Єдиний унікальний номер 260/6578/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1985/2014
Головуючий у 1 інстанції Кротінов В.О.
Доповідач Корчиста О.І.
28 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Хейло
Я.В., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» на рішення
Ленінського районного суду м. Донецька
від 25 листопада 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» (далі
ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду
з позовом про стягнення з ОСОБА_1
заборгованості за кредитним договором,
обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що
між Банком та ОСОБА_1 02 жовтня 2006 року
було укладено кредитний договір №
DNH4KP46520364, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмірі 6201
гривню зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 2,09 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом. У зв'язку з невиконанням
ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним
договором утворилась заборгованість,
яка станом на 01 липня 2013 року складає
відповідача зазначену суму
заборгованості та судові витрати в
розмірі 440 гривень 23 копійок.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 25 листопада 2013 року
позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
кредитним договором задоволені
частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Банку заборгованість за кредитним
договором в розмірі 26170 гривень 86
копійок, яка складається з: 6201 гривні -
заборгованість за кредитом; 15744 гривні
84 копійки - заборгованість за
відсотками користування кредитом; 1652
гривні - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором за період з 31
серпня 2012 року по 31 липня 2013 року; 500
гривень - штраф (фіксована частина); 2072
гривні 50 копійок - штраф (процентна
складова); 261 гривню 70 копійок - судовий
збір.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк», посилаючись на те, що
рішення суду першої інстанції
незаконне, необґрунтоване, винесене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права внаслідок
неповного з`ясування обставин, що мають
значення для справи, просило його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ПАТ КБ
«Приватбанк» задовольнити в повному
обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що судом першої
інстанції невірно застосовано строки
позовної давності, оскільки відповідно
до п. 5.5 Умов та правил надання
банківських послуг, з якими при
укладанні Договору було ознайомлено
відповідача, терміни позовної давності
по вимогах про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки, пені, штрафів за
даним договором встановлюється
сторонами тривалістю в п`ять років,
відтак застосування до спірних
правовідносин судом першої інстанції
термінів позовної давності тривалістю
в один рік, на думку апелянта є хибними.
Також ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що
суд першої інстанції не звернув уваги
на той факт, що закінчення строку дії
договору не звільняє сторони від
відповідальності за порушення
договору, яке мало місце під час його
дії. Вимоги про відшкодування збитків,
зумовлених порушенням договору, про
стягнення неустойки, можуть бути
пред'явлені незалежно від закінчення
строку дії договору протягом
встановлених для цих вимог строків
позовної давності. Оскільки ОСОБА_1
зобов'язання за кредитним договором
перед Банком не виконав, а Умовами
правил надання банківських послуг
термін позовної давності встановлено
п`ять років, то за таких обставин строк
позовної давності пропущений не був,
так як правовідносини між сторонами
тривають до повного погашення
відповідачем кредиту, тобто до
теперішнього часу, а позов до суду
першої інстанції щодо стягнення з
ОСОБА_1 заборгованості за кредитним
договором Банк подав в межах
п'ятирічного строку.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник ПАТ КБ «Приватбанк»
Власенко А.О. доводи апеляційної скарги
підтримав та просив її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«Приватбанк».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставинах, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені у судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також, якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
02 жовтня 2006 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № DNH4KP46520364, згідно
якого Банк надав відповідачу кредит в
розмірі 6201 гривень зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 25,08% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Також, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 не належним
чином виконував зобов'язання за
кредитним договором, у зв'язку з чим,
станом на 01 липня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 44022 гривні 52
копійки, яка складається з: 6201 гривня -
заборгованість за кредитом; 15744 гривні
84 копійки - заборгованість по відсоткам
за користування кредитом; 19504 гривні 18
копійок - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором; 500 гривень -
штраф (фіксована частина); 2072 гривні 50
копійок - штраф ( процентна складова)

Частково задовольняючи позовні вимоги
ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з
ОСОБА_1 заборгованості за кредитним
договором, суд першої інстанції
виходив з того, вимоги банку
обґрунтовані, але в частині вимог Банку
щодо стягнення пені, необхідно
застосувати вимоги ст. 258 ЦК України,
відповідно до якої до окремих видів
вимог законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність терміном в
один рік, а тому, стягненню підлягає
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором за період з 31
серпня 2012 року по 31 липня 2013 року в
розмірі 1652 гривень 52 копійки. Таким
чином, суд першої інстанції прийшов до
висновку про необхідність стягнення на
користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1
суми заборгованість в розмірі 26170
гривень 86 копійок, яка складається з:
6201 гривень - заборгованість за
кредитом; 15744 гривні 84 копійки -
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом; 1652 гривні 52
копійки - пеня за несвоєчасне виконання
зобов`язань за договором за період з 31
серпня 2012 року по 31 липня 2013 року; 500
гривень - штраф (фіксована ціна); 2072
гривні 50 копійок - штраф (відсоткова
складова).

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини
справи та визначив матеріальні норми,
якими регулюються спірні
правовідносини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
керувався положеннями Цивільного
Кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначені умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені між ними, та умови,
які є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідні для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнута згода.

Як вбачається з матеріалів справи 02
жовтня 2006 року відповідач ОСОБА_1
підписав заяву, за якою виявив бажання
отримати кредит від ПАТ КБ
«Приватбанк» в розмірі 6201 гривень зі
строком повернення по 02 жовтня 2008 року,
зі сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 2,09 % в місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
обов'язком здійснювати щомісячні
платежі в розмірі 332,29 гривень. (а.с.7)

Із заяви позичальника
№DNH4КР46520364 від 02 жовтня 2006 року
вбачається, що ОСОБА_1 погодився з тим,
що ця заява разом із запропонованими
«Приватбанком» Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) складає
кредитний договір.

Таким чином, сторони досягли
згоди з усіх істотних умов договору, а
тому, між сторонами було укладено
кредитний договір, який згідно
положень ст.526 ЦК України повинен
виконуватися належним чином.

Крім цього, відповідно до ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірах та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК
України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

З наявного в матеріалах справи
розрахунку (а.с. 6, 41-45) вбачається, що
відповідач ОСОБА_1 зобов'язання за
кредитним договором від 02 жовтня 2006
року не виконував з часу укладення
кредитного договору, платежі за цим
договором не здійснював.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи, що судом першої інстанції
справу було розглянуто справу в
заочному порядку без участі
відповідача, в судовому засіданні
апеляційного суду останньому було
роз'яснено право відповідно до ч. 4 ст. 267
ЦК України заявити клопотання про
застосування строків позовної
давності. Проте, клопотання про
застосування строків позовної
давності ОСОБА_1 заявлено не було.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
на користь банку заборгованості, яка
складається із заборгованості за тілом
кредиту, відсотків, комісії та штрафів,
зроблені відповідно до вимог
матеріального закону та узгоджуються з
наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо доводів апеляційної скарги ПАТ КБ
«Приватбанк» про те, що судом першої
інстанції невірно застосовано строки
позовної давності у вигляді одного
року, оскільки п. 5.5 Умов передбачено
збільшення таких строків до п'яти
років, в тому числі, в частині стягнення
пені за прострочення зобов'язань за
договором, апеляційний суд зазначає
наступне.

Зі змісту Умов, які були надані в
судовому засіданні представником ПАТ
КБ «Приватбанк» вбачається, що
сторонами строки позовної давності
збільшені не були, крім того, Умови не
містять п. 5.5., на який посилається
апелянт в своїй апеляційній скарзі.

Щодо застосування судом першої
інстанції строку позовної давності до
вимог про стягнення пені за
прострочення зобов'язань, то слід
зазначити наступне.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Статтею 257 ЦК України визначено
загальну позовну давність, яка
встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Частиною 2 статті 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік до вимог, у тому
числі, про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За правилами ст. 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Отже, застосування строку
позовної давності в один рік щодо
стягнення неустойки обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
до суду, а починається окремо за кожен
день, за який вона нараховується, у
межах строку позовної давності за
основною вимогою.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
нарахування пені відповідно до вимог ч.
2 ст. 258 ЦК України, та не взяв до уваги
розрахунок банку, який перевищує понад
один рік, при цьому, задовольняючи
частково позовні вимоги банку, вірно
виходив з того, що пеня стягується за
один рік у відповідності із ст. 258 ЦК
України.

Таким чином, вирішуючи спір, суд
першої інстанції встановив права і
обов`язки сторін, що брали участь у
справі, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і зробив вірний
правовий висновок. Рішення ухвалене з
дотриманням судом норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом
апеляційної інстанції не встановлено
порушень норм матеріального або
процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування
правильного по суті і справедливого
рішення суду, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 25 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді