28.04.2014 Справа № 756/8770/13-ц
Справа
пр. №2/756/165/14
ун. №756/8770/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 року Оболонський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого
судді - Андрейчука Т.В.

при секретарі
- Ліщенко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_3, про визнання
недійсним заповіту, -

в с т а н о в и в:

У червні 2013 року позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку
цивільного судочинства з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання
недійсним заповіту.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що він є сином
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

На випадок своєї смерті
ОСОБА_4 склав заповіт від 31 січня 2013
року, посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за №65, яким заповів ОСОБА_2
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 - гараж
НОМЕР_1 в гаражно-будівельному
кооперативі "Ставутич", який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, і
автомобіль ВАЗ 21061, д.н.з. НОМЕР_2.

Позивач зазначив, що ОСОБА_4
страждав психічним розладом, внаслідок
чого на момент складення ним заповіту
він не міг усвідомлювати значення
своїх дій та (або) керувати ними.

З цих підстав, позивач просив
суд визнати недійсним заповіт від 31
січня 2013 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за №65,
присудити судові витрати з
відповідача.

У ході розгляду справи судом
було залучено до участі у розглядів
справи в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач,
який одночасно є представником третьої
особи, та представник позивача позовні
вимоги підтримали, просили суд їх
задовольнити.

Відповідач та її представник
у судовому засіданні проти позову
заперечували, посилаючись на те, що за
життя спадкодавець ОСОБА_4 дійсно важко
хворів, проте це не впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та (або) керувати ними. На їхню
думку, позивачем та його представником
не обґрунтовано підстав для визнання
оспорюваного заповіту недійсним.

Заслухавши пояснення осіб,
які брали участь у справі, показання
свідків, дослідивши матеріали справи,
зібрані у справі докази, суд приходить
до висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_3 від 10 лютого 2013
року (т. 1, а. с. 82).

Після смерті ОСОБА_4
відкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1, гараж НОМЕР_1 в
гаражно-будівельному кооперативі
"Ставутич", який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, і автомобіль ВАЗ 21061, д.н.з.
НОМЕР_2, що належали на праві власності
спадкодавцеві.

Спадкоємцями за законом
першої черги є дружина померлого
ОСОБА_2 та його сини ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1233 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Ч. 2 ст. 1236 ЦК України
передбачено, що заповідач має право
скласти заповіт щодо усієї спадщини
або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту
заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України.
Так, цією нормою Кодексу визначено, що
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до ч. 4. ст. 207
цього Кодексу.

На випадок своєї смерті
ОСОБА_4 склав заповіт від 31 січня 2013
року, посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за №65, яким заповів ОСОБА_2
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 - гараж
НОМЕР_1 в гаражно-будівельному
кооперативі "Ставутич", який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, і
автомобіль ВАЗ 21061, д.н.з. НОМЕР_2 (т. 1, а.
с. 6).

Відтак, спадкування після
смерті ОСОБА_4 повинно здійснюватись за
заповітом.

За приписами ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі. Недійсність
окремого розпорядження, що міститься у
заповіті, не має наслідком недійсності
іншої його частини. У разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Заповіт є одностороннім
правочином, а тому він повинен
відповідати загальним вимогам,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Системний аналіз норм ЦК
України свідчить, що відповідно до ч. 2
ст. 1257 ЦК України виключно підстави
недійсності правочину, визначені у ст.
225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що
волевиявлення заповідача не було
вільним та не відповідало його
внутрішній волі.

У відповідності до ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Правила цієї статті ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала у стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності у
ОСОБА_4 такого стану на момент
складення ним заповіту від 31
січня 2013 року відповідно до ст. 145 ЦПК
України судом було призначено за
клопотанням позивача посмертну
судово-психіатричну експертизу. Як
вбачається з акта комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 28 лютого 2014 року №159,
складеного експертами Київського
міського центру судово-психіатричної
експертизи, спадкодавець ОСОБА_4 на час
складення ним заповіту страждав на
органічне ураження головного мозку
поєднаного (судинного, соматогенного)
ґенезу з легкими когнітивними
порушеннями та церебрастенічним
синдромом (F 06.8 і F 06.7 - згідно з МКХ-10) і
за своїм психічним станом у зазначений
період часу усвідомлював значення
своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а. с.
138-146). Вказаний експертний висновок є
категоричним, чітким та зрозумілим,
комісією експертів Київського
міського центру судово-психіатричної
експертизи досліджено всі надані їм
об'єкти та надано вичерпну відповідь на
поставлене судом питання. Висновок
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 28
лютого 2014 року №159 кореспондується з
іншими письмовими доказами, зібраними
у справі, а також показаннями свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Ст. 60 ЦПК України покладено на
кожну зі сторін обов'язок довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Однак позивачем та його
представником не надано суду належних
та допустимих доказів, які б
засвідчували, що на момент складення
заповіту від 31 січня 2013 року
спадкодавець ОСОБА_4 перебував в такому
стані, коли він не міг усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не міг
керувати ними. Доводи ОСОБА_1 та його
представника ґрунтуються на
припущеннях.

За таких обставин, суд
приходить до висновку про необхідність
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його
позову.

З огляду на вищенаведене,
відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1236,
1257 Цивільного кодексу України,
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" та, керуючись ст. ст. 4, 10, 11,
60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_3, про визнання недійсним
заповіту - відмовити.

Рішення суду може бути
оскаржено в апеляційному порядку до
апеляційного суду міста Києва через
Оболонський районний суд міста Києва
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення суду апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя

Т.В. Андрейчук