У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
акціонерного товариства
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради, про
визнання недійсними угод про
відступлення права, визнання
незаконними рішення, свідоцтва про
право власності та свідоцтва про право
на спадщину, визнання права власності
за касаційними скаргами ОСОБА_4,
поданою представником - ОСОБА_7, та
приватного акціонерного товариства
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель» на рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 1 квітня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 січня
2014 року, за касаційною скаргою ОСОБА_3,
поданою представником - ОСОБА_8, на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 7 липня 2004 року між нею та
акціонерним товариством закритого
типу «Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель», правонаступником якого є
приватне акціонерне товариство
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель» (далі - ПрАТ «НВО
«Созидатель»), укладено договір про
інвестування житлового будівництва, за
яким вона зобов'язалася прийняти
участь в

інвестуванні будівництва
багатоповерхового будинку по АДРЕСА_1,
а АТЗТ «НВО «Созидатель» зобов'язалося
організувати будівництво та передати
їй у власність нежитлове приміщення
загальною площею 298,72 кв. м на першому
поверсі будівлі. 7 липня 2004 року вона
повністю виконала умови договору,
сплативши грошові кошти, про що їй була
видана відповідна довідка. 20 грудня 2009
року їй стало відомо, що 7 липня 2004 року
між нею, АТЗТ «НВО «Созидатель» та
ОСОБА_4 нібито була укладена угода про
відступлення договору, згідно з якою
вона передала на користь останньої всі
свої права і обов'язки, а ОСОБА_4 замість
неї стала стороною договору відносно 1/2
частки загальної площі об'єкта
інвестування, але вона її не
підписувала.

Крім того, їй стало відомо, що за
текстом договору з'явився ще один
інвестор - ОСОБА_6, однак жодних
договорів, де було б указано другим
інвестором ОСОБА_6 вона не підписувала
та є одноособовим інвестором
нежитлового приміщення. У подальшому,
на підставі договорів, які вона не
укладала, рішенням виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643
за ОСОБА_4 та ОСОБА_9 вирішено оформити
право власності на нежитлове
приміщення № 15 у будинку АДРЕСА_2, по 1/2
частці за кожною, на які 30 березня 2007
року вони зареєстрували право
власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла. На
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 11 листопада 2008 року право
власності на 1/2 частку приміщення № 15 у
будинку АДРЕСА_2 було зареєстровано за
ОСОБА_5

У зв'язку з тим, що вона не підписувала
жодної угоди про відступлення, а також
жодного іншого правочину, окрім
договору про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року,
вважала, що відповідачами було
порушено її право, тому просила суд
визнати угоди про уступку договору
недійсними, рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року незаконним,
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 28 березня 2007
року та про право на спадщину від 11
листопада 2008 року недійсними та
визнати за нею право власності на
нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_2, прим. 15, м.
Дніпропетровськ.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено. Угоду про
уступку договору від 7 липня
2004 року, укладену між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_3 та ОСОБА_4
визнано недійсною. Угоду про уступку
прав та обов'язків за договором від 25
червня 2006 року, укладену між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_6 та ОСОБА_9 визнано
недійсною. Рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643 «Про
оформлення прав приватної власності на
нежитлові приміщення першої черги
адміністративно - житлового комплексу
літ. А-6-9, а-1 за адресою: АДРЕСА_2», в
частині оформлення права приватної
власності за ОСОБА_4 - 1/2 частки, за
ОСОБА_9 - 1/2 частки нежитлового
приміщення № 15, загальною площею 292, 3
кв. м, ганок літ. а1 (договір від 7 липня
2004 року, угоди від 7 липня 2004
року, від 25 липня 2006 року) визнано
незаконним. Свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
виконавчим комітет Дніпропетровської
міської ради 28 березня 2007 року, щодо
реєстрації права власності на
нежитлове приміщення за адресою:
АДРЕСА_2, прим. 15, м. Дніпропетровськ; за
ОСОБА_4 - 1/2 частка, за ОСОБА_9 - 1/2 частка,
визнано недійсним. Свідоцтво про право
на спадщину ОСОБА_5 за заповітом
померлої ОСОБА_9 від 11 листопада 2008
року визнано недійсним. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на нежитлове
приміщення за адресою:
АДРЕСА_2, прим. 15, м. Дніпропетровськ.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Справа розглядалась судом в
апеляційному порядку неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від
21 січня 2014 року рішення суду першої
інстанції змінено в частині визнання
права власності за ОСОБА_3 та скасовано
в частині визнання недійсною угоди від
25 червня 2006 року, визнання незаконним
рішення виконкому від 15 березня
2007 року відносно ОСОБА_9, визнання
незаконним свідоцтва від 28 березня 2007
року про право власності відносно
ОСОБА_9, визнання незаконним свідоцтва
про право на спадщину ОСОБА_5, в частині
розподілу судових витрат.

Відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3: про визнання недійсною
угоди про уступку прав та обов'язків за
договором від 25 червня 2006 року;
про визнання незаконним свідоцтва про
право власності ОСОБА_9 на 1/2 частку
приміщення № 15 у будинку АДРЕСА_2 від 28
березня 2007 року; про визнання
незаконним рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643 в
частині оформлення права власності
ОСОБА_9 на 1/2 частку приміщення № 15 у
будинку АДРЕСА_2; про визнання
незаконним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від
11 листопада 2008 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частку нежитлового приміщення № 15 у
будинку АДРЕСА_2 загальною площею 292,3
кв. м, ганок літ. а1 в
адміністративно-житловому комплексі
«А-6-9», «а-1».

У решті - рішення суду залишено без
змін. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_7, та ПрАТ «НВО
«Созидатель» просять оскаржувані
судові рішення скасувати, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
й процесуального права, та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_8, просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
змінити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального й
процесуального права, задовольнити
позовні вимоги: про визнання недійсною
угоди про уступку прав та обов'язків за
договором від 25 червня 2006 року; про
визнання незаконним рішення
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 15
березня 2007 року № 643 в частині
оформлення права власності ОСОБА_9 на 1/2
частку приміщення № 15 у будинку
АДРЕСА_2; про визнання недійсним
свідоцтва про право власності від 28
березня 2007 року; про визнання
незаконним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 11 листопада
2008 року. Визнати за нею право власності
на нежитлове приміщення № 15 у будинку
АДРЕСА_2 загальною площею 292,3 кв. м,
ганок літ. а1 в
адміністративно-житловому комплексі
«А-6-9», «а-1». У решті - рішення
апеляційного суду та рішення суду
першої інстанції залишити в силі та без
змін.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із того, що
угоду про уступку договору від 7 липня
2004 року, укладену між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
необхідно визнати недійсною, оскільки
вона укладена з порушенням вимог ст. 203
ЦК України, тому що не була підписана
ОСОБА_3, що підтверджується висновком
почеркознавчої експертизи. Крім того,
приймаючи до уваги висновок
почеркознавчої експертизи, в частині
підтвердження дійсності підпису
ОСОБА_3 у договорі про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року, суд першої інстанції прийшов до
висновку про визнання недійсною угоди
про уступку договору від 25
червня 2006 року, укладеної між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_6 та ОСОБА_9 У
зв'язку з тим, що договір про уступку
від 7 липня 2004 року та договір уступки
від 25 червня 2006 року не створюють у
розумінні ЦК України юридичних
наслідків, рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року в частині
оформлення права власності за
ОСОБА_4 та за ОСОБА_9 нежитлового
приміщення № 15 загальною площею 292,3 кв.
м, підлягає визнанню незаконним та
таким, що порушує права ОСОБА_3 Також
підлягає визнанню недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно
від 28 березня 2007 року, щодо реєстрації
права власності на нежиле приміщення №
15 у будинку АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 - 1/2
частка, та за ОСОБА_9 - 1/2 частка.

Також суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що підлягає визнанню
недійсним і свідоцтво про право на
спадщину на 1/2 частку нежитлового
приміщення № 15 у будинку АДРЕСА_2,
виданого на ім'я ОСОБА_5, оскільки
вказане майно не входило до складу
спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, в
частині визнання права власності за
нею на вказані нежитлові приміщення,
суд першої інстанції виходив із того,
що вона виконала свої зобов'язання за
договором про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року,
інвестувавши в будівництво 100 %
загальної площі конкретного об'єкта
інвестування.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині визнання права власності за
ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні її
позовних вимог про визнання недійсною
угоди про уступку прав та обов'язків за
договором від 25 червня 2006 року;
про визнання незаконним свідоцтва про
право власності ОСОБА_9 на 1/2 частку
приміщення № 15 у будинку АДРЕСА_2 від 28
березня 2007 року; про визнання
незаконним рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643 в
частині оформлення права власності
ОСОБА_9 на 1/2 частку приміщення № 15 у
будинку АДРЕСА_2; про визнання
незаконним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від
11 листопада 2008 року, апеляційний суд
виходив із того, що укладена між
забудовником АТЗТ «НВО «Созидатель»,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 угода про уступку
договору від 7 липня 2004 року, за якою
ОСОБА_3 передала новому інвестору -
ОСОБА_4, усі права та обов'язки за
договором від 7 липня 2004 року в розмірі
1/2 частки загальної розрахункової
площі нежитлового приміщення № 1 блоку
«1» угоди є незаконною, ОСОБА_4 вказаних
прав не набула, тому фактичне внесення
нею грошових коштів за відсутності
договору з АТЗТ «НВО «Созидатель» не
породжувало в неї права власності на
спірний об'єкт інвестування. Отже,
похідні від указаної угоди про уступку
договору - рішення виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради від 15 березня 2007 року № 643 в
частині оформлення права власності
ОСОБА_4 на 1/2 частку приміщення та
свідоцтво про право власності, видане
останній 28 березня 2007 року, є
незаконними. Крім того, за наявності
існуючого та не оспореного договору
від 7 липня 2004 року про інвестування
житлового будівництва відносно двох
інвесторів: ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
відповідно до вимог ст. ст. 21, 203, 215, п. 1 ч.
1 ст. 512, 328, 1216, 1233, 1296 ЦК України не
вбачається також підстав і для
визнання недійсними та незаконними
похідних від нього угоди про уступку
договору від 25 липня 2006 року, рішення
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 15
березня 2007 року № 643 в частині
оформлення права власності ОСОБА_9 на 1/2
частку приміщення та свідоцтва про
право власності, видане останній 28
березня 2007 року, свідоцтва про
право ОСОБА_5 на спадщину від 11
листопада 2008 року. Таким чином,
ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. ст. 328, 356,
509, 526, 626 ЦК України набула право
власності лише на 1/2 частку нежитлового
приміщення № 15 у будинку АДРЕСА_2
загальною площею 292,3 кв. м, ганок літ. а1
в адміністративно-житловому комплексі
«А-6-9», «а-1», замість незаконно
оформленої на ім'я ОСОБА_4 частки.

Також апеляційний суд зазначив, що на
іншу 1/2 частку нежитлового приміщення,
за наявності договору від 7 липня 2004
року про інвестування житлового
будівництва відносно ОСОБА_6, право
власності ОСОБА_3 не може поширюватись.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов їх із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 7 липня 2004 року
між ОСОБА_3 та АТЗТ «НВО «Созидатель»,
правонаступником якого є ПрАТ «НВО
«Созидатель», укладений договір про
інвестування житлового будівництва, за
яким вона

зобов'язалася прийняти участь в
інвестуванні будівництва
багатоповерхового будинку по АДРЕСА_1,
а ПрАТ «НВО «Созидатель» зобов'язалося
організувати побудувати та передати їй
у власність нежитлове приміщення
загальною площею 298,72 кв. м на першому
поверсі будівлі. 7 липня 2004 року ОСОБА_3
повністю виконала умови договору,
сплативши грошові кошти, про що їй була
видана відповідна довідка.

Також 7 липня 2004 року між ОСОБА_3, АТЗТ
«НВО «Созидатель» та ОСОБА_4 укладена
угода про уступку договору, згідно з
якою ОСОБА_3 передала на користь
останньої всі свої права і обов'язки, а
ОСОБА_4 замість неї стала стороною
договору відносно 1/2 частки загальної
площі об'єкта інвестування. За
договором про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року ОСОБА_4
сплатила грошові кошти в розмірі 530 072
грн.

25 червня 2006 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_6 та ОСОБА_9
укладено угоду про уступку прав та
обов'язків за договором, за яким
первинний інвестор - ОСОБА_6, передає, а
новий інвестор - ОСОБА_9, приймає на себе
всі права та обов'язки й стає стороною
за договором про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року відносно 1/2 частки загальної
розрахункової площі нежитлового
приміщення.

28 листопада 2006 року між АТЗТ «НВО
«Созидатель», ОСОБА_4 та ОСОБА_9
складено акт здачі - прийняття
нежитлового приміщення № 15 у будинку
АДРЕСА_2 загальною площею 292,3
кв. м.

Рішенням виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від
15 березня 2007 року № 643 за ОСОБА_4 та
ОСОБА_9 вирішено оформити право
власності на нежитлове приміщення № 15
у будинку АДРЕСА_2, по 1/2 частці за
кожною, а 28 березня 2007 року виконавчим
комітетом було видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно -
1/2 частка за ОСОБА_4 та 1/2 частка
за ОСОБА_9

11 листопада 2008 року ОСОБА_5 отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом ОСОБА_9 на спадкове майно, що
складається з 1/2 частки
спірного нежитлового приміщення. 18
грудня 2008 року було зареєстровано
право власності ОСОБА_5 на 1/2 частку
нежитлового приміщення № 15 у будинку
АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 є першим власником 1/2
частки спірного приміщення № 15 на
першому поверсі будинку АДРЕСА_2. За це
приміщення на користь АТЗТ «НВО
«Созидатель» з боку ОСОБА_4 відповідно
до договору про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року були в
повному обсязі сплачені грошові кошти
в розмірі 530 072 грн, про що є відповідні
квитанції до прибуткового касового
ордеру на зазначену суму та довідка
забудовника від 12 грудня 2007
року. Після завершення будівництва
ОСОБА_4 28 листопада 2006 року підписала
акт здачі - прийняття 1/2 частки
нежитлового приміщення № 15 у
будинку АДРЕСА_2, а право власності на
зазначене приміщення за нею було
зареєстровано 30 березня 2007 року
відповідно до закону.

Таким чином, між ОСОБА_4 та АТЗТ «НВО
«Созидатель» відповідно до ст. 205 ЦК
України було фактично здійснено певні
дії, що засвідчують їхню волю до
настання відповідних правових
наслідків, а саме виконання саме цими
особами договору про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року, тобто цей правочин слід вважати
вчиненим, незважаючи на можливу не
оригінальність підпису ОСОБА_3 під
угодою про уступку договору від 7 липня
2004 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Проте ОСОБА_3 достатніх і належних (ст.
ст. 57-59 ЦПК України) доказів оплати
спірного приміщення не надала.

Разом з тим за умовами договору про
інвестування житлового будівництва
від 7 липня 2004 року інвестиції у вигляді
грошових коштів повинні вноситися в
касу або перераховуватися на поточний
рахунок АТЗТ «НВО «Созидатель»
(п. 2.4.).

Пунктом 3.1. Положення про ведення
касових операцій в національній валюті
України, затвердженого постановою
Правління Національного банку України
від 19 лютого 2001 року № 72, яке діяло в 2004
році, передбачено, що касові операції
оформляються прибутковими та
видатковими касовими ордерами, типові
форми і порядок заповнення яких
затверджені наказом Міністерства
статистики України від 15 лютого 1996 року
№ 51 «Про затвердження типових форм
певного обліку касових операцій», і
мають застосовуватися усіма
підприємствами. Таким чино, обставини
внесення грошових коштів до каси
підприємства мають бути підтверджені
квитанціями до приходно-касового
ордеру та не можуть підтверджуватись
іншими засобами доказування.

Обставини перерахування грошових
коштів на поточний рахунок згідно із
Законом України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні» від 5
квітня 2001 року повинні
підтверджуватися виключно
відповідними розрахунковими
документами з відмітками установи
банку про проведення переказу.

Так, ОСОБА_3 на підтвердження оплати за
договором про інвестування житлового
будівництва від 7 липня 2004 року надала
лише довідку про інвестування коштів у
будівництво 100 % загальної площі
конкретного об'єкта інвестування,
однак у зазначеному договорі не
передбачена наявність такої довідки.

Отже, ОСОБА_3 не надала суду відповідних
належних доказів оплати: квитанцій до
прибутково-касового ордеру або
розрахункових документів з відмітками
установи банку про проведення
переказу.

Разом з тим суд не встановив фактичного
розміру та виду інвестицій, що за
твердженням ОСОБА_3, начебто, були нею
здійснені в спірне приміщення за
договором від 7 липня 2004 року, при цьому
суд першої інстанції зробив висновок,
що позивачем було внесено суму за все
приміщення № 15 в цілому, а суд
апеляційної інстанції зробив висновок,
що було внесено суму лише за 1/2 частку
приміщення № 15, тобто зробили різні
висновки щодо розміру суми, начебто,
внесених ОСОБА_3 інвестицій (сплачених
коштів) за договором від 7 липня 2004 року.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК
України для з'ясування обставин, що
мають значення для справи і потребують
спеціальних знань у галузі науки,
мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд
призначає експертизу за заявою осіб,
які беруть участь у справі і експертиза
призначається ухвалою суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

У п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 2009
року № 5 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду» судам роз'яснено, що висновок
експертизи може бути доказом у справі
лише в тому разі, коли експертиза була
проведена на підставі ухвали суду
відповідними судово-експертними
установами. Як експерт може залучатися
особа, яка відповідає вимогам,
установленим Законом України «Про
судову експертизу», і внесена до
Державного реєстру атестованих
судових експертів.

У разі коли висновок експертизи
наданий стороною як додаток до
позовної заяви, тобто проведений
відповідною експертною установою за її
клопотанням чи клопотанням її
представника, то такий висновок може
розцінюватися лише як письмовий доказ,
який підлягає дослідженню в судовому
засіданні та відповідній оцінці. Якщо
стосовно цього письмового доказу в
судовому засіданні виникнуть сумніви,
то, виходячи з характеру
матеріально-правового спору та залежно
від того, яке значення має наявність у
справі такої експертизи, суд повинен
роз'яснити особам, які беруть участь у
справі, про їх право заявити клопотання
про її призначення.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з висновком почеркознавчої
експертизи від 12 липня 2010 року,
проведеної у кримінальній справі,
підпис від імені ОСОБА_3 в графі
«Інвестор» договору про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року виконаний ОСОБА_3 Оригіналом для
копіювання підпису від імені ОСОБА_3 в
графі «Першочерговий інвестор» в
електрофотокопії угоди про уступку
договору від 7 липня 2004 року був підпис,
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з
наслідуванням її справжнього підпису.

Разом з тим указана експертиза
проведена в рамках кримінального
провадження, тому відповідно до
положень ст. 64 ЦПК України є лише
письмовим доказом у цивільній справі. У
зв'язку з цим такий доказ має
оцінюватись як письмовий доказ і у разі
його заперечення особа, яка не визнає
такий доказ, має довести протилежне, у
тому числі шляхом заявлення клопотання
про призначення відповідної
експертизи.

Крім того, ОСОБА_3 на підтвердження
наявності договору від 7 липня 2004 року,
в якому вона зазначена в якості
одноособового інвестора та який надає
їй право на спірне майно, надала
оригінал такого договору, також
справжність її підпису на договорі
підтверджено почеркознавчим
дослідженням.

Натомість відповідачі на вимогу суду
не надали для огляду оригінал договору
від 7 липня 2007 року, в якому в якості
інвестора зазначена як ОСОБА_3, так і
ОСОБА_6, а також не змогли пояснити де та
за яких обставин відбулась зміна
(дописування ОСОБА_6) у суб'єктному
складі договору про інвестування
житлового будівництва від 7 липня 2004
року.

Також судом установлено, що за
договором про інвестування житлового
будівництва забудовник зобов'язаний:
збудувати та ввести в експлуатацію
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, у
четвертому кварталі 2005 року (п. 3.1.1.); на
протязі 60 календарних днів з моменту
введення в експлуатацію житлового
будинку видати інвестору оглядовий
ордер на об'єкт інвестування (п. 3.1.2.).

Так, у грудні 2006 року та в червні 2007 року
ОСОБА_3 зверталася до АТЗТ «НВО
«Созидатель» з вимогами виконати умови
договору, видати їй оглядовий ордер та
сплатити пеню за невиконання договору.

Таким чином, починаючи з 2 березня 2006
року, у разі неотримання ОСОБА_3 ордеру,
її права у разі належного здійснення
інвестицій за договором від 7 липня 2004
року були б порушені з боку АТЗТ «НВО
«Созидатель».

При цьому, починаючи з введення будинку
в експлуатацію на підставі рішення
виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 8
лютого 2007 року № 375 перші
власники спірного приміщення ОСОБА_4 та
ОСОБА_9 здійснювали оздоблення
спірних приміщень, відкрито
використовували приміщення для
розміщення офісу.

Отже, ОСОБА_3 більш ніж за п'ять років до
подання у вересні 2011 року позову
довідалася про порушення свого права і
у зв'язку з цим суд повинен вирішити
питання про наявність поважних причин
для поновлення пропущеного строку,
якщо не буде доведено іншу дату, коли
особа довідалася про порушене право.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 5
ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Частиною 1 ст. 268 ЦК України в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, передбачено, що позовна
давність не поширюється, зокрема, на
вимогу власника або іншої особи про
визнання незаконним правового акта
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України апеляційний суд на
зазначені вище положення закону уваги
не звернув, не встановив фактичних
обставин справи та не застосував до
спірних правовідносин закон, який
підлягав застосуванню.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_7, приватного
акціонерного товариства
«Науково-виробниче об'єднання
«Созидатель» та ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_8, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко