Справа № 204/1520/13-ц
Провадження № 2/204/63/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої судді
Дубіжанської Т.О.

при секретарі
Сорокіної А.С.

за участю позивача
ОСОБА_1

за участю представника
відповідача ОСОБА_2

за участю відповідачки
ОСОБА_3

за участю представника відповідачки
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розподіл майна та стягнення грошової
компенсації та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2013 року позивач звернувся до
суду з позовними вимогами, які в квітні
2013 року уточнив, та просив суд
здійснити поділ спільного майна, а саме
квартири АДРЕСА_1, припинити право
спільної сумісної власності за ОСОБА_3
на ? частку квартири АДРЕСА_1, стягнути з
ОСОБА_1 на користь відповідачки
вартість ? частки вказаної квартири у
розмірі 90 600 грн., визнати за ОСОБА_1
право власності на всю квартиру
АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачку
надати оригінал технічного паспорту на
квартиру. В обґрунтування позову
позивач посилається на те, що 03.09.2005
року між ним та ОСОБА_3 було
зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу
народилась донька - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 17.12.2012 року рішенням
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська даний шлюб було
розірвано. Під час шлюбу подружжям було
придбано 2 кімнатну квартиру, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Угоди
про розподіл майна між колишнім
подружжям не досягнуто. Позивач
зазначив, що між сторонами виникли
неприязні відносини, спільне
проживання в одній квартирі є
неможливим. Таким чином, був вимушений
звернутися до суду з даними позовними
вимогами.

В квітні 2013 року відповідачка ОСОБА_3
звернулася до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_1, в якому просила
визнати квартиру АДРЕСА_1, придбану під
час шлюбу - спільним майном подружжя, з
урахуванням інтересів малолітньої
дитини - ОСОБА_6, відступити від
рівності часток майна і визнати за
позивачкою право власності на 2/3
частини спірної квартири, за ОСОБА_1 - 1/3
частину вищевказаної квартири, а також
стягнути з відповідача судові витрати
по справі. В обґрунтування позовних
вимог позивачка за зустрічним позовом
вказала на те, що під час існування
шлюбних відносин, подружжям було
придбану двокімнатну квартиру. Договір
купівлі-продажу було оформлено на ім`я
відповідача. Від даного шлюбу у
подружжя народилася донька - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. 17.12.2012 року за ініціативою
відповідача шлюб між сторонами було
розірвано. Після чого, позивачка
досягти з відповідачем згоди щодо
поділу спільного майна не може. У
зв`язку з чим, звернулася до суду з
даним позовом.

У судовому засіданні позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 та його
представник свої позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити їх
в повному обсязі посилаючись на
обставини зазначені в позові.
Зустрічні позовні вимоги не визнали та
просили відмовити в їх задоволені.

У судовому засіданні відповідачка за
первісним позовом ОСОБА_3 та її
представник позовні вимоги не визнали
та просили відмовити в їх задоволені.
Зустрічні позовні вимоги підтримали та
просили задовольнити їх в повному
обсязі посилаючись на обставини
зазначені в зустрічному позові.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги за
первісним позовом задоволенню не
підлягають, а зустрічний позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60
Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Частиною ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372
ЦК України передбачено, що у разі
поділу майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Згідно вимог ч.2 ст. 370 ЦК України у разі
виділу частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина та
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

У судовому засіданні встановлено, що 03
вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
було укладено шлюб, актовий запис № 769,
що підтверджується свідоцтвом про
укладання шлюбу серії НОМЕР_1, (а.с.9).

Перебуваючи у шлюбі, 12.10.2005 року
подружжям було придбано двокімнатну
квартиру, розташовану в м.
Дніпропетровську по пров. Листяний.
Договір купівлі-продажу було оформлено
на ім`я - ОСОБА_1 (а.с.17).

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у
подружжя народилася донька - ОСОБА_6, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження, видане Бабушкінським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану Дніпропетровського
міського управління юстиції у
Дніпропетровській області (а.с.5).

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 17.12.2012 року
шлюб між сторонами було розірвано.

Між сторонами по справі, після
розірвання шлюбу, склалися неприязні
стосунки з приводу користування
спірним домоволодінням, в
добровільному порядку сторони не
змогли домовитися про розділ спільної
сумісної власності, додаткових угод,
які б визначали частки у спільній
сумісній власності між членами
подружжя не укладалося, у зв'язку з чим
сторони звернулися з даними позовами
до суду для розділу квартири між ними.

Згідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України, згідно з
якою співвласники мають право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній сумісній власності.

По даній справі була проведена судова
будівельно-технічна експертиза, за
результатами проведення якої був
складений висновок № 1301/1302-13 від 16.09.2013
року (а.с.80-86), згідно якого вбачається,
що розподіл спірної квартири по 1/2
частині чи відповідно по 1/3 та 2/3
частині неможливо, так як в квартирі
одна із кімнат прохідна і технічно
неможливо облаштувати дві ізольовані
житлові кімнати, ринкова вартість
даної квартири складає 233 601 грн.
(а.с.80-86).

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У зв'язку з тим, що виділити в натурі
частку спільного майна є неможливо,
позивачем заявлено вимогу про
припинення право спільної власності за
ОСОБА_3 на частку квартири, про
стягнення з нього на користь
відповідачки вартість ? частки
вказаної квартири у розмірі 90 600 грн., та
визнання за ним право власності на
квартиру в цілому. Відповідачка за
первісним позовом заперечувала проти
таких вимог оскільки, іншого місця
проживання вона та їх спільна дитина не
мають.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга статті 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо спільне володіння і користування
майном є неможливим. Суд постановляє
рішення про припинення права особи на
частку у спільному майні за умови
попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний
рахунок суду.

Згідно ч. 4, 5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Згідно з п. 25 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» - вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Оскільки в судовому засіданні
відповідачка за первісним позовом
заперечувала проти отримання
компенсації за свою частку квартири,
тому що іншого місця проживання вона та
їх спільна з позивачем малолітня
дитина не мають, а сума вартості частки
квартири попередньо не була внесена на
депозитний рахунок суду, суд вважає, що
позовні вимоги позивача за первісним
позовом задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 в
частині визнання квартири АДРЕСА_1-
спільним майном подружжя, то дані
вимоги підлягають задоволенню,
оскільки як вбачається із матеріалів
справи, сторони під час придбання
квартири знаходилися в
зареєстрованому шлюбі, дані факти
підтверджуються копією свідоцтва про
шлюб та копією договору
купівлі-продажу вищевказаної квартири,
також проти даних обставин ОСОБА_1 не
заперечував.

Згідно вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як зазначає позивачка, підставою
збільшення її частки у спільній
сумісній власності подружжя до 2/3
частин є той факт, що дитина дуже хвора,
має потреби в додаткових витратах на
лікування, а аліментів які сплачує
позивач недостатньо.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому, суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Суд вважає що зустрічний позов
підлягає частковому задоволенню, а
саме визнання за сторонами розмір
часток у спільному майні рівним, по ?
частині, оскільки вважає, що відсутні
підстави для відступлення від засади
рівності часток подружжя. Ті обставини
на які посилається позивачка, а саме, що
відповідач нерегулярно виплачує
аліменти на доньку, та розмір отриманих
аліментів є недостатнім для утримання,
постійного лікування дитини,
позивачкою не доведено належними та
допустимими доказами.

Крім того, відповідно до ст. 185 СК
України той з батьків, з кого
присуджено стягнення аліментів на
дитину, а також той з батьків, до кого
вимога про стягнення аліментів не була
подана, зобов'язані брати участь у
додаткових витратах на дитину, що
викликані особливими обставинами
(розвитком здібностей дитини, її
хворобою, каліцтвом тощо). Розмір
участі одного з батьків у додаткових
витратах на дитину в разі спору
визначається за рішенням суду, з
урахуванням обставин, що мають істотне
значення. Додаткові витрати на дитину
можуть фінансуватися наперед або
покриватися після їх фактичного
понесення разово, періодично або
постійно.

Як вбачається з пояснень самої
позивачки, вона з приводу додаткових
витрат на лікування дитини з позовом до
відповідача не зверталася.

Таким чином, оскільки сторони
знаходилися в зареєстрованому шлюбі,
додаткових угод які б визначали частки
у спільній сумісній власності між
членами подружжя не укладалося, суд
вважає, що частки кожного з подружжя у
спірній квартирі, що була придбана під
час подружнього життя є рівними і
вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1
та ОСОБА_3 право власності на квартиру
АДРЕСА_1 по ? частині за кожним.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Оскільки у
задоволенні первісного позову
відмовлено, то судові витрати
відшкодовуванню за первісним позовом
не підлягають. Що стосується
зустрічного позову, то з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 слід стягнути судові
витрати за подачу позову пропорційно
задоволених вимог у розмірі 1 168 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.
69-71, 185 СК України, ст. ст. 370, 372, 364, 365 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про розподіл майна та стягнення
грошової компенсації - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя та
визнання права власності -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 по ?
частині за кожним.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
судові витрати по справі у розмірі 1 168
грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Т.О. Дубіжанська