Справа № 1304/2316/11
Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/1974/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Мацей М.М., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, ОСОБА_3, пр.-ки ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на
рішення Галицького районного суду
м.Львова від 16 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ТзОВ «Степ», Державний реєстратор
Жовківської РА про визнання недійсним
правочинів, рішення зборів учасників
товариства, змін до статуту Товариства,
скасування державної реєстрації змін
до статуту товариства, визнання права
власності на 1/2 частки доходів від
діяльності товариства, стягнення 1/2
частки доходів товариства, визнання
майнового права та права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду
м.Львова від 16 грудня 2013 року у позові
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ТзОВ «Степ»,
Державний реєстратор Жовківської РА
про визнання недійсним правочинів,
рішення зборів учасників товариства,
змін до статуту Товариства, скасування
державної реєстрації змін до статуту
товариства, визнання права власності
на 1/2 частки доходів від діяльності
товариства, стягнення 1/2 частки доходів
товариства, визнання майнового права
та права власності відмовлено за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_4. В апеляційній скарзі
покликається на його незаконність,
необґрунтованість та на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що висновки суду
першої інстанції є бездоказовими,
безпідставними та необґрунтованими,
зробленими з порушеннями вимог ст. 58, 59,
213 ЦПК України, п. Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі». Обґрунтовуючи рішення суд
покликається на взаємно виключні та
суперечливі обставини. Вказує, що
ОСОБА_7 без будь-якої згоди ОСОБА_6
відчужив на користь ОСОБА_8 частку у
розмірі 55 відсотків статутного фонду
ТзОВ «Степ». При тому, що ця частка ним
набута внаслідок внесення до
статутного фонду ТзОВ «Степ» грошових
коштів в розмірі 192500 грн., які були
спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 Відчуживши своїй матері частку
в статутному фонді відповідач дія без
згоди на те ОСОБА_6, всупереч інтересам
сім»ї, фактично приховав це майно, а
також доходи від нього. Отже, майнові
(корпоративні) права ТзОВ «Степ» (обсяг
яких відповідає 60 % статутного фонду
(капіталу), які виникли у наслідок
формування частки у статутному фонді
(капіталі) ТзОВ «Степ» за рахунок
внесення коштів в розмірі 210000 грн., які
були спільною сумісною власністю, є
спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, з рівними частками кожного з
співвласників. Тому ОСОБА_6 ставить
вимогу щодо поділу цих майнових прав у
рівних частках. Просить рішення
Галицького районного суду м.Львова від
16 грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
повністю, виключити з мотивованої
частини рішення покликання на наступні
обставини: частка в статутному фонді
ОСОБА_7 була створена не за рахунок
спільних коштів подружжя- позивачки та
відповідача, а за рахунок коштів інших
осіб та діяльності підприємства»;
«відбувся перерозподіл частки між ними
в сторону збільшення частки ОСОБА_8, яка
вклала в діяльність ТЗОВ основну
частину коштів». Вирішити питання
судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, з»ясувавши
обставини справи та перевіривши доводи
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Позивач звернулася до суду з позовом
про визнання недійсним правочину про
відчуження частки у статутному фонді
(капіталі) ТзОВ «Степ» у розмірі 55 %
статутного фонду (капіталу), укладений
09.09.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8; про
визнання недійсним рішення зборів
учасників ТзОВ «Степ», оформлені
протоколом №4 від 09.09.2008 року; про
визнання недійсними зміни до статуту
ТзОВ «Степ», затверджені рішенням
зборів учасників ТзОВ «Степ», яке
оформлене протоколом №4 від 09.09.2008 року;
про скасування державної реєстрації
змін до статуту ТзОВ «Степ»,
затверджених рішенням зборів
учасників ТзОВ «Степ», яке оформлене
протоколом №4 від 09.09.2008 року, номер
запису 1 398 30 від 02.10.2008 року; про
визнання за ОСОБА_6 право власності на
1/2 частку усіх доходів, одержаних за
період з 09.09.2008 року по 01.07.2011 року від
діяльності ТзОВ «Степ» пропорційно у
частці в розмірі 60 % у статутному фонді
(капіталі) ТзОВ «Степ»; про стягнення з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1/2 частки всіх
доходів, одержаних від діяльності ТзОВ
«Степ» пропорційно частці в розмірі 60
%у статутному фонді (капіталі) ТзОВ
«Степ» за період з 09.09.2008 року по 01.07.2011
року; про визнання майнових
(корпоративних) прав у обсязі, що
становить 60% статутного фонду
(капіталу) ТзОВ «Степ» об»єктом
спільної сумісної власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_7; про визнання за ОСОБА_6 та
ОСОБА_7; про визнання за ОСОБА_6 право
власності на майні (корпоративні)
права, що становить 30% частки у
статутному (капіталі) ТзОВ «Степ».

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені в ст. 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК
України) та визнаючи право спільної
сумісної власності подружжя на майно,
необхідно встановити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя. Тільки в разі
встановлення цих фактів норма ст. 60 СК
України вважається правильно
застосованою.

Отже, власність у сім'ї існує у двох
правових режимах: спільна сумісна
власність подружжя та особиста
приватна власність кожного з подружжя,
залежно від якого регулюється питання
розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права
спільної сумісної власності та право
подружжя на розпорядження спільним
сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65
СК України. Водночас відповідно до ст. 59
СК України той з подружжя, який є
власником майна, визначає режим
володіння та користування ним з
урахуванням інтересів сім'ї,
насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності. Відносини стосовно майна
фізичної особи-підприємця регулюються
нормами ЦК України, Господарського
кодексу України та Закону України "Про
підприємництво".

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
підприємництво" розкривається поняття
"підприємництва" як безпосередньої,
самостійної, систематичної, на власний
ризик діяльності по виробництву
продукції, виконанню робіт, наданню
послуг з метою отримання прибутку, яка
здійснюється фізичними та юридичними
особами, зареєстрованими як суб'єкти
підприємницької діяльності у порядку,
встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону
свобода підприємницької діяльності,
згідно з якою підприємці мають право
без обмежень приймати рішення і
здійснювати самостійно будь-яку
діяльність, що не суперечить чинному
законодавству, розкривається через
принципи підприємницької діяльності,
зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є
вільний вибір діяльності, залучення на
добровільних засадах до здійснення
підприємницької діяльності майна та
коштів юридичних осіб і громадян,
вільне розпорядження прибутком, що
залишається після внесення платежів,
установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних
засад цивільного законодавства
проголошує свободу договору, свободу
підприємницької діяльності, яка не
заборонена законом. Свобода договору
полягає, зокрема, у вільному вияві волі
сторін, у тому числі у підприємницькій,
господарській діяльності, на вступ у
договірні відносини, у можливості
вільно обирати собі партнерів у
договірних відносинах, у визначенні
умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб -
приватних підприємств і фізичних
осіб-підприємців свободою
господарської діяльності та
підприємництва є застосування ними
цивільно-правових договорів як
правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України
суб'єктами господарювання є юридичні
особи, створені відповідно до
Цивільного кодексу України, та фізичні
особи - громадяни, які здійснюють
господарську діяльність та
зареєстровані як підприємці. Однією з
організаційних форм господарювання
є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволенні позову, ухвалив законне
рішення, застосував закон, який регулює
спірні правовідносини, з дотриманням
вимог ст.214 ЦПК. Рішення відповідає
правовій позиції, вираженій у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя». У постанові
зазначається, що майно приватного
підприємства, фізичної особи -
підприємця, як і внесок у статутний
капітал господарського товариства, не
є об'єктом права спільної сумісної
власності. Така правова позиція
обумовлюється тим, що майно
підприємства, як і статутний капітал,
належать безпосередньо підприємству -
юридичній особі.

Таким чином, спільне майно подружжя,
передане підприємству, є його
власністю і, відповідно, не є об'єктом
спільної власності подружжя або
особистою приватною власністю одного з
них. При цьому в постанові Верховного
Суду України відзначено, що інший з
подружжя має право на поділ доходів від
використання спільного майна.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя.

Відносини стосовно майна
господарського товариства регулюються
нормами ЦК України, Господарським
кодексом України та Законом України
«Про господарські товариства». За
змістом ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону
України «Про господарські товариства»
товариство з обмеженою
відповідальністю належить до
господарських товариств. Господарські
товариства можуть набувати майнових та
особистих немайнових прав.

Згідно зі ст. 115 ЦК України господарське
товариство є власником:1) майна,
переданого йому учасниками товариства
у власність як вклад до статутного
(складеного) капіталу;2) продукції,
виробленої товариством у результаті
господарської діяльності;3) одержаних
доходів;4) іншого майна, набутого на
підставах, що не заборонені законом.
Вкладом до статутного (складеного)
капіталу господарського товариства
можуть бути гроші, цінні папери, інші
речі або майнові чи інші відчужувані
права, що мають грошову оцінку, якщо
інше не встановлено законом. Грошова
оцінка вкладу учасника господарського
товариства здійснюється за згодою
учасників товариства, а у випадках,
встановлених законом, вона підлягає
незалежній експертній перевірці.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
господарські товариства» товариство є
власником:1) майна, переданого йому
учасниками у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу; 2)
продукції, виробленої товариством у
результаті господарської діяльності; 3)
одержаних доходів; 4) іншого майна,
набутого на підставах, що не заборонені
законом.

За положеннями ст. 10 Закону України
«Про господарські товариства» та ст. 116
ЦК України учасники господарського
товариства мають право здійснити
відчуження часток у статутному
(складеному) капіталі товариства,
цінних паперів, що засвідчують його
участь у товаристві, у порядку,
встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53
Закону України «Про господарські
товариства» встановлено, що учасник
товариства з обмеженою
відповідальністю має право продати чи
іншим чином відступити свою частку (її
частину) у статутному капіталі одному
або кільком учасникам цього
товариства. Відчуження учасником
товариства з обмеженою
відповідальністю своєї частки (її
частини) третім особам допускається,
якщо інше не встановлено статутом
товариства. Отже, об'єктом відчуження
учасником товариства своєї частки (її
частини) у статутному капіталі
товариства є сукупність корпоративних
прав та обов'язків, пов'язаних з участю
особи в товаристві, серед яких право на
управління товариством, право на
отримання частини прибутку від
діяльності товариства, а також право на
отримання частини майна товариства у
разі виходу з нього учасника або у
випадку поділу залишків майна
товариства у процесі його ліквідації
(припинення). При цьому розмір
відчужуваної частки визначає обсяг
окремих корпоративних прав, які
переходять до нового власника частки.
Зокрема, кількість голосів, яку має
новий власник частки при голосуванні
на загальних зборах учасників
товариства, частина прибутку
товариства, яку він має право отримати
у разі виплати дивідендів, частина
майна товариства, яку він може вимагати
у разі виходу з товариства, що
пропорційні до розміру придбаної ним
частки.

Разом із тим з урахуванням положень ст.
115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12
Закону України «Про господарські
товариства», за якими власником майна,
переданого господарському товариству
у власність його учасниками як вклад до
статутного (складеного) капіталу, є
саме товариство, відчуження учасником
товариства частки в статутному
капіталі на користь іншої особи не
припиняє права власності товариства на
майно, яке обліковується на його
балансі, у тому числі на внесені до
статутного капіталу вклади учасників.

Виходячи зі змісту чч. 2, 3 ст. 61 СК
України, якщо вклад до статутного
капіталу господарського товариства
зроблено за рахунок спільного майна
подружжя, в інтересах сім'ї, той із
подружжя, хто не є учасником
товариства, має право на поділ
одержаних доходів (виплачених
дивідендів, які не слід плутати з
доходами товариства). Ці доходи мають
бути фактичними, отриманими одним із
подружжя у вигляді дивідендів.

У ст. 10 ЗУ «Про господарські
товариства» передбачено, що учасники
товариства мають право брати участь у
розподілі прибутку товариства та
одержувати його частку (дивіденди).
Право на отримання частки прибутку
(дивідендів) пропорційно частці
кожного з учасників мають особи, які є
учасниками товариства на початок
строку виплати дивідендів. Ст. 88 ГКУ -
учасники господарського товариства
мають право брати участь у розподілі
прибутку товариства та одержувати його
частку (дивіденди). Ст. 167 ГКУ
корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частку
прибутку (дивідендів) даної
організації.

Як вбачається з матеріалів справи та
довідки ТЗОВ «Степ» ОСОБА_7 дивідендів
за спірний період не виплачувалось,
вимоги позивача не обґрунтовані,
оскільки позивач вправі заявити вимоги
лише про частину доходів отриманих
подружжям, а не товариствами. Відтак
вимоги позивача про стягнення 1/2 всіх
доходів, одержаних від діяльності
товариства не ґрунтується на законі.

Таким чином, з моменту внесення
грошових коштів до статутного капіталу
господарського товариства вони є
власністю самого товариства, зазначені
спільні кошти (майно) подружжя
втрачають ознаки об'єкта права
спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини
коштів виникає в іншого подружжя лише
щодо спільних коштів, а не статутного
капіталу, при цьому лише в тому разі,
коли спільні кошти всупереч ст. 65 ЦК
України були використані одним із
подружжя саме для внесення вкладу до
статутного капіталу.

Подальше розпорядження учасником
товариства його часткою в статутному
капіталі з огляду на положення ст.ст. 116,
147 ЦК України є суб'єктивним
корпоративним правом такого учасника й
відчуження ним на власний розсуд
частки в статутному фонді не може
вважатися використанням (відчуженням)
спільного майна подружжя проти волі
іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Отже, у разі передання подружжям свого
спільного майна, а не приватного майна
одного з них, для здійснення
підприємницької діяльності шляхом
участі одного з них у заснуванні
господарського товариства - це майно
належить зазначеному товариству на
праві власності, подружжя набуває
відповідне майнове право, яке
реалізується одним із подружжя
(засновником) шляхом участі в
управлінні товариством.

Саме з такого розуміння закону виходив
суд першої інстанції, визнаючи
безпідставними вимоги про визнання
недійсними правочину про відчуження
частки у статутному фонді ТЗОВ «Степ»,
визнанні недійсними змін до статуту
товариства, скасування державної
реєстрації змін до статуту, визнання за
позивачем корпоративних прав, та
похідної вимоги про визнання за
позивачем права власності на 1/2 частку
усіх доходів, одержаних з 09.09.2008 року по
01.07.2011року пропорційно частці 60% у
статутному фонді товариства.

Відтак, колегія суддів відкидає доводи
апеляційної скарги, які стосуються
порушення норм матеріального права як
необґрунтовані.

Таким чином, даючи оцінку рішенню суду
першої інстанції, апеляційний суд,
перевіряючи крім законності також і
його обґрунтованість, звертає увагу на
порушення норм процесуального права,
які однак не призвели до
неправильності вирішення спору.

Відповідно до роз»яснень Пленуму
Верховного Суду України у постанові
від 24.10.2008 року № 12 «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» (п. 17)
перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції з'ясовує: чи враховані судом
першої інстанції при ухваленні рішення
всі факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені
обставини (факти), якими мотивовано
рішення, належними й допустимими
доказами та чи доведені вони; чи
відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та
чи правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень
необхідно виходити з повноважень
суду апеляційної інстанції,
визначених статтею 307 ЦПК, і
відповідних їм підстав щодо перегляду
судових рішень в апеляційному
порядку, передбачених статтями 308-311
ЦПК. При цьому апеляційний суд
керується статтею 307 ЦПК (відповідним
пунктом) та нормою ЦПК, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення. (п.18.)
Визнавши, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а наведені в апеляційній скарзі
недоліки у розгляді справи не
вплинули на суть ухваленого рішення,
апеляційний суд згідно зі статтею 308
ЦПК ухвалою відхиляє апеляційну скаргу
та залишає рішення без змін і
обов'язково наводить у ній мотиви, з
яких доводи апеляційної скарги
відхиляються. Водночас апеляційним
судам необхідно враховувати, що
законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише
формальних міркувань. Порушення або
неправильне застосування норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування чи зміни
рішення, якщо таке порушення призвело
до неправильного вирішення справи.
Зокрема, порушення вимог статті 59
ЦПК щодо допустимості засобів
доказування, необґрунтована відмова
суду в задоволенні клопотання осіб,
які беруть участь у справі, у
дослідженні доказів (стаття 60 ЦПК),
порушення вимог статті 215 ЦПК щодо
змісту рішення суду тощо.

Скасування рішення суду у зв'язку з
порушенням норм процесуального права
(частина третя статті 309 ЦПК можливе
лише у разі встановлення причинового
зв'язку між порушенням норми
процесуального права та прийняттям
неправильного рішення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги
колегія суддів на підставі визнання
учасників судового розгляду
встановила, що на підтвердження
висновків суду першої інстанції у
мотивувальній частині: « частка в
статутному фонді ОСОБА_7 була створена
не за рахунок спільних коштів подружжя-
позивачки та відповідача, а за рахунок
коштів інших осіб та діяльності
підприємства»; «відбувся перерозподіл
частки між ними в сторону збільшення
частки ОСОБА_8, яка вклала в діяльність
ТЗОВ основну частину коштів»
відповідачем надано як доказ- розписку
(а.с.234 т.1), згідно з якою ОСОБА_7 взяв у
позику в ОСОБА_8 кошти в сумі 150 000грн.
для поповнення статутного фонду ТЗОВ
«Степ» строком на 2 роки. Однак суд
першої інстанції не врахував цей доказ,
не провів оцінки у супереч вимогам ст.212
ЦПК, не відобразив оцінки доказу в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті. Таким
чином, у цій частині рішення ухвалено з
порушенням норм процесуального права.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі» обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають
доказуванню, а також якщо рішення
містить вичерпні висновки суду, що
відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи. (п. 11) У мотивувальній
частині рішення повинні бути наведені
дані про встановлені судом обставини,
що мають значення для справи, їх
юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів,
розрахунки, з яких суд виходив при
задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК).

У цій частині рішення має міститися
обґрунтування щодо кожного доводу
сторін по суті позову, що є складовою
вимогою частини першої статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Як роз»яснино Пленумом Верховного Суду
України 24.10.2008 року № 12 «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» у п.19 за
наявності підстав, передбачених
статтею 309 ЦПК апеляційний суд
скасовує рішення суду першої
інстанції та ухвалює нове рішення або
змінює його своїм рішенням.
Зазначеними підставами є: неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

При цьому необхідно виходити з того, що:
неповним з'ясуванням судом обставин,
що мають значення для справи, слід
вважати неправильне визначення
предмета доказування чи не з'ясування
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, або інших
фактичних даних (пропущення строку
позовної давності тощо), неправильну
кваліфікацію правовідносин сторін, які
випливають із встановлених обставин
тощо; недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, має місце у випадках
зазначення у

судовому рішенні певних обставин
(фактів), які не підтверджені доказами,
їх недостатність, недостовірність
та (або) суперечливість, відсутність
мотивів прийняття чи неприйняття
доказів тощо; невідповідність
висновків суду обставинам справи
вважається у тому разі, якщо останні
встановлені судом повно та правильно,
проте висновки з установлених обставин
зроблено неправильно. Порушення або
неправильне застосування
матеріального чи процесуального права
має місце у разі застосування закону,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню,
унаслідок неправильної юридичної
кваліфікації правовідносин або
неправильного витлумаченого закону,
який хоч і підлягав застосуванню,
проте його зміст і сутність сприйнято
неправильно через розширене чи
обмежене тлумачення.

Однак, зазначення судом першої
інстанції обставин створення не за
рахунок спільних коштів подружжя
частки в статутному фонді ТЗОВ «Степ»,
вкладення ОСОБА_8 в діяльність ТЗОВ
основної частини не відноситься до
обставин, які входять до предмету
доказування. Зазначення цих обставин
встановленими судом без покликання на
докази та їх оцінку в мотивувальній
частині, всупереч ч.4ст.212ЦПК, є
порушенням норм процесуального права,
свідчить про недоведеність обставин,
які суд вважав встановленими. Поза тим,
колегія суддів не вважає це підставою
для скасування рішення на підставі
п.2ч.1ст.309 ЦПК, оскільки спір, в межах
об»єму доказування, вирішено
правильно. Порушення норм
процесуального права, відповідно до
ч.3ст.309 ЦПК,можуть бути підставою для
скасування рішення суду, якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

На судовому засіданні апеляційного
суду сторонами визнано необхідність
посилання у мотивувальній частині
рішенні суду першої інстанції при
встановленні обставин на докази, чого
не було дотримано судом першої
інстанції. Зокрема, у матеріалах справи
наявна розписка (а.с.234т.1) ОСОБА_7 про
отримання позики від матері ОСОБА_8 в
розмірі 150 000 грн. строком на 2 роки, із
вказанням цільового призначення
коштів- для поповнення статутного
фонду ТЗОВ «Степ».

За договором позики, відповідно до
ст.1046 ЦК України, одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позикодавцеві) грошові
кошти, а позичальник зобов»язується
повернути позикодавцеві таку ж суму.
Відтак, передані у якості позики кошти
стають власністю позичальника, який
вправі розпорядитись ними на власний
розсуд, зокрема і внести до статутного
фонду товариства як власні кошти, а не
кошти позикодавця, що не враховано
судом першої інстанції при складанні
мотивувальної частини рішення щодо
вкладення ОСОБА_8 в ТЗОВ основної
частини коштів.

Пленум Верховного Суду України
роз»яснив у постанові від 21.12.2007 року №
11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», що майно,
яке належало одному з подружжя, може
бути віднесено до спільної сумісної
власності укладеною при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його
цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох. Однак,
позову про визнання спірного майна
спільною сумісною власністю подружжя
не заявлялось.

Не належить до спільної сумісної
власності, згідно з п.25 вказаної
Постанови, майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок
коштів, що були особистою власністю
кожного з них. Що стосується премії,
нагороди, одержаних за особисті
заслуги, суд може визнати за другим з
подружжя право на їх частку, якщо буде
встановлено, що він своїми діями сприяв
її одержанню.

При вирішенні питання про поділ майна
у вигляді акцій, частки (паю, долі) у
фондах корпоративних господарських
організацій, згідно з п.26, 28 вказаної
Постанови, слід виходити з того, що
питання їх поділу вирішується залежно
від виду юридичної особи,
організаційно-правової форми її
діяльності, характеру правовідносин
подружжя з цим суб'єктом. Відповідно до
ст. 177 ЦК об'єктами цивільних прав є
речі, у тому числі гроші та цінні
папери. Статтею 12 Закону України від
19 вересня 1991 р. №1576-XII "Про
господарські товариства" встановлено,
що власником майна, переданого йому
засновниками і учасниками, є саме
товариство. Вклад до статутного
фонду господарського товариства не
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відтак, колегія суддів погоджується з
рішенням суду першої інстанції про
відмову у позові повністю в межах
заявлених позовних вимог. Крім того,
позивачем не заявлялось позову про
визнання спільним майном подружжя
коштів, які згодом були внесені ОСОБА_7
в якості внеску до статутного фонду
ТЗОВ «Степ». А відповідно до принципу
диспозитивності, передбаченого ст.11
ЦПК, суд розглядає цивільні справи в
межах заявлених вимог.

Резолютивна частина судового рішення
повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні
й такі, що випливають зі
встановлених фактичних обставин,
висновки по суті розглянутих вимог і
залежно від характеру справи давати
відповіді на інші питання, зазначені
у статтях 215 - 217 ЦПК. У ній, зокрема, має
бути зазначено: висновок суду про
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково (при
відмові в позові слід точно зазначити,
кому, відносно кого та в чому
відмовлено); висновок суду по суті
позовних вимог: які саме права позивача
визнано або поновлено; розмір грошових
сум чи перелік майна, присуджених
стороні; вартість майна, яке належить
стягнути з відповідача, якщо при
виконанні рішення присудженого майна у
наявності не буде; конкретні дії, які
відповідач повинен вчинити та на чию
користь, або інший передбачений
законом спосіб захисту порушеного
права; розподіл судових витрат
відповідно до вимог статті 88 ЦПК;
строк і порядок набрання рішенням суду
законної сили та його оскарження; у
яких межах допускається негайне
виконання рішення, коли суд
зобов'язаний або має право його
допустити.

Зміст рішення апеляційного суду
повинен відповідати вимогам ст.316 ЦПК,
зокрема і резолютивна частина повинна
містити висновок апеляційного суду про
зміну чи скасування рішення,
задоволення позову або відмову у
позові повністю або частково, висновок
апеляційного суду по суті позовних
вимог, розподіл судових витрат, строку
і порядку набрання рішенням законної
сили та його оскарження.

Таким чином, цивільно-процесуальним
кодексом не передбачено можливості
зазначення у резолютивній частині
судового рішення апеляційного суду, як
того вимагає апелянт, про виключення з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції певних висновків суду
чи покликання суду на обставини справи,
які не були встановлені у
передбаченому законом порядку в суді
першої інстанції.

Відтак доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права
є неспроможними, оскільки не
спростовують висновків суду та не
доводять його незаконність. Відтак
апеляційний суд, визнавши, згідно ст.308
ЦПК, що судом першої інстанції ухвалено
законне рішення, відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 16 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржена протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
М.М. Мацей

М.М. Шандр