Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Ігнатюка Б.Ю. Мацунича М.В.,

при секретарі - Саварина Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою представника, який
діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайоного суду від 3
червня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення
боргу, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду з даним
позовом, та, в подальшому збільшивши та
уточнивши позовні вимоги, просив суд
стягнути солідарно з відповідачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на його користь 298 512
доларів США, що за курсом НБУ становило
2 388 096 грн., з яких: 240 000 доларів США
основного боргу; 15 900 доларів США
процентів річних; 42 612 доларів США
упущеної вигоди. Також просив стягнути
на його користь 100 000 грн. моральної
шкоди та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2007
році між ним та відповідачами було
укладено усний договір про купівлю
кафе-бару „ІНФОРМАЦІЯ_1", що
знаходиться на АДРЕСА_1. В період 2007-2009
р.р. ним було передано відповідачам
кошти в загальній сумі 240 000 доларів США.
Оскільки кафе-бар не був переданий йому
у фактичне володіння та користування, а
відповідачі відмовились повернути
йому надані їм кошти в добровільному
порядку, позивач змушений був
звернутися за захистом до суду. Вважає,
що відповідачі, як подружжя, є
солідарними боржниками. Посилаючись на
положення ст. ст. 216, 219, 530, 542, 623, 625, 627, 656,
657, 662, 663, 1167 ЦК України, просив
задовольнити позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 03 червня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 2 385 110.09 грн.,
моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та
судові витрати.

ОСОБА_1 не погодився з цим рішенням,
просив його в скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в позові.

Апеляційна скарга мотивовані
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу з наведених підстав
підтримав.

Представник позивача вважав, що
підстав для задоволення скарги немає.

Інші сторони в судове засідання не
явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
тому суд розглянув справу у їх
відсутності згідно ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, осіб, які
приймали участь у судовому засіданні
та дослідивши матеріали справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
факт передачі частинами вказаних
коштів стверджується показами свідків,
допитаних в судовому засіданні, однак
відповідач не виконав взятого на себе
зобов'язання по поверненню суми коштів;
також суд визначив суму упущеної
вигоди та 3% річних від простроченої
суми, а також моральну шкоду в розмірі
5000 гривень.

Однак, з таким висновком суду
погодитись не можна на підставі
наступного.

Як вбачається з витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 19.10.2009,
земельна ділянка в АДРЕСА_1, належить
ОСОБА_4. На ній розташовано житловий
будинок та незавершене будівництво
(а.с.33). У справі було проведено судову
будівельно-технічну експертизу,
відповідно до якої на вказаній
земельні ділянці розташовано кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

В позовній заяві ОСОБА_2 посилається на
те, що він передавав відповідачам кошти
в рахунок придбання кафе-бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1» за усним договором
купівлі-продажу.

Однак, відповідачі зазначений факт
заперечували.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 218 ЦК України заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами запису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтею 657 ЦК України в редакції, яка
була чинною на час звернення до суду,
передбачалось, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягав
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Посилання суду першої інстанції на те,
що відповідачі відмовлялися від
оформлення договору купівлі-продажу
зазначеного кафе-бару, а також на те, що
передані їм кошти не були повернуті не
може бути підставою для задоволення
даного позову, оскільки такі
ґрунтуються тільки на показах свідків
та не підтверджені жодними письмовими
доказами, всупереч вимогам ст..10, 60 ЦПК
України.

Виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та
з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК
України, не може стверджуватися
показаннями свідків наявність
правовідносин, що виникають з
правочинів, для яких законом
установлено письмову форму.

Відповідно до ст.179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

На виконання вказівок Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ згідно ухвали від 11 грудня 2013
року, колегія суддів встановила, що
кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» недобудований,
проводиться самочинне будівництво на
захопленій земельній ділянці.

В судовому засіданні, позивач ствердив,
що мав намір купити зазначене кафе, для
цього передав відповідачу за період з
2007 по 2009 р.р. 250 тис. дол. США. Оскільки
перебував у родинних відносинах з
відповідачем, письмових розписок про
одержання коштів не брав.

Остаточної суми грошей за продажу кафе
- бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» сторони не дійшли
згоди.

Крім цього, сторони належними
доказами не довели розмір переданого
авансу для укладення договору
купівлі-продажу.

Допитані в суді першої інстанції
свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
ствердили, що бачили як ОСОБА_2 передав
ОСОБА_1 гроші в долларах США, але не
ствердили яку саме суму і за що саме. А
тому зазначені покази свідків не
можуть бути належними та допустими
доказами.

Враховуючи наведені обставини,
колегія суддів прийшла до висновку, що
кафе-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» відповідач не
міг фактично продати, враховуючи
самочинне будівництво на захопленій
земельній ділянці.

За таких обставин, апеляційна
скарга представника, який діє в
інтересах ОСОБА_1 підлягає до
задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК
України з ОСОБА_2 підлягають стягненню
судові витрати понесені апелянтом в
розмірі 3 258 грн.70 коп.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314 ЦПК України,
судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника, який
діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 3 червня 2013 року скасувати,
ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 3258 гривень 70
копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :