АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1747/14
інстанції Пилипенко С.В.
Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року червня місяця 12 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук
Л.П.Суддів:Бездрабко В.О., Борка А.Л.при
секретарі:Романовій Д.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» на
рішення Новокаховського міського суду
Херсонської області від « 07» квітня
2014р. у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» звернулося до суду з
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що відповідно до укладеного 25 березня
2006 року договору ОСОБА_5 отримала
кредит у розмірі 7063,02 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 25.08% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Відповідачка підтвердила, що підписана
заява разом з Умовами надання
споживчого кредиту складає між нею і
банком договір.

Відповідно до Умов договору ОСОБА_5
зобов'язалася щомісячно погашати
кредитну заборгованість, яка
складається з суми кредиту, процентів,
комісії, а також інших витрат згідно
Умов.

Однак взяті на себе зобов'язання
відповідачка належним чином не
виконувала і тому станом на 20.06.2013 року
утворилася заборгованість у розмірі
22432,36 грн.

Позивач просив стягнути на його
користь з відповідачки всю витребувану
ним суму.

Останнім рішенням Новокаховського
міського суду від 07 квітня 2014 року у
задоволенні позову публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, банк
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просив його скасувати і ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник банку
апеляційну скаргу підтримав з підстав,
викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним і
обґрунтованим, представник ОСОБА_5
просив залишити його без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «Приватбанк» пропущено строк
звернення до суду за захистом
порушеного права.

Проте колегія суддів не може
погодитися з висновком суду про те, що
до правовідносин, що виникли між
сторонами підлягає застосуванню
загальний строк позовної давності,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін.

Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
закону можна зробити висновок про
можливість збільшення сторонами як
загального (в три роки), так і
спеціальних (як скорочених, так і
збільшених відносно загального)
строків позовної давності, при цьому
законом лише вимагається укладення
цього договору в письмовій формі.

Із заяви позичальника вбачається, що
ОСОБА_5 ознайомилася та згодна з
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам, а також погодилася з
тим, що заява з запропонованими Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам, тарифами складає між нею та
банком кредитно-заставний договір.

Пунктом 5.5 Умов передбачено, що термін
позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років.

За таких обставин немає підстав
вважати, що сторони у письмовій формі
не домовилися про збільшення строку
позовної давності.

Крім того із заяви позичальника слідує,
що в ній міститься не лише назва Умов
про надання споживчого кредиту
фізичним особам, але й зроблено
посилання на їх конкретні пункти, а
саме пункти: 2.3; 2.4; 2.5; 4.2 і ці пункти
узгоджуються з Умовами, що спростовує
доводи представника відповідача про
відсутність ідентифікуючих ознак на
предмет їх невід'ємності від заяви
позичальника.

Умови надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(стандарт) затверджені наказом №391 від
21.03.2006 року і відповідно до п.3.15
стандарту формування і проходження
розпорядчих документів в
«Приватбанку» набрав чинності з дати
затвердження, а саме присвоєння номеру
і дати.

При цьому колегія суддів вважає
безпідставним висновок суду першої
інстанції про надання банком різних за
змістом Умов, оскільки долучені до
справи Умови і правила надання
банківських послуг /а.с. 6-15/ є, за
поясненням представника банку, діючими
на теперішній час і у заяві
позичальника про них не йдеться.

В заяві позичальника від 25.03.2006 року
вказані Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам, які були
діючими на час укладення кредитного
договору, тому вони й підлягають
застосуванню.

Із матеріалів справи вбачається, що 25
березня 2006 року сторони уклали
кредитний договір, за яким
відповідачка отримала кредит у розмірі
7063,04 грн. зі сплатою 25,08% річних на суму
залишку заборгованості з кінцевим
терміном погашення - 25 вересня 2009 року.

ОСОБА_5 зобов'язалася здійснювати
погашення заборгованості в наступному
порядку: щомісяця в період сплати, за
який приймається період з « 21» по « 28»
число кожного місяця надавати банку
грошові кошти (щомісячний платіж) у
сумі 255,62 грн. для погашення
заборгованості за кредитом, яка
складається із заборгованості за
кредитом, відсоткам, комісією, а також
інші витрати згідно Умов.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють відповідальність за
невиконання цього обов'язку, то право
кредитора вважається порушеним з
моменту недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
відтак початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за кредитним
договором погашення кредиту повинно
здійснюватися позичальником частинами
у період з 21 по 28 число кожного місяця,
початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Враховуючи, що строк позовної давності
сторонами встановлено у 5 років, з
позовом банк звернувся 10 липня 2013 року,
останній платіж ОСОБА_5 здійснила 26
травня 2008 року, то за невиконаними
щомісячними зобов'язаннями з
відповідачки підлягає стягненню
заборгованість по кредиту, починаючи з
10.07.2008 року, яка за розрахунками
складає: 2300,58 грн. по тілу кредиту, 541,42
грн. по процентам за користування
кредитом.

При цьому нарахована банком пеня за
неналежне виконання умов договору
складає 10133,04 грн., що значно перевищує
розмір основної заборгованості. Такі
обставини є підставою зменшення
розміру неустойки до 2300,58 грн. згідно з
ч.2 ст.616 ЦК України, т.я. звернувшись до
суду з позовом через 4 роки після
закінчення строку дії договору банк
сприяв збільшенню розміру збитків.

Щодо вимог банку про стягнення штрафу,
то колегія виходить з такого.

Відповідно до п.5.1 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам при
порушенні позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених заявою та п.п
3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право
нарахувати, а позичальник зобов'язаний
сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від
суми простроченого платежу, але не
менше 1 гривні за кожний день
прострочки платежу.

Підпунктами 3.2.2 і 3.2.3 позичальник
зобов'язується погашати кредит і
проценти за користування ним у строки,
зазначені в заяві.

У пункті 5.3 Умов передбачено, що при
порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості.

Отже, за одне й те ж порушення Умовами, у
разі їх застосування, передбачена
подвійна відповідальність, що є
порушенням ст.61 Конституції України та
ч.3 ст.509 ЦК України.

Таким чином підстав для стягнення з
відповідачки штрафу у розмірі 500 грн. -
фіксованої складової та 1044,4 грн. -
процентної складової немає.

З огляду на вищезазначене колегія
суддів вважає, що постановлене судом
першої інстанції рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позовних вимог
банку.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, в
силу ст. 259, 267, 530, 1050, 1054 ЦК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Новокаховського міського суду
Херсонської області від 07 квітня 2014
року скасувати і ухвалити нове.

Позовні вимоги публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Приватбанк»
заборгованість за кредитом у сумі 2300,58
грн.; заборгованість по процентам за
користування кредитом 541,42 грн.; пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань у
сумі 2300,58 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» витрати по сплаті
судового збору у сумі 351,20 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і з цього ж часу може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя:
Л.П.Прокопчук