Єдиний унікальний номер 242/3812/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/951/2014
Головуючий у 1 інстанції Хацько Н.О.
Доповідач Корчиста О.І.
17 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів:
Корчистої О.І., Хейло Я.В.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Селидівського міського суду Донецької
області від 16 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої
служби Селидівського міського
управління юстиції в Донецькій
області, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи», ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю, поділ
майна та звільнення майна з-під арешту,
Рішенням Селидівського міського
суду Донецької області від 16 грудня 2013
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої
служби Селидівського міського
управління юстиції в Донецькій
області, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи», ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю, поділ
майна та звільнення майна з-під арешту,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
зазначаючи, що рішення Селидівського
міського суду Донецької області від 16
грудня 2013 року ухвалено з порушенням
норм процесуального права, висновки
суду не відповідають фактичним
обставинам справи, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що суд
помилково не прийняв в якості
належного доказу довідку Селидівської
міської ради Донецької області від 09
серпня 2013 року №283, оскільки саме нею
підтверджується перебування ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах
в період з вересня 2000 року по
теперішній час. Вважає доводи суду про
те, що оскільки згідно з паспортом,
ОСОБА_2 з 17 липня 1985 року до 28 квітня 2001
року перебував в шлюбі з ОСОБА_3, а
відтак не міг проживати з іншою особою
без реєстрації шлюбу є хибними,
оскільки проживання з особою без
реєстрації шлюбу при наявності шлюбу з
іншою особою діючим законодавством не
заборонено.

Також вказує, що судом
безпідставно не було прийнято до уваги
доводи про те, що договір
купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року
було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
метою отримання кредиту і фактично
грошей позивачем отримано не було.

Сторони в судове засідання не
з`явились, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином,про причини неявки суд не
повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог та
заперечень,підтверджених доказами, які
були досліджені у судовому засіданні і
які відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також, якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу

будинку з
земельною ділянкою, укладеного 07
лютого 2008 року, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2
житловий будинок АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями та земельну ділянку, площею
0,1000 га. Також встановлено, що будинок та
земельну ділянку за вищевказаною
адресою було продано за 130000 гривень,
які отримані ОСОБА_1 до підписання
вказаного договору. Згідно витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно Селидівського БТІ від 07 лютого 2008
року ОСОБА_2 є власником будинку
АДРЕСА_1

Також, судом першої інстанції
встановлено, що 21 лютого 2008 року між ПАТ
«Промінвестбанк» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір № 38/кд-08,
відповідно до пункту 2.1. якого Банк
надає ОСОБА_2, кредит у сумі 117 000
гривень. 21 лютого 2008 року, між Банком та
ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір
№ 55/з-08. Згідно з пунктом 1.3. Іпотечного
договору, предметом іпотеки є: житловий
будинок загальною площею 103,2 кв. м., в
тому числі житловою 57,8 кв. м., який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, з
усіма господарськими спорудами, та
земельна ділянка, на якій розташований
зазначений будинок.

Крім цього, судом першої
інстанції встановлено, що рішенням
Селидівського міського суду Донецької
області від 17 лютого 2012 року з ОСОБА_2
стягнуто заборгованість за кредитним
договором від 21 лютого 2008 року. 21 лютого
2013 року державним виконавцем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження, а 28 серпня 2013 року
винесено постанову про приєднання до
виконавчого провадження до зведення
виконавчого провадження.

Крім цього, судом першої
інстанції встановлено, що ухвалою
Селидівського міського суду Донецької
області № 6/242/58/2013 від 20 вересня 2013 року
замінено сторону виконавчого
провадження з ПАТ «Промінвестбанк» на
ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо
стягнення заборгованості з ОСОБА_2, а 31
липня 2013 року ВДВС Селидівського МУЮ
проведено опис й арешт іпотечного
майна, яке належить ОСОБА_2, про що
складено відповідний акт.

Також судом першої інстанції
встановлено, що згідно паспорту на ім'я
громадянина України ОСОБА_2 серія ВС №
413467, виданого 12 жовтня 2000 року
Селидівським МВ ГУМВС України в
Донецькій області, в розділі «Сімейний
стан» проставлене відмітку, що ОСОБА_2 з
17 липня 1985 року по 28 квітня 2001 року
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3

Крмі цього, судом першої
інстанції встановлено, що відповідно
до заяви ОСОБА_2 від 21 лютого 2008 року,
посвідченої державним нотаріусом
Першої Селидівської державної
нотаріальної контори Шарафєєвою І.В.,
ОСОБА_2 під час укладання
вищезазначених договорів, зазначав, що
у шлюбі і у фактичних шлюбних
відносинах він не перебуває, та
малолітніх дітей не має. Будинок
АДРЕСА_1 та приватизована земельна
ділянка є його особистою власністю,
прав на них у третіх осіб немає.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 21
лютого 2008 року, посвідченої державним
нотаріусом Першої Селидівської
державної нотаріальної контори
Шарафєєвою І.В., позивачка зазначала, що
їй відомо, що ОСОБА_2, в рахунок
зобов'язань за кредитним договором
передає в іпотеку зазначене майно, на
які, як вона зазначила в заяві вона
права не має і в якій вона
зобов'язувалась звільнити будинок по
першій вимозі банка в разі невиконання
зобов'язань боржником.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення
факту проживання однією сім'єю, поділ
майна та звільнення майна з-під арешту,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не було надано належних та
не суперечливих доказів того, що вона з
2000 року перебувала з ОСОБА_6 у фактичних
шлюбних відносинах, була поєднана з ним
спільним побутом та вела спільне
господарство. Також, суд першої
інстанції виходив з того, що посилання
позивачки спростовуються тим, що до 28
квітня 2001 року ОСОБА_2 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 В 2007
році позивач відчужує свою власність:
будинок та земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_2,
який до теперішнього часу є чинний.
Крім того, ОСОБА_2 під час укладання
кредитного договору від 21 лютого 2008
року особисто склав заяву, в якій
стверджував, що у фактичних шлюбних
відносинах він не перебуває, а саме по
собі визнання ОСОБА_2 позову не може
бути безумовною підставою для
задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони відповідають
вимогам закону та фактичним
обставинам.

В ч.1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» зазначається,
що особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.1 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення.

Згідно з ч. 6 ст. 52 Закону України
«Про виконавче провадження» стягнення
на майно боржника звертається в
розмірі і обсязі, необхідних для
виконання за виконавчим документом, з
урахуванням стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Стаття 60 СК України вказує на те,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Доводи апелянта про те, що вона
перебуває у цивільних шлюбних
відносинах з ОСОБА_2, з вересня 2000 року
по теперішній час, підтверджуються
довідкою Селидівської міської ради
Донецької області № 283 від 09 серпня 2013
року, вірно не прийняті судом першої
інстанції як належний доказ, оскільки
даний факт спростовується копією
паспорта ОСОБА_2, згідно якої
відповідач перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 28
квітня 2001 року (а.с. 60), а також
нотаріально завіреною заявою ОСОБА_2 №
268 від 21 лютого 2008 року (а.с. 82), в якій він
зазначає, що у шлюбі та у фактичних
шлюбних відносинах не перебуває.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір
купівлі-продажу від 07 лютого 2008 року
було укладено з метою отримання
кредиту і фактично гроші ОСОБА_1
отримані не були також не знаходять
свого підтвердження матеріалами
справи, оскільки зі змісту зазначеного
договору купівлі-продажу вбачається,
що продаж житлового будинку АДРЕСА_1
вчинено за сто тридцять тисяч гривень,
які отримані продавцем до підписання
договору (а.с.86-87). Будь які докази, які б
спростовували зазначене вище, в
матеріалах справи відсутні.

Таким чином, вирішуючи спір, суд
першої інстанції встановив права і
обов`язки сторін, що брали участь у
справі, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і зробив вірний
правовий висновок. Рішення ухвалене з
дотриманням судом норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом
апеляційної інстанції не встановлено
порушень норм матеріального або
процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування
правильного по суті і справедливого
рішення суду, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Селидівського міського
суду Донецької області від 16 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення. Касаційна
скарга на неї може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий

Судді