Справа № 127/2152/14-ц
Провадження № 2/127/1877/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19.06.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі : головуючого судді Федчишена
С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за
участі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, суд -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя. Позов мотивовано тим,
що 28.02.1998 року сторони зареєстрували
шлюб. Від шлюбу мають двох
неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3 Шлюб між подружжям було
розірвано на підставі рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 23.04.2013 року, після
розірвання шлюбу діти залишились
проживати із позивачкою. Під час
спільного проживання було набуте
майно, що належить відповідачу на праві
спільної сумісної власності, а саме
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, згідно
договору купівлі -продажу від 12.09.2002
року. Просить виділити ОСОБА_1 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1 визнавши за нею право
власності на дану частку та виділити
ОСОБА_2 1/3 частку квартири АДРЕСА_1
визнавши за ним право власності на дану
частку.

03.04.2014року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя. Позов
мотивовано тим, що під час спільного
проживання з позивачем було придбано
квартиру АДРЕСА_1, кошти на придбання
яких були позичені ОСОБА_2 у його матері
ОСОБА_3, про що видана розписка від
11.09.2000року. Крім квартири, сторонами
були придбані предмети домашнього
вжитку, а саме: кухонні меблі за 32335грн.,
мойка, сместітель - 3140грн., вбудований
холодильник - 5000грн., духовка, плита під
скло, витяжка - 7000грн., кухонний стіл та 4
табуретки - 2500грн., шафа купе - 2500грн.,
стінка із чотирьох невеликих шаф -
5000грн., мякий куточок, що складається з
дивану та крісла - 4000грн., журнальний
стіл - 120грн., килим розміром 3*4 - 3500грн.,
телевізор (20-тирічний) - 500грн.,
телевізор (плазмовий) на кухні - 1800грн.
на загальну суму 67395грн. Просить
стягнути з ОСОБА_1 в рахунок
компенсації вартості частки в
побутовому спільному майні, яке
знаходиться в приміщенні квартири
АДРЕСА_1 грошові кошти в розмірі 33 697
грн. Провести поділ спільних
зобов'язань згідно до розписки від
11.09.2000року укладеної між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, а саме з ціллю
придбання пожружжім квартири АДРЕСА_1,
наступним чином ? частку грошового
зобов'язання у сумі 202500грн. перед
ОСОБА_3 пересети на ОСОБА_1 та ? частку
грошового зобов'язання у сумі 202 500грн.
перед ОСОБА_3 перевести на ОСОБА_2

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 03.04.2014року
прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 та
об'єднано з первісним позовом ОСОБА_1 в
одне провадження.

15.04.2014 року ухвалою Вінницького
міського суду Вінницької області
залучено до участі в справі по
зустрічному позову в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору ОСОБА_3

В судовому засіданні представник
позивача за первісний позовом
підтримав свій позов за обставин
викладених в ньому, просив позов
задовольнити. Зустрічний позов ОСОБА_2
не визнав, просив відмовити в
задоволені.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні первісний позов не
визнали, просили відмовити в його
задоволенні. Зустрічний позов
підтримали за обставин викладених в
ньому, просили задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_3 первісний позов не визнала,
просила відмовити в його задоволенні.
Зустрічний позов підтримала, просила
задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
цивільної справи, оцінивши докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
що первісний позов ОСОБА_1 підлягає до
часткового задоволення, а зустрічний
позов ОСОБА_2 не підлягає до
задоволення, з наступних підстав.

При розгляді справи судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно
рішення Вінницького міського суду
вінницької області від 23.04.2013 року шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований
28.02.1998 року розірвано (а.с. 5-6).

Відповідно до свідоцтв про
народження батьками ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 є
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.7, 8).

Згідно договору купівлі - продажу
від 12.09.2000 року ОСОБА_2 є власником
квартири АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки МКП «ЖЕК
№12» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.10).

Згідно норм ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який
діяв до 01.01.2004 року та був чинний на час
набуття сторонами спірного житлового
будинку майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням господарства,
доглядом за дітьми або з інших поважних
причин не мав самостійного заробітку.

Розмір часток майна дружини та
чоловіка при поділі майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя у разі поділу майна є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором (ст. 70
СК).

