимагаючи визнати недійсним
договору підряду, не будучи сторонами
за цим договором, зобов'язані довести,
яким чином оспорюваний ними договір
порушує (зачіпає) їх права та законні
інтереси.

Уявлення позивача та третьої особи із
самостійними вимогами про
невідповідність оспорюваного договору
нормам чинного законодавства за
відсутності при цьому порушень їх прав
та інтересів, не є підставою для
визнання такого договору недійсним в
судовому порядку, оскільки відповідно
до приписів ст.3 ЦПК України особа
звертається до суду саме за захистом
своїх порушених або оспорюваних прав
та охоронюваних законом інтересів.

Однак, звертаючись до суду із даним
позовом, позивач та третя особа із
самостійними вимогами не навели в чому
полягає порушення їх прав та законних
інтересів, для захисту яких вони
звернулися до суду, а лише стверджують,
що відсутність ліцензії на проведення
будівельних робіт у ОСОБА_4 відповідно
до ст.227 ЦК України має наслідком
визнання правочину недійсним.

З урахуванням наведеного суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про відсутність підстав для визнання
договору підряду недійсним на підставі
ст.227 ЦК України, оскільки позивач та
третя особа не довели наявність
порушення їх прав чи законних
інтересів проведенням ОСОБА_4
будівельних робіт без відповідного
дозволу.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно, всебічно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини, їм та
наданим доказам в сукупності дав
правильну правову оцінку і
обґрунтовано дійшов до висновку про
відмову в задоволені позову.

Ніяких нових обставин та доказів, які
не були предметом дослідження в суді
першої інстанції та давали б
апеляційному суду підстави для
проведення переоцінки обставин та
доказів, досліджених в суді першої
інстанції, не наведено та не надано.

Порушень норм процесуального
законодавства, які б призвели до
неправильного вирішення справи та є
безумовними для скасування чи зміни
рішення суду, у справі не встановлено.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів, наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку про
відсутність апеляційних підстав для
скасування рішення суду, у зв'язку з
чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
14 березня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Кочегарова Л.М.

Попова С.А.