22-ц/775/889/2014(м)
Головуючий у 1-й інстанції Демочко Т.Є.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
16 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Сорока
суддів -
Баркової Л.Л., Попової С.А.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про розподіл спільного майна
подружжя, визнання права власності на ?
частину нерухомого майна та вселення і
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на рішення Володарського
районного суду Донецької області від 19
13 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя і просила
визнати за нею право власності на ?
частку житлового будинку АДРЕСА_1,
визнати за відповідачем права
власності на ? частку вказаного
будинку, вселити її з неповнолітнім
ОСОБА_5 у даний будинок, а також за
рахунок відповідача відшкодувати
понесені нею судові витрати у справі.
В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що з 12.03.2005 року вона з
відповідачем перебувала у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням
Володарського районного суду від 03.09.2012
року цей шлюб між було розірвано. В
період шлюбу вона з відповідачем
придбали житловий будинок АДРЕСА_1.
27.10.2013 року в ході конфлікту між нею та
відповідачем останній вигнав її з
вказаного будинку та замінив замки на
вхідних дверях, у зв'язку з чим на даний
час вона разом з неповнолітньою
дитиною вимушена мешкати в будинку
своїх батьків. З приводу протиправного
позбавлення її та неповнолітньої
дитини прав користування спірним
житловим будинком вона зверталась до
Володарського РВ ГУМВС України в
Вважає, що їй належить 1/2 частина
вищевказаного житлового будинку,
оскільки він придбаний за час шлюбу та,
що вона як співвласник майна, яке
знаходиться в сумісній власності, має
право володіти та користуватися ним
нарівні з відповідачем, але у зв'язку з
тим, що він перешкоджає їй в
користуванні цим майном, вона має право
вимагати усунення таких перешкод
шляхом вселення в спірний будинок.
Відповідач мирним шляхом не бажає
провести розподіл їхнього сумісного
майна, тому просить поділити майно та
вселити її з неповнолітньою дитиною в
10 грудня 2013 року до суду звернувся
відповідач ОСОБА_3 із зустрічним
позовом до ОСОБА_2 та просив визнати
останню такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1. Посилався на те, що йому на
підставі свідоцтва про право приватної
власності на нерухоме майно належить
будинок АДРЕСА_1. З 25.12.2005 року в будинку
була зареєстрована його дружина
ОСОБА_2, шлюб з якою в вересні 2012 року
рішенням суду було розірвано. Фактичні
шлюбні відносини були припиненні ще
раніше, коли вона поїхала з дому в
невідомому напрямку, не пояснюючи
причин відсутності в домоволодінні, за
місцем своєї реєстрації не з'являлась,
тобто була відсутня понад шість
місяців. Він має проблеми з оплатою
комунальних послуг, оформлення
субсидії тощо, але ОСОБА_2 тривалий час
не проживає в його будинку, про нього не
дбає, не вкладає коштів на його
оздоблення, житлом в якому вона
зареєстрована не користується взагалі,
не сплачує комунальні послуги, на даний
час вона проживає в домоволодінні
своїх батьків. Він же має намір
створити нову сім'ю і бажає спокійного
життя. Крім того, з моменту виїзду його
колишньої дружини з будинку, він не
перешкоджав колишній дружині
перебувати в ньому, тим більше, що вона
мати його дитини, але вона, забравши
свої речі, пішла та почала вимагати від
нього грошей за свою частку помешкання.
Тому, просив визнати ОСОБА_2такою, що
втратила право на користування жилим
приміщенням, у зв'язку з відсутністю в
ньому понад 6 місяців.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 19 лютого 2014 року
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного майна подружжя, визнання
права власності на 1/2 частину
нерухомого майна та вселення
задоволено.

Розподілено сумісне майно подружжя,
придбане в період шлюбу між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, визнано за кожним з них право
власності на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 разом з неповнолітньою
дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловий
будинок АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати, а саме суму судового
збору в розмірі 500 (п'ятсот) гривень.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 в
апеляційних скаргах просить скасувати
рішення та прийняти нове рішення по
суті позовних вимог, посилаючись на
неповноту з'ясування обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Також з рішенням суду не погодився
ОСОБА_4, який не приймав участі у справі,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права. В апеляційній
скарзі зазначає, що рішенням істотно
порушуються його права, оскільки
спірний будинок будувався спільними
зусиллями та всієї їхньої сім'ї, до
складу якої входили він з дружиною та
син ОСОБА_3 з невісткою ОСОБА_2 Вважає
вимоги ОСОБА_2 необґрунтованими, а
спірний будинок як майно, придбане в
результаті сумісної роботи і за
спільні грошові кошти членів сім'ї,
згідно ч.4 ст.368 ЦК України, є спільною
сумісною власністю всіх членів сім'ї.
Однак, вирішуючи справу в межах
заявлених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовних
вимог, суд вирішив питання про його
права та обов'язки без залучення його
до участі у справі, а позивачка,
недобросовісно виконуючи свої
процесуальні обов'язки, не повідомила
суд про права третіх осіб на спірне
домоволодіння.

Відповідач ОСОБА_3, апелянт ОСОБА_4 та їх
представник ОСОБА_6 повторно не
з'явилися в судове засідання, про час та
місце судового засідання були
повідомлені належним чином поштовими
повідомленнями про вручення виклику
до суду рекомендованим листом з
повідомленням про вручення та
телефонограмами, зареєстрованими у
встановленому порядку в журналі
телефонограм за №№1203,1207, про причини
неявки суду не повідомили, ніяких заяв
не подали. Позивачка ОСОБА_2 також в
судове засідання не з'явилася, про час
та місце судового засідання була
повідомлена, подала до суду письмову
заяву про розгляд справи у її
відсутності за участю її представника.
Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК
України, колегія суддів дійшла до
висновку про розгляд справи у
відсутності вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_7, який просив апеляційні скарги
відхилити, рішення суду залишити без
змін, перевіривши матеріали справи в
межах апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги підлягають відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що сторони з 12.03.2005
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який рішенням Володарського
районного суду Донецької області від
03.09.2012 року було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження
позивачка та відповідач є батьками
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно та витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно КП «Володарське БТІ» відповідач
ОСОБА_3 є власником домоволодіння
АДРЕСА_1 на підставі рішення
Володарської селищної ради від 09.12.2009
року.

Відповідно до копії домової книги
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 з 26.12.2009 року.

Згідно Актів про встановлення
фактичного місця проживання від 16.01.2013
року, 27.03.2013 року, 23.05.2013 року, 26.07.2013 року,
25.09.2013 року, 27.11.2013 року, складених
депутатом Володарської селищної ради з
участю сусідів, ОСОБА_2 в домоволодінні
АДРЕСА_1 зареєстрована, але не мешкає.

За таких обставин, дослідивши та
проаналізувавши надані сторонами
докази в їх сукупності, керуючись
положеннями ст.ст.60, 69 ч.1, 70 ч.1 СК
України, ст.ст.368 ч.3, 372 ЦК України, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що спірне домоволодіння є спільною
сумісною власністю сторін по справі,
оскільки придбано у період шлюбу, що не
заперечувалось сторонами та визнано
відповідачем, а тому домоволодіння
підлягає розподілу з визнанням за
кожним з них права власності на 1/2
частину зазначеного домоволодіння.

Виходячи з того, що за позивачкою
визнано право власності на 1/2 частину
будинку, з урахуванням ст.ст.316, 383 ч.1, 391
ЦК України, суд також дійшов до
висновку про задоволення вимоги
позивачки про вселення, оскільки
незалежно від волі інших осіб, у тому
числі відповідача, який чинить
перешкоди позивачці у користуванні
спірним житлом, вона має право на
вселення у належну їй на праві
приватної власності частину спірного
будинку для проживання та користування
будинком.

Відмовляючи в задоволені зустрічного
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає у
спірному будинку через сварку з ОСОБА_3,
в ході якої останній вигнав її з дому та
змінив замок на вхідних воротах, тому
вона не проживала в будинку з поважних
причин. Крім того, вона є власником
частини будинку. Тому суд дійшов до
висновку про відсутність підстав для
визнання позивачки такою, що втратила
право користування жилим будинком.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України,
враховуючи, що первісний позов
задоволено, суд дійшов до висновку про
відшкодування позивачці понесених нею
судових витрат по оплаті судового
збору за рахунок відповідача ОСОБА_3 та
стягнув з останнього на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 500,00 грн.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їх
спільною сумісною власністю.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є заробітна плата, пенсія,
стипендія інші доходи, одержані одним
із подружжя і внесені до сімейного
бюджету або внесені на його особистий
рахунок у банківську (кредитну)
установу. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна чоловіка та дружини є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року N 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України). У разі придбання подружжям
будинку в кредит боргові зобов'язання
перед позикодавцем (кредитною
установою) несуть як чоловік, так і
дружина, а не тільки той із подружжя,
хто підписав кредитний договір.

З огляду на наведене, виходячи з того,
що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 12.03.2005 року,
який був розірваний на підставі
рішення суду від 03.09.2012 року, а спірний
будинок був придбаний на ім'я
відповідача в період шлюбу, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 17.12.2009
року і визнано відповідачем ОСОБА_3 в
суді першої інстанції, який визнав
вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на ? частину будинку, та,
враховуючи те, що між сторонами не було
домовленості щодо визначення часток у
спірному майні і це не оспорювалось
колишнім подружжям в судовому
засіданні, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції правильно дійшов
до висновку, що дане майно є спільною
сумісною власністю подружжя, тому
позивачці належить ? частка житлового
будинку, а інша ? частина будинку
належить відповідачу.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про те, що суд не з'ясував та не
врахував того, що спірний будинок був
побудований за спільні кошти сім'ї, в
склад якої окрім сторін - колишнього
подружжя, входили і батьки відповідача,
а тому будинок є їх всіх спільною
власністю, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки на
підтвердження цих доводів ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 жодних доказів суду не надали.

Як вбачається з матеріалів справи,
журналу судового засідання та
технічного запису судового засідання,
відповідач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_10 (особа, що займається
адвокатською діяльністю і обізнана в
праві) в суді першої інстанції
визнавали вимоги ОСОБА_2 про визнання
за нею права власності на ? частині
будинку, не заперечували, що будинок
був придбаний подружжям в період шлюбу
і є їх спільним майном. В своїх
запереченнях на позов відповідач та
його представник не наводили ніяких
обставин про будь-яку участь батьків
відповідача в придбані будинку та
ніяких доказів, які б свідчили про ці
обставини, суду не надавали. Також
ніхто не заявляв, що даним спором
зачіпляються права і законні інтереси
ОСОБА_4, ніхто не заявляв клопотань про
залучення до участі у справі батьків
відповідача.

Тому, розглядаючи справу відповідно до
вимог ст.11 ЦПК України в межах
заявлених позовних вимог та на
підставі наданих сторонами і їх
представниками доказів, з урахуванням
того, що згідно ч.1 ст.61 ЦПК України
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, обставини
доказуванню не підлягають, суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про обгрунтованість вимог позивачки за
основним позовом.

Сам по собі факт не залучення ОСОБА_4,
який в апеляційній скарзі заявляє
претензії щодо його права на спірний
будинок, до участі у справі не може бути
підставою для скасування рішення суду.
Він даним рішенням не позбавлений
права самостійно заявити окремий позов
щодо його прав на будинок і в разі
постановлення рішення на його користь,
ці обставини можуть бути підставою для
перегляду рішення суду у справі, що
переглядається за ново виявленими
обставинами.

Також колегія суддів вважає
безпідставними доводи апеляційних
скарг про те, що суд неправильно дійшов
до висновку про вселення позивачки у
спірний будинок, не врахував, що
позивачка сама покинула будинок,
тривалий час більше шести місяців не
проживала в будинку без поважних
причин, тому втратила право
користуватися будинком, а також те, що
між ними виникли неприязні відносини,
що ОСОБА_3 проживає з батьками та іншою
жінкою, тому спільне проживання
позивачки з ними є неможливим.

Так, відповідно до ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні (ст.321 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї та інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Як встановлено судом, позивачка є
власником ? частини спірного будинку, а,
відповідно має право користуватися
своєю власністю, проживати в будинку
разом з неповнолітнім сином, однак
вселитися в будинок в позасудовому
порядку не може із-за перешкод, які
створює відповідач.

Сам відповідач в судовому засіданні в
суді першої інстанції заперечував
проти вселення та проживання в будинку
позивачки, визнав, що він змінив замки.

Доводи позивачки про створення
відповідачем перешкод в користуванні
будинком також підтверджуються
висновком дільничого інспектора
Володарського РВ ГУМВС України у
Донецькій області за результатами
перевірки звернення ОСОБА_2

З урахуванням таких обставин суд
першої інстанції правильно дійшов до
висновку про наявність порушення прав
позивачки та вселив її в будинок разом
з дитиною. Період та причини не
проживання ОСОБА_2 в будинку правового
значення не мають, оскільки вона є
власником частини будинку і має право
ним користуватися.

Ніяких обставин та доказів, які б
давали підстави позбавити ОСОБА_2 права
користування її власністю, а,
відповідно і права проживання в
будинку, у справі не вбачається.

З огляду на наведене суд першої
інстанції правильно дійшов до висновку
про вселення позивачки в спірний
будинок та про відсутність підстав для
визнання її такою, що втратила право
користування житлом.

Наведені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
апеляційних скаргах доводи не
спростовують правильність висновків і
рішення суду.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовними для
скасування чи зміни рішення, у справі
не встановлено.

Таким чином, переглядаючи справу
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в
межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів, наданих сторонами і
іншими особами, які беруть участь у
справі, та які відповідно до вимог
ст.ст.10,60 ЦПК України, зобов'язані
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, колегія суддів не
вбачає апеляційних підстав для
скасування чи зміни рішення суду, у
зв'язку з чим рішення суду підлягає
залишенню без зміни, а апеляційні
скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають
відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Володарського районного суду
Донецької області від 19 лютого 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Сорока Г.П.

Судді :
Баркова Л.Л.

Попова С.А.