Справа № 645/8845/13
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року Фрунзенський районний
суд міста Харкова у складі :

головуючого - Горпинич О.В.

за участю секретаря судових засідань -
Погрібняк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
міни недійсним, витребування майна з
чужого незаконного володіння та
визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом, в остаточно
уточненій редакції якого просив
визнати недійним договір міни,
укладений 13.03.2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
витребувати з чужого незаконного
володіння ? частину житлового будинку
АДРЕСА_1 та визнати за ним право
власності на ? частину вищевказаного
житлового будинку. В обґрунтування
позову посилався на те, що 12.01.2007 року
між ним та ОСОБА_4 був укладений договір
дарування ? частини житлового будинку,
що розташований по АДРЕСА_1. В
подальшому, 13.03.2009 року ОСОБА_4 за
договором міни обміняла ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1 на монету
номіналом 1 рубль, 1817 року випуску.
Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 23.04.2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково
та визнано недійсним договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1.
Позивач, зазначав, що недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У позові також
вказувалося, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним. Посилаючись
на ст. 388 ЦК України зазначалося, що
майно, набуте безвідплатно в особи, яка
не мала права його відчужувати, власник
має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках. Таким чином, недійсність
первісного договору дарування
житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
створює наслідки недійсності і
вторинного договору міни, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

На підставі викладеного позивач
звернувся до суду із відповідним
позовом.

У судовому засіданні позивач та
його представник ОСОБА_7, що діяв на
підставі довіреності, підтримали
остаточно уточнені позовні вимоги та
просили суд визнати недійсним договір
міни, укладений 13.03.2009 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3, витребувати з чужого
незаконного володіння 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати
за ОСОБА_2 право власності на ? частину
житлового будинку, посилаючись на
обставини викладені вище.

Присутній у судовому засіданні
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, що діяв на
підставі довіреності заперечував
проти позову, посилаючись на те, що до
спірних правовідносин жоден з
перелічених ст. 388 ЦК України випадків
застосований бути не може. Майно
відійшло у власність ОСОБА_3 за
відплатним договором та вибуло з
володіння ОСОБА_9 з його волі на
підставі укладеного 12.01.2007 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договором дарування.
Відповідач ОСОБА_3 не знав і не міг
знати про будь-які перешкоди для
укладання договору міни ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1. На підставі
викладеного просив суд відмовити в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Інші учасники в судове засідання
не з'явилися, повідомлялися про час та
місце розгляду справи своєчасно та
належним чином.

Суд, вислухавши позивача та його
представника, представника
відповідача ОСОБА_3, дослідивши
письмові докази у їх сукупності,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

12.01.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
укладено договір дарування, відповідно
до якого було подаровано 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1.

13.03.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір міни, відповідно до
якого ОСОБА_4 передала у власність
ОСОБА_3 ? частку житлового будинку
АДРЕСА_1. Вищевказане майно обмінюється
на монету, номіналом 1 рубль, Росія,
срібло, 1817 рік, з доплатою у розмірі 150 000
грн..

Згідно витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно КП
„Харківське міське бюро технічної
інвентаризації" за ОСОБА_3
зареєстровано право власності на ?
частину спірного житлового будинку.
Даний факт визнається сторонами.

Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 23.04.2013 року були
частково задоволені позовні вимоги
ОСОБА_2 та визнано недійсним договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 12.01.2007
року.

Ухвалою судової колегії судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області від 27.03.2014
року вищевказане рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Вищевказаним рішенням
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 23.04.2013 року вже встановлено,
що на підставі договору дарування від
06.07.2004 року ОСОБА_2 належала ? частина
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель, що
знаходяться в АДРЕСА_1.

Крім того, вказаним рішенням
встановлено недійсність договору
дарування ? частини житлового будинку
по АДРЕСА_1. Наведене свідчить, що ?
частина житлового будинку вибула з
володіння власника не з його волі, що
відповідно до вимог ст.ст.387, 388 ЦК
України є підставою для витребування
її у ОСОБА_3.

Судові рішення набрали законної
сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (далі
Постанова) судам роз'яснено, що не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

Оскільки договір дарування спірного
житлового будинку визнано недійсним,
то договір міни, укладений 13.03.2009 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є нікчемним та
недійсність такого договору не
потребує додаткового підтвердження
рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 ЦК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів осіб, інтересів
держави.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів (ст.3 ЦК України).

Суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства (ст. 15
ЦПК України).

Частиною 1 статті 316 ЦК України
визначено, що право власності - це право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику
майна належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно зі ст. 41 Конституції України,
ст. 319 ЦК України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, не
завдаючи при цьому шкоди правам інших
осіб і не порушуючи їхніх інтересів.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Положення ст. 319 ЦК України визначають,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Приписами ст. 321 ЦК України
встановлено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Цивільним кодексом України главою 29
передбачені цивільно-правові способи
захисту права власності.

Зокрема, статтею 387 ЦК України
власнику надано право витребувати
майно із чужого незаконного володіння.

Слід зазначити, що сторонами
віндікаційного позову є власник майна,
який не тільки позбавлений можливості
користуватися та розпоряджатися
майном, та фактично не володіє ним, та
незаконний володілець майна (як
добросовісний, так і не добросовісний).

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Зазначене свідчить про наявність
при укладенні вказаного правочину
ознак дефекту волі позивача,
відсутності на той час його вільного
волевиявлення: тобто такою, що
обумовлюється як свободою договору,
так і одночасною необхідністю
дотримання положень актів цивільного
законодавства в частині можливого
визнання правочину недійсним, а тому, у
кінцевому рахунку, вибуття спірного
майна з володіння позивача не з його
волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у
розумінні ст. 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком правочину, укладеного з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна із
незаконного володіння.

Відповідно до вимог ст. ст. 330, 388
ЦК України та п. 10 Постанови позивач має
право витребувати спірне майно у
відповідача як таке, що вибуло з його
володіння не з його волі іншим шляхом.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК
України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст.
388 ЦК України, власник зобов'язаний
довести, що майно вибуло з його
володіння чи володіння особи, якій він
передав майно, не з його волі, а набувач
- довести, що він придбав майно за
відплатою угодою й що він не знав і не
міг знати про те, що придбаває майно в
особи, якій не належить право його
відчуження.

Як вже зазначалося, рішенням суду
договір дарування частини спірного
будинку було визнано недійним.
Нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення, тобто майно, а
саме ? частини житлового будинку по
провулку Речицькому, 15 у м. Харкові
вибуло з володіння власника не з його
волі.

Отже, відповідно до вимог статей
330, 388 ЦК України та враховуючи
роз'яснення, викладені у п. 10 Постанови ,
позивач має право витребувати спірне
майно у відповідача як таке, що вибуло з
його володіння не з його волі іншим
шляхом.

З урахуванням наведеного,
враховуючи положення статті 392 ЦК
України, суд приходить до висновку про
необхідності витребування зазначеного
майна у відповідача та визнання права
власності на позивачем.

Керуючись ст.ст. 10,11,213-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа: приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору міни недійсним,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та визнання
права власності - задовольнити
частково.

Витребувати з чужого незаконного
володіння ОСОБА_3 ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частини житлового будинку по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 2038 грн. 33 коп..

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги. Особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя -