Справа №333/7252/13-ц
Пр.№2/333/139/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10 червня 2014 року

м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

Головуючого, судді

Піх Ю.Р.

при секретарі

Бабенко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особистої приватної власності на
квартиру, припинення права спільної
сумісної власності подружжя, визнання
особи такою, що втратила право
користування житлом, усунення перешкод
у праві власності квартирою зі сторони
колишнього члена сім'ї шляхом зняття з
реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із позовом
до ОСОБА_2 про визнання особистої
приватної власності на квартиру,
припинення права спільної сумісної
власності подружжя, визнання особи
такою, що втратила право користування
житлом, усунення перешкод у праві
власності квартирою зі сторони
колишнього члена сім'ї шляхом зняття з
реєстрації. В обґрунтування позову
зазначив, що за час перебування у шлюбі
він придбав квартиру АДРЕСА_1.

Оціночна вартість (і вартість
придбання) квартири становить
255000,00грн., про що зазначено у Витягу.
Право приватної власності на квартиру
підтверджується Актом
приймання-передачі від 17.09.2007р. та
Свідоцтвом про право власності,
виданим Управлінням житлового
господарства Запорізької міської ради
14.01.2008р. Право власності зареєстроване
в Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 23.01.2008р. тільки за ним.

Кошти на придбання квартири в сумі
39172дол.США були отримані ним за
кредитним договором з акціонерним
банком «Металург» від 08 травня 2007 року
зі строком погашення протягом 240
місяців - до 08 травня 2027 року.

З метою уникнення додаткових витрат на
сплату відсотків за користування
кредитом, він звернувся за допомогою до
своїх рідних. Коштами, які вони надали
йому, він зміг погасити кредит
достроково. Батько та брат в 2008 році
надавали йому гроші певними сумами для
внесення до банку для погашення
кредиту. Всього батько дав 35000, дол. США
та брат - 15000 дол.США на погашення
кредиту за договором позики, що
підтверджується відповідними
договорами та банківською довідкою про
погашення кредиту достроково.

Згодом батько подарував йому особисто
280000,00грн., що за курсом валюти складали
суму позики - 35000,00 дол.США.

24.09.2013 року брат - ОСОБА_3 - звернувся до
суду з позовом до нього та колишньої
дружини - ОСОБА_2 про повернення
отриманих за договором позики коштів в
сумі 15000,00грн., оскільки він не зміг з
ним своєчасно розрахуватись.

В судовому засіданні відповідачка
заперечила проти позову брата,
зазначивши, що вона ніколи ні від кого
грошей не отримувала, не позичала і
ніяких стосунків до цього не має, а тому
відмовляється від повернення братові
певної суми. Оскільки позика була
вчинена тільки ним, її чоловіком - то
він і повинен повністю нести
відповідальність за всю отриману суму.
За які кошти була придбана квартира -
вона не цікавилась.

Суд, задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, прийняв до уваги заперечення
відповідачки, а тому ухвалив рішення
про стягнення всієї суми позики - 15
тисяч доларів США - тільки з нього.

Таким чином, з рішення суду та інших
документів, що стосуються позики,
випливає, що квартиру він придбав
виключно за кошти, які належать йому на
праві особистої власності, оскільки
вони були надані особисто йому -
рідними.

А тому придбана за особисті кошти
квартира також є його особистою
приватною власністю і на неї не повинен
розповсюджуватися правовий режим
спільного сумісного майна подружжя, як
то визначено ст.60 СК України.

Оскільки з відповідачкою з цього
питання вони не знаходять спільного
рішення, просить суд визнати за ним
право особистої приватної власності на
спірну квартиру, припинивши право
спільної сумісної власності подружжя
на неї.

Крім цього від шлюбу вони мають
неповнолітню дитину - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час донька проживає разом із
ним. І він сподіваюсь, що і надалі
донька залишиться жити з ним, бо мати не
проявляє інтересу до її виховання.

Подружні стосунки з дружиною не
склались. Неприязнь з боку
відповідачки до нього часом
проявляється дуже агресивно, аж до
нанесення тілесних ушкоджень, як,
наприклад, було у лютому 2012 року.

Колишня дружина ніде не працює, хоча і
має вищу освіту. По закінченні
відпустки по догляду за дитиною до 3-х
років на роботу не пішла, але й дитиною
фактично не займається, не приділяє їй
належної материнської уваги. Часом він
вимушений був наймати сторонню няню
для того, щоб забирати доньку з садочка
і піклуватись нею до мого повернення з
роботи.

Наявність реєстрації відповідачки у
його квартирі збільшує для нього
щомісячні платежі за комунальні
послуги. Крім того, обмежує його право
щодо вільного розпорядження своєю
власністю.

Права членів сім'ї власника на
користування житловим приміщенням
врегульовані ст. 405 ЦК України,
відповідно до вимог якої члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

В судовому засіданні позивач та його
представники підтримали позовні
вимоги, просили їх задовольнити в
повному обсязі.

В судовому засідання представник
відповідача заперечувала проти
задоволення позову.

Дослідивши та оцінивши матеріали
справи, виходячи з встановленого ст. 11
ЦПК України принципу диспозитивності,
суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Статтею 11
ЦПК України передбачено, що суд
розглядає цивільні справи на підставі
наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57
ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Стаття 58 ЦПК України
встановлює, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України
суд не бере до уваги докази, одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом і обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Судом встановлені такі обставини і
визначені відповідні їм
правовідносини.

З 08.09.2006 року по 03.09.2013р. ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі.

За час спільного життя подружжям
згідно кредитного договору від 08.05.2007
року між АБ «Металург» та ОСОБА_1, вони з
чоловіком придбали квартиру АДРЕСА_1.
Право власності оформлено на ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пп. 23, 24 своєї Постанови "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р.
№11, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині, чоловікові на
праві спільної сумісної власності та
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Згідно частини першої статті 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
р. поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими ст.ст.69-72 та ст.372 ЦК
України. Вартість майна, що підлягає
поділу визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягнення згоди
виходячи з дійсною його вартості на час
розгляду справи.

Відповідно до ст. 371 ЦК України майно,
що є у спільній сумісній власності,
може бути поділене між співвласниками
за домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

За таких обставин позовні вимоги
ОСОБА_1 слід відмовити в задоволенні з
огляду на їх необґрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись
ст.10,11, 57,60, 212, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особистої приватної
власності на квартиру, припинення
права спільної сумісної власності
подружжя, визнання особи такою, що
втратила право користування житлом,
усунення перешкод у праві власності
квартирою зі сторони колишнього члена
сім'ї шляхом зняття з реєстрації -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м.
Запоріжжя. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Ю.Р. Піх