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Статтею 190 Цивільного кодексу України
встановлено, що під майном, як
особливим об'єктом розуміється окрема
річ, сукупність речей, а також майнові
права та обов'язки. Майнові права є
неспоживчою річчю. Майнові права
визнаються речовими правами.

У відповідності до ст. 368 Цивільного
кодексу України спільна власність двох
або більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю. Майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлене договором або законом.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь - яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у
спільній сумісній власності, може бути
поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Обставинами, що мають істотне значення
для зміни розміру часток на підставі
судового рішення можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного із
співвласників в утримання спільного
майна, зроблених поліпшеннях,
доцільність та обґрунтованість
укладених правочинів, спрямованих на
розпорядження спільним майном,
вчинення співвласником дій, що
порушують права інших співвласників,
матеріальне становище співвласників,
тощо.

Частиною 2 ст. 70 СК України передбачено,
що при вирішення спору про поділ майна
суд може відступити від засади
рівності часток подружжя за обставин,
що мають істотне значення, зокрема якщо
один із них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Рішенням Вінницького міського суду
вінницької області від 04.06.2013 року
стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь
ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх
дітей: доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі ?
частини від усіх видів заробітку
(доходу) відповідача, щомісячно до
досягнення повноліття найстаршою
дитиною, але не менше 30% встановленого
прожиткового мінімуму на кожну дитину
відповідного віку, починаючи стягнення
з 25.04.2013 року (а.с.105-107).

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 01.07.2013 року рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 04.06.2013 року залишено без
змін (а.с.36-38).

Згідно довідки Служби Безпеки України
у Вінницькій області № 275 від 31.12.2013
року ОСОБА_2 за період з 01.07.2013 року по
31.12.2013 року отримав заробітну плату в
розмірі 70554,33грн., з яких нараховане
грошове забезпечення для утримання
аліментів в розмірі 51150,48грн. з яких
утримана сума аліментів в розмірі 13
920,38гривень (а.с.39).

Постановою Вишенського відділу ДВС
Вінницького міського управління
юстиції від 24.03.2014 року постановлено
проводити утримання аліментів в
розмірі 50% до погашення заборгованості,
яка станом на 24.03.2014 року становить
3546,50грн., а далі згідно виконавчого
документу в розмірі ?? частини зі всіх
видів його заробітку, але не менше 30%
прожиткового мінімуму на кожну дитину,
щомісячно, починаючи з 25.04.2013 року і до
досягнення найстаршою дитиною
повноліття (а.с.103).

Згідно довідки Служби Безпеки України
у Вінницькій області ОСОБА_2 за період з
01.08.2013 року по 31.12.2013 року нараховано
грошове забезпечення з урахування
компенсації прибуткового податку в
розмірі 76060,52грн., з яких нараховане
грошове забезпечення для утримання
аліментів в розмірі 53807,20грн. з яких
утримана сума аліментів в розмірі
14335,56гривень (а.с.104).

З копій квитанцій про сплату
комунальних послуг,Ю наданих ОСОБА_2,
вбачається, що оплату за комунальні
послуги квартири АДРЕСА_1 здійснює
ОСОБА_2 (а.с.92-94).

Як вбачається з матеріалів справи
позивач ОСОБА_1 отримує аліменти в
розмірі, який є достатнім для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку та лікування дітей, тому
позовна заява ОСОБА_1 підлягає до
часткового задоволення, а саме
розділити квартиру АДРЕСА_1, яка
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним
чином: визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1;
визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 слід залишити
без задоволення з наступних підстав.

Згідно норм ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи.

З матеріалів зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 вбачається, що вартість
предметів домашнього вжитку позивач
визначав, згідно позовної заяви ОСОБА_1
поданої 30.05.2013 року, яка залишена без
розгляду, тобто вартість майна була
оцінена рік тому.

В супереч вказаній та роз'ясненій у
судовому засіданні учасникам процесу
норми закону та ст. 60 ЦПК України
відповідач ОСОБА_2 та його представник
не надали доказів в підтвердження
вартості предметів домашнього вжитку з
дійсної вартості на час розгляду
справи. В межах заявлених вимог
відповідач ОСОБА_2 та його представник
з клопотанням про призначення в справі
експертизи до суду не зверталися.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України при
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї .

Боргова розписка, на підставі якої
виникли зобовязання позивача ОСОБА_2,
була предметом судового дослідження
при розгляді даної справи.

Із змісту письмової розписки ОСОБА_2
про позичку ним у своєї матері ОСОБА_3
грошових коштів від 11 листопада 2000 року
(а.с. 89) слідує, що ці грошові кошти в
розмірі 32634 грн. він бере у борг на
купівлю двокімнатної квартири АДРЕСА_1
та для проведення ремонту в ній та
зобов'язується повернути отриманні в
борг кошти за першою вимогою ОСОБА_3 в
сумі, яка дорівнює
середньостатистичній вартості 2-х
кімнатної квартири в місті Вінниці.

У відповідності до ст. 509 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав
встановлених статтею 11 ЦК, в тому числі
з договорів.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей абоінших
речей, визначених родовими ознаками.

Аналогічна норма містилась в ст. 374 ЦК
УРСР, який діяв на момент вказаних
позивачем відносин. Відповідно до
вказаної статті за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає
другій стороні (позичальникові) у
власність (в оперативне управління)
гроші або речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобо'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошей або рівну кількість речей того ж
роду і якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі
грошей або речей.

Ст.1047 ЦК України передбачає, що договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом
розмірі неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Відповідно до ст.1049 ЦКУ
позичальник зобов'язаний повернути
предмет позики у встановлені договором
або законом строки.

Згідно ст.526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і одностороння відмова
від зобов'язання не допускається.

Згідно ст. 65 Сімейного кодексу
України при укладенні договорів
одним із подружжя вважається, що він
діє за згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів
стосовно цінного майна, згода
другого з подружжя має бути подана
письмово. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.31 ЦК
України правочин вважається дрібним
побутовим, якщо він задовольняє
побутові потреби особи, відповідає її
фізичному, духовному чи соціальному
розвитку та стосується предмета, який
має невисоку вартість, то договором
стосовно цінного майна можна вважати
договір, який виходить за межі дрібного
побутового правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 61
Сімейного кодексу України, якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Статтями 541, 543 ЦК України
передбачають, що солідарний обов'язок
або солідарна вимога виникають у
випадках, встановлених договором або
законом, зокрема у разі неподільності
предмета зобов'язання. У разі
солідарного обов'язку боржників
солідарних боржників кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-якого окремо.

Згідно ст. ст. 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях. Обставини
справи які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Аналізуючи надані сторонами
докази та даючи правову оцінку діям
сторін, суд дійшов наступних висновків:
вирішуючи питання про стягнення
боргу за договором позики, з обох з
подружжя, як солідарних боржників, суд
виходить з встановлення обставин, чи
був договір позики укладений для
потреб та інтересів сім'ї.

Як пояснив в судовому засіданні
представник позивача по первинному
позові, про борги чоловіка, за які
йдеться мова у даній справі, ОСОБА_1
нічого не знала, про даний борг була
поставлена перед фактом після
розірвання шлюбу, ніякої згоди на цю
позику вона не надавала, їй не відомо на
які цілі були витрачені кошти за даною
позикою.

Суд, вважає не підтвердженим у
судовому засіданні факт укладення
ОСОБА_2 договору позики в інтересах
сім'ї, що дані кошти були витрачені на
купівлю квартири. Сам по собі факт
існування договору купівлі-продажу
квартири таким доказом не являється,
враховуючи також, вартість
нерухомості - 5000 грн. (п.3. договору
купівлі-продажу квартири від 12.09.2000
року), яка значно менша, ніж сума
позики. Посилання відповідача ОСОБА_2,
що квартира була куплена за 5900 доларів
США не доведені, спростовані вказаним
договором, який є чинним, в частині ціни
не оспорений, у суду не має підстав
ставити під сумнів даний доказ.

Показання позивача по зустрічному
позову ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3
стосовно ціни вказаної квартири, з
юридичної точки зору, не можуть
спростовувати наведені у
нотаріальному договорі умови, в тому
числі і стосовно ціни квартири,
враховуючи презумпцію правомірності
правочину. Сам по собі факт, що купівля
вказаної квартири відбулась у тому ж
місяці, що і позика грошей, безспірно не
доказують той факт, що купівля
нерухомості відбулась саме за позичені
у ОСОБА_3 кошти.

Посилання ОСОБА_2 на те, що
гроші у ОСОБА_3 позичались для купівлі
квартири, і визнання даної обставини
третьою особою ОСОБА_3 не є підставою
для звільнення від доказування даних
обставин, у відповідності до ст.61 ЦПК
України, зважаючи на невизнання даних
фактів позивачкою ОСОБА_1 Не може
також суд покласти у підставу свого
рішення показання ОСОБА_2, які
підтримала третя особа ОСОБА_3 в
частині домовленості подружжя про
розподіл боргів, за якою ОСОБА_1 повинна
повернути позикодавцю ОСОБА_3 борг,
оскільки дані твердження, крім
пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_2, не
підтверджені жодним належним із
засобів доказування. Третя особа
ОСОБА_3, в даному випадку, зацікавлена у
підтриманні даних доводів ОСОБА_2, а
ОСОБА_1 існування такої домовленості
категорично заперечує.

При цьому ч. 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Натомість ОСОБА_2 не обґрунтовує
обставини укладення договору позики,
тому суд, за результатами аналізу
фактичних обставин та матеріалів
справи, критично сприймає доводи
позивача за зустрічним позовом щодо
наявності боргових зобов'язань на суму
405 000 грн., які нібито виникли у 2014 році,
оскільки жодним доказом вказане
зобов'язання не підтвержено. Позивач
посилається на позику в розмірі 32634
грн., однак вимагає переведення боргу
на суму, яка значно перевищує вказану,
що суперечить сутті зобов'язання за
договором позики.

Дружина та чоловік, у відповідності до
ст. 64 СК України, як фізичні особи мають
право реалізувати свою цивільну
правоздатність, укладаючи між собою
усі договори, які не заборонені
законом, зокрема і договір про
переведення боргу, причому договори
повинні укладатись у формі, якої
вимагає закон до даного виду договору,
однак жодного доказу, що подружжя таким
правом скористалось, суду не
представлено. Ніяких письмових угод
між подружжям з даного питання не
укладалось, чого жоден з них не
заперечує.

Таким чином, одна з
обставин, за якою на підставі закону на
відповідачку ОСОБА_1 може бути
покладено обов'язок відповідати разом
із колишнім чоловіком по боргам - що
отримані грошові кошти від ОСОБА_3
були витрачені в інтересах сім'ї - у
суді не встановлена. Суд вважає, що сам
по собі факт перебування відповідачів
на час виникнення спірних
правовідносин у шлюбі, не є безумовною
підставою для відповідальності
відповідачки ОСОБА_1 за боргові
зобов'язання ОСОБА_2

Встановлено також
відсутність письмової згоди
відповідачки ОСОБА_1 на дану позику, яка
у відповідності до ст. 65 СК України
обов'язково повинна бути, оскільки
угода сторін, виходячи з суми позики,
згідно ч.1 ст.31 ЦК України, вийшла за
межі дрібної побутової, стосується
цінного майна.

Крім того, судом встановлено, що
позивач по первинному позові ОСОБА_1 не
є стороною договору, також в розписці
не зазначено про солідарний обов'язок,
із зазначенням норм ч.4 ст.63 СК України
та ч. 2 ст. 73 СК України не покладають
солідарного обов'язку на ОСОБА_1 за
зобов'язаннями її чоловіка, вона може
відповідати своєю часткою майна у
спільній сумісній власності подружжя
за умови, що договір був укладений в
інтересах сім'ї, а одержане за
договором використано на потреби
родини у разі накладення стягнення на
майно, тому вона не може відповідати
за позовом, як солідарний боржник.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

В силу статей 58,59 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування. Суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

Враховуючи викладене, суд вважає що
первинний позов ОСОБА_1 підлягає до
часткового задоволення, а зустрічний
позов ОСОБА_2 слід залишити без
задоволення, як безпідставний та
недоведений.

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_2 в дохід
держави судовий збір в розмірі
452,37гривень та стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі
1374,63гривень.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 65, 70, 71 СК України,
ст. ст. 190, 368, 372, 526, 541, 543, 1047, 1049, ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 57-59, 60, 88, 212- 215, 218 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Розділити квартиру АДРЕСА_1, яка
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним
чином:

- визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_2 право
власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 452,37гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 1374,63гривень.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: