Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №286/613/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Невмержицький
Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 27 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення втраченого
заробітку та відшкодування моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом, в якому зазначив, що 17
січня 2006 року внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася з вини ОСОБА_1, йому завдано
тяжкі тілесні ушкодження. Вироком
Овруцького районного суду
Житомирської області 2 березня 2007 року
відповідача визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 286 КК
України.

Внаслідок спричинених травм
позивач визнаний інвалідом 2 групи та 12
лютого 2008 року змушений був
звільнитись з посади слюсаря з
обслуговування технологічного
обладнання НПС «Плещівка» ПАТ
«Укртранснафта». При цьому, з часу
отримання тілесних ушкоджень й до
звільнення він перебував на лікуванні
й отримував лише допомогу у зв'язку із
непрацездатністю.

З огляду на вищезазначене,
позивач, уточнивши позовні вимоги,
просив стягнути з ОСОБА_1 144356 грн.
втраченого заробітку внаслідок втрати
ним 40% професійної працездатності, за
період з 1 лютого 2006 року по 30 листопада
2013 року.

Окрім того, позивач просив
стягувати з відповідача на свою
користь втрачений заробіток в сумі 2436
грн. щомісячно, який становить 40% від
п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати, починаючи з 1 грудня
2013 року.

Також ОСОБА_2 просив стягнути з
відповідача моральну шкоду, яку він
оцінює в сумі 5000 грн.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 27 лютого 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача
втрачений заробіток внаслідок втрати
професійної та загальної
працездатності за період з 1 лютого 2006
року по 30 листопада 2013 року в сумі 144356
грн.

Вказаним рішенням також постановлено
стягувати з відповідача на користь
ОСОБА_2 заробіток, втрачений ним
внаслідок втрати 40% професійної
працездатності у зв'язку з
пошкодженням здоров'я, завданого в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, щомісячними платежами в
розмірі 2436 грн., з 1 грудня 2013 року й до
зміни обставин, що тягнуть перерахунок
виплат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача
2500 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення в частині
задоволених позовних вимог, ухваливши
нове, яким повністю відмовити у
задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ту
обставину, що відповідно до Правил
проведення комісійних судово-медичних
експертиз в бюро судово-медичної
експертизи, затверджених наказом МОЗ
України від 17 січня 1995 року за №6, при
виконанні експертизи, якщо минуло три
роки з дня, коли потерпілий внаслідок
каліцтва втратив попередній заробіток,
ступінь втрати професійної
працездатності встановлюється з дня
звернення до адміністрації, а до
згаданого строку не визначається.

Оскільки експертиза, яка визначила
ступінь втрати позивачем професійної
працездатності, була проведена лише 6
вересня 2013 року, апелянт вважає, що
ОСОБА_2 має право на відшкодування
втраченого заробітку саме з вересня 2013
року.

Окрім того, позивач не має права на
відшкодування втраченого заробітку за
період з 1 грудня 2013 року, оскільки він
досяг пенсійного віку та перебуває на
пенсійному забезпеченні.

На думку апелянта, суд безпідставно
стягнув на користь позивача моральну
шкоду, не врахувавши при цьому ту
обставину, що вироком Овруцького
районного суду Житомирської області
від 2 березня 2007 року на його користь
стягнуто 30000 грн. в рахунок
відшкодування такої шкоди.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в
апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представника
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення,
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 17
січня 2006 року з вини ОСОБА_1 сталася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої позивачеві були
спричинені тяжкі тілесні ушкодження.
Вироком Овруцького районного суду
Житомирської області від 2 березня 2007
року відповідача визнано винним у
скоєнні злочину, передбаченого ст.286 КК
України.

Зазначеним вироком з відповідача на
користь ОСОБА_2 стягнуто матеріальну
шкоду в розмірі 23600 грн., а також 30000 грн.
в рахунок відшкодування моральної
шкоди.

Матеріали справи також свідчать, що до
ушкодження здоров'я позивач працював
на посаді слюсаря з обслуговування
технологічного обладнання НПС
«Плещівка» ПАТ «Укртранснафта», та
його заробіток за період з грудня 2005
року по січень 2006 року становив 1673 грн.
55 коп. ( а.с.6). З 25 вересня 2006 року йому
була встановлена 2 група інвалідності
внаслідок загального захворювання.
Наказом від 12 лютого 2008 року ОСОБА_2
звільнений з роботи на підставі п.2 ст. 40
КЗпП УКраїни.

Досліджені судом першої інстанції
записи амбулаторної картки свідчать
про те, що позивач після
дорожньо-транспортної пригоди й до дня
звільнення перебував на лікуванні.

Згідно з висновком судово-медичної
експертизи від 6 вересня 2013 року
наслідки отриманої позивачем травми
спричинили стійку втрату загальної
працездатності в розмірі 35%, а також
стійку втрату професійної
працездатності в розмірі 40%.

Зазначені відсотки втрати загальної та
професійної працездатності, з
урахуванням наслідків отриманої
травми, перебувають у причинному
зв'язку з дорожньо-транспортною
пригодою, яка сталася 17 січня 2006 року (
а.с. 64-67).

Частина 1 статті 1195 ЦК України містить
загальні підстави відшкодування шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я.

Зокрема, вказаною нормою передбачено,
що фізична або юридична особа, яка
завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я фізичній особі,
зобов'язана відшкодувати потерпілому
заробіток (дохід), втрачений ним
внаслідок втрати чи зменшення
професійної або загальної
працездатності.

При цьому, законодавець передбачив, що
шкода, завдана фізичній особі
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, відшкодовується без
урахування пенсії, призначеної у
зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії,
яку вона одержувала до цього, а також
інших доходів ( ч.3 ст.1195 ЦК України).

За правилами ч.1 ст.1197 ЦК України розмір
втраченого фізичною особою внаслідок
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я заробітку ( доходу), що
підлягає відшкодуванню, визначається у
відсотках від середнього місячного
(доходу), який потерпілий мав до
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я, з урахуванням ступеня втрати
потерпілим професійної
працездатності, а за її відсутності -
загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток ( дохід)
обчислюється за бажанням потерпілого
за дванадцять або за три останні
календарні місяці роботи, що
передували ушкодженню здоров'я або
втраті працездатності внаслідок
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я. Якщо середньомісячний
заробіток ( дохід) потерпілого є меншим
від п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати, розмір втраченого
заробітку ( доходу) обчислюється
виходячи з п'ятикратного розміру
мінімальної заробітної плати.

Належним чином дослідивши матеріали
справи та врахувавши вищезазначені
положення цивільного законодавства,
суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
про стягнення з відповідача втраченого
заробітку внаслідок втрати
професійної працездатності за період з
1 лютого 2006 року по 30 листопада 2013 рок, а
також з 1 грудня 2013 року й до зміни
обставин, що тягнуть перерахунок
виплат.

Під час встановлення позивачеві другої
групи інвалідності МСЕК не був
визначений ступінь втрати ним
професійної працездатності.
Конкретний розмір втрати
працездатності встановлений при
виконанні експертного дослідження. При
цьому, експерти прийшли до висновку про
те, що відсотки втрати загальної та
професійної працездатності, з
урахуванням наслідків отриманої
травми, перебувають у причинному
зв'язку з дорожньо-транспортною
пригодою, яка сталася 17 січня 2006 року.

Враховуючи вищезазначене, висновок
суду про стягнення втраченого
заробітку саме з 1 лютого 2006 року є
обгрунтованим.

Разом з тим, при вирішенні питання про
стягнення з відповідача 2500 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
суд не звернув увагу на ту обставину, що
згідно з вироком Овруцького районного
суду Житомирської області від 2 березня
2007 року з ОСОБА_1 на користь позивача
стягнуто моральну шкоду в розмірі 30000
грн.

З огляду на вищезазначене, рішення суду
в частині стягнення 2500 грн. моральної
шкоди підлягає скасуванню з ухваленням
нового,- про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 27 лютого 2014
року в частині відшкодування
моральної шкоди в сумі 2500 грн.
скасувати, ухваливши нове рішення,- про
відмову у задоволенні цих позовних
вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
Судді: