Ухвала іменем україни 18 червня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 29 жовтня 2013
року та рішення апеляційного суду
Волинської області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, на
обґрунтування якого зазначає, що у
серпні 2009 року між ним та відповідачем
ОСОБА_5 було досягнуто домовленості
щодо купівлі-продажу автомобіля
«Фольксваген LT 35», державний номерний
знак НОМЕР_1, вартістю 16 тис. доларів США
з остаточною датою розрахунку 17
листопада 2009 року. ОСОБА_5 мав усі
повноваження та права щодо продажу
своєї частки та частки дружини, тому що
остання 05 лютого 2007 року видала на його
ім'я довіреність з правом
розпорядження вказаним автомобілем,
який було зареєстровано на неї.

На виконання
домовленостей позивач - 17 серпня 2009
року сплатив ОСОБА_5 10 тис. доларів США в
якості завдатку на автомобіль. 10 грудня
2009 року, 28 січня 2010 року, 30 січня 2010 року
було проведено остаточний розрахунок
за придбаний автомобіль, на
підтвердження чого було складено
розписки.

Рішенням Луцького
міськрайонного суду від 03 червня 2011 у
справі № 2-1982/2011 витребувано від ОСОБА_4
на користь ОСОБА_6 автомобіль марки
«Фольксваген LT-35», державний номерний
знак НОМЕР_1.

У зв'язку із
вищевикладеним позивач просив суд, на
підставі ч. 1 ст. 661 ЦК
України солідарно стягнути з
відповідачів, завдані йому збитки у
розмірі 16 тис. доларів США, що
еквівалентно 130 240 грн.

Рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 29 жовтня 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 130 240 грн завданих
матеріальних збитків. Вирішено питання
про розподіл судових витрат. У
задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Волинської області від 21 січня 2014
року рішення суду першої інстанції
змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 124 690 грн 80 коп. матеріальних
збитків, вирішено питання про розподіл
судових витрат. У решті рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
позов є обґрунтованим, та з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 661 ЦК України, а
саме: з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума, яку останній
сплатив за купівлю автомобіля, що був у
нього вилучений за рішенням суду.

Апеляційний суд погодився з висновком
суду першої інстанції в цій частині,
змінивши рішення, зменшивши суму,
стягнутих коштів.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Судом установлено, що рішенням
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 08 листопада 2011
року позов ОСОБА_6 задоволено.
Витребувано від ОСОБА_4 на користь
позивача автомобіль «Фольксваген LT-35»,
державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 12).

Посилаючись на вищезазначене рішення,
а також на те, що ОСОБА_5 отримав від
ОСОБА_4 у рахунок оплати за автомобіль
«Фольксваген LT-35», державний номерний
знак НОМЕР_1, кошти у загальному розмірі
16 тис. доларів США, що еквівалентно 130 240
грн, на підтвердження чого видав чотири
розписки: від 17 вересня 2009 року на суму
10 тис. доларів США (а. с. 6), від 10 грудня
2009 року на суму 2 800 доларів США (а. с. 7)
від 28 січня 2010 року на суму 2 200 доларів
США (а. с. 8), від 30 січня 2010 року на суму 600
доларів США, позивач просив суд на
підставі ст. 661 ЦК України стягнути з
відповідача вищезазначену суму
завданих збитків (а. с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у
разі вилучення за рішенням суду товару
у покупця на користь третьої особи на
підставах, що виникли до продажу
товару, продавець має відшкодувати
покупцеві завдані йому збитки, якщо
покупець не знав або не міг знати про
наявність цих підстав.

Аналіз зазначеної статті та ст. 660 ЦК
дає підстави для висновку, що обов'язок
відшкодувати збитки покупцеві виникне
у продавця за наступних умов. По-перше,
права третіх осіб на товар повинні
виникнути до моменту продажу товару.
Друга умова - покупець «не знав та не
міг знати» про наявність прав третіх
осіб.

Із матеріалів справи вбачається та
ОСОБА_4 не заперечується, що він знав, що
крім ОСОБА_5 права на вказаний
автомобіль має його дружина ОСОБА_6,
оскільки спірний автомобіль придбаний
за час перебування у шлюбі та є
спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 08 листопада 2011 року спірний
автомобіль було витребувано у
ОСОБА_4 з тих підстав, що він не набув на
нього права власності у встановленому
законом порядку, тобто не вжив заходів
щодо продажу транспортного засобу або
переоформлення його на іншого власника
у порядку, передбаченому Правилами
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня
1998 року за № 1388.

Таким чином, не можна вважати, що між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено саме
договір купівлі-продажу спірного
автомобіля, наявні в матеріалах справи
розписки можуть слугувати лише доказом
того, що ОСОБА_4 передавав ОСОБА_5
певну суму коштів за вказаний
автомобіль, проте доказів того, що
ОСОБА_4 набув на нього право власності у
встановленому законом порядку у
матеріалах справи відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, у межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
позов заявлено з підстав, передбачених
ч. 1 ст. 661 ЦК України, яку суд і
застосував до спірних правовідносин,
однак встановивши обставини у справі,
суд не визначився з характером спірних
правовідносин та не з'ясував, чи
підлягає застосуванню норма
матеріального права на підставі якої
заявлено позов, за відсутності всіх
умов, що передбачають її застосування.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 29 жовтня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Волинської області від 21 січня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О.
Писана Г.В. Юровська