22-ц/775/830/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Митрофанова
Доповідач Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Кочегарової Л.М., Мироненко І.П.,

при секретарі
Макаровій О.А.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
позивача ОСОБА_1 на заочне рішення
Приморського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 18
березня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення
та вселення, -

в с т а н о
в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1, яка є власницею
квартири АДРЕСА_1, звернулась до суду із
позовом до ОСОБА_2 про виселення
відповідача та її вселення у власну
квартиру. В обґрунтування заявлених
вимог посилалась, що відповідач, як
колишній власник спірної квартири,
незважаючи на припинення його права
власності, залишається зареєстрованим
у спірному житловому приміщенні, не
звільнив його та продовжує фактично
там мешкати, чим створює позивачці
перешкоди у здійсненні нею права
користування та володіння належним їй
житловим приміщенням.

Заочним рішенням Приморського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 18 березня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 про її
вселення АДРЕСА_1 і виселення з цієї
квартири ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права, просить рішення скасувати та
постановити нове, яким її позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_1, яка підтримала
доводи скарги, розглянувши справу
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомленого про дату і
час розгляду справи в порядку ч.ч. 5, 6 ст.
74, ч. 4 ст. 76 ЦПК України відповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджено
матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 17.01.2012р.,
зареєстрованим у державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно за №
2912649 від 06.06.2013р.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не надано доказів порушення
її прав відповідачем і створення ним
перешкод у користуванні позивачкою
квартирою; не надано відомостей про
відмову відповідача у добровільному
порядку звільнити приміщення.

З такими висновками суду не можна
погодитись з огляду на наступне.

Згідно ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджується
своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150
ЖК України власник житлового будинку
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і має право
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

В суді апеляційної інстанції позивачка
зазначила, що не може потрапити до
придбаної нею квартири, бо не має
ключів від металевих дверей. Її
намагання потрапити до квартири не
дали результату, двері не відчиняють і
сусіди не відповідають. Спору щодо
даної квартири з колишнім власником
квартири немає.

Як з"ясовано, що відповідач в розумінні
ч. 2 ст. 64, ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України не є
членом сім"ї нового власника квартири
ОСОБА_1, бо не проживає разом з нею
однією сім"єю, не веде спільне
господарство.

За змістом п. 9 договору купівлі-продажу
квартири, укладеного між сторонами
17.01.2012р. представником продавця -
ОСОБА_4, діючого за довіреністю,
відомості щодо скасування якої
відсутні, стверджено, що на час угоди
ОСОБА_2 не снятий з реєстраційного
обліку, але зобов'язується знятись з
такого обліку у строк до 17.02.2012р.

В ході судового розгляду справи не
здобуто відомостей про передання
ключів від спірного помешкання
продавцем ОСОБА_2, який зберігає свою
реєстрацію в спірному жилому
приміщенні без достатніх правових
підстав з огляду на положення п. 9
вищевказаного договору.

Тож, наявність перешкод у позивачки в
користуванні своєю квартирою у вигляді
замків на дверях з відсутністю ключів,
що унеможливлює її потрапляння до
квартири, не спростовано будь-якими
даними.

Колегія суддів не погоджується, як з
неслушними, висновками суду про
недоведення виникнення у позивача
підстав для звернення за судовим
захистом, що вмотивовано відсутністю
даних про добровільну відмову
відповідача звільнити займане ним
спірне жиле приміщення.

Рішення суду першої інстанції про
відмову у виселенні ОСОБА_2,
вмотивоване констатацією відсутності
доказів з перешкод в користування
квартирою позивачем, безвідносно до
набутого позивачкою у встановленому
порядку права власності на спірну
квартиру і відсутність даних, поряд з
цим, про існування договірних відносин
між новим власником і відповідачем з
приводу користування останнім жилим
приміщенням в квартирі, зобов'язання
відповідача у п. 9 знятись з
реєстраційного обліку до граничного
строку, який сплив у лютому 2012 року, - не
грунтується на принципах цивільного
судочинства і не розв'язує по суті
виникли спірні відносини. На це
обгрунтовано, як віднаходить колегія
суддів, звертає увагу позивачка в
апеляційній скарзі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції в порядку ст. 309 ЦПК України,
ухвалює нове рішення про задоволення
позову, що базується на висновку про
порушення прав позивача, яке полягає у
проживанні відповідача без її згоди у
належній на праві власності позивачці
квартирі, чим створенні власникові
перешкоди в реалізації ним своїх
повноважень розпорядження або (та)
користування належним йому майном, і
вживає обраний позивачем спосіб
захисту, що грунтується на вимогах
ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155
ЖК України у вигляді виселення ОСОБА_2 з
квартири і вселення в цю квартиру
позивачки.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у
зв'язку із задоволенням позову ОСОБА_1
понесені нею витрати з оплати судового
збору за подання позовної заяви і
апеляційної скарги в загальній сумі
236,50грн. (114,70+121,80) підлягають
відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
18 березня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 236 (двісті тридцять
шість) гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді