Єдиний унікальний номер 254/6421/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3460/2014
Головуючий у 1 інстанції Данилів С.В.
Доповідач Корчиста О.І.
25 квітня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Хейло
Я.В., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 07 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу частково
недійсним та визнання права власності,

встановив:

Рішенням Будьоннівського
районного суду м. Донецька від 07 лютого
2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу частково
недійсним та визнання права власності,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 зазначаючи, що рішення
Будьоннівського районного суду м.
Донецька від 07 лютого 2014 року незаконне
та необґрунтоване, просять вказане
рішення скасувати та ухвалити по
справі нове рішення, яким їх позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначають, що відповідач
ОСОБА_3 при укладанні спірного договору
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
приховала від них той факт, що право
власності на зазначений будинок вона
оформила на себе та на доньку ОСОБА_4 у
розмірах 4/5 та 1/5 відповідно, тим самим
ввівши позивачів в оману та фактично
позбавивши житла та грошей, проте при
винесенні оскаржуваного рішення суд
першої інстанції не надав належної
оцінки цим обставинам.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_5 доводи,
наведені в апеляційній скарзі,
підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
та її представник ОСОБА_6 просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог та заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені у судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також, якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що 16 жовтня 2003 року ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було
приватизовано квартиру, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в
рівних частках по 1/5 кожному.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 24 травня 2013 року,
вищевказану квартиру було продано
ОСОБА_8 за 170757 гривень, що еквівалентно
81500 доларів США.

Відповідно до договору
купівлі-продажу 24 травня 2013 року,
ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_3, яка діяла від
свого імені та як законний представник
малолітньої дитини ОСОБА_4, придбала в
таких частинах 4/5 частини ОСОБА_3, 1/5
частини ОСОБА_4, житловий будинок з
надвірними побудовами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 за
грошові кошти в сумі 93918 гривень, що
еквівалентно 40500 доларів США.

Також судом встановлено, що сума
за продаж квартири не була поділена
відповідно до часток власників,
оскільки ОСОБА_7, якій належала 1/5
частка від проданої квартири, отримала
30000 доларів США, а ОСОБА_3, купила
спірний житловий будинок за 40500 доларів
США, в той час як їй належало 2/5 частини
у приватизованій та проданій квартирі.

Також встановлено, що договори
купівлі-продажу квартири та
купівлі-продажу будинку укладалися у
одного і того ж нотаріуса і номери в
реєстрі розташовані поруч:
купівля-продаж квартири - №1831,
купівля-продаж будинку - №1839.

Відмовляючи ОСОБА_1, ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог про
визнання договору купівлі-продажу
житлового будинку частково недійсним
та визнання права власності на ?
частину зазначеного житлового будинку,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачами не доведено наявність
умислу в діях ОСОБА_3 введення їх в
оману при укладанні договору
купівлі-продажу будинку. Крім цього,
суд першої інстанції виходив з вимог
ст. 230 ЦК України та вказував, що
сторонами даного позову можуть бути
лише сторони угоди, тобто, продавець
ОСОБА_9 та покупець ОСОБА_3, яка діяла
від себе та як законний представник
малолітньої дитини ОСОБА_4, а позивачі
не є сторонами договору
купівлі-продажу спірного будинку.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони відповідають
вимогам закону та фактичним обставинам
за наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Стаття 204 ЦК України встановлює,
що правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

В ч.1 ст. 233 ЦК України
зазначається, що правочин, який вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором
такого правочину.

У статті 328 ЦК України
зазначається, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття прав власності не встановлена
судом.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 334 ЦК України,
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 655 ЦК України встановлено,
що за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

В ст. 657 ЦК України встановлено, що
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

З матеріалів справи вбачається,
що 24 травня 2013 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка діє за себе та в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ОСОБА_7
та ОСОБА_8 було укладено договір
купівлі - продажу квартири, яка
знаходиться за адресою : АДРЕСА_2, та яка
належала всім продавцям по 1/5 частині
кожному на підставі свідоцтва про
право власності на квартиру №6049.
Вказаний продаж було здійснено за 170757
гривень (а.с.4-5).

24 травня 2013 року між ОСОБА_9 та
ОСОБА_3, яка діє від свого імені та як
законний представник ОСОБА_4, було
укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до якого ОСОБА_9 продала, а
ОСОБА_3, ОСОБА_4 купили в таких частинах:
ОСОБА_3 - в 4/5 частинах, ОСОБА_4 - в 1/5
частині житловий будинок з надвірними
побудовами АДРЕСА_1. Даний продаж було
вчинено за 93918 гривень (а.с. 6-7).

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку
встановленому цим Законом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод та інтересів.

Визнання правочину недійсним є
категорією цивільного законодавства,
тому при розгляді цивільних справ за
позовом про визнання договору
купівлі-продажу недійсним предметом
доказування є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -
3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Суд вважав, що факт недодержання в
момент вчинення спірного правочину
вимог ст. 203 ЦК України не знайшов свого
підтвердження в ході розгляду справи,
та нічим позивачами не підтверджений.

Апеляційний суд вважає, що судом
першої інстанції правильно оцінено
докази по справі, зокрема, показання
сторін, свідків. Доводи апеляційної
скарги в цій частині неспроможні.

Враховуючи наведене ,апеляційний
суд вважає, що з'ясувавши в достатньо
повному обсязі обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними
матеріалами справи письмовими
доказами.

Приведені в апеляційній скарзі
доводи зазначені висновки суду не
спростовують, зводять до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст.212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінювати
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів в їх сукупності,
керуючись законом.

При вирішенні справи судом
першої інстанції правильно
застосовані норми матеріального права,
порушень норм процесуального права,
які б могли привести до неправильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 07 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді