Справа № 461/3379/13
Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/2759/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шумська Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючий суддя:
Шумська Н.Л.

судді:
Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі:
ОСОБА_2, представник ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові апеляційну
скаргу Головного управління юстиції у
Львівській області на рішення
Галицького районного суду м.Львова від
06 лютого 2014 року у справі за позовом
Головного управління юстиції у
Львівській області в інтересах ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду
м.Львова від 06 лютого 2014 року у позові
Головного управління юстиції у
Львівській області в інтересах ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії відмовлено.

Рішення суду оскаржило Головне
управління юстиції у Львівській
області. В апеляційній скарзі
покликається на його незаконність,
необґрунтованість та на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що предметом позову є
встановлення факту незаконного
утримання дитини в розумінні ст. 3
Конвенції про цивільно-правові аспекти
міжнародного викрадення дітей 1980 року,
до якої Україна приєдналася Законом
України від 11.06.2006 року №3303-ІV, та
вирішення питання про повернення
дитини до держави, в якій дитина має
місце постійного проживання, а саме до
Великобританії. В розумінні ст. 3, 5
Конвенції від 1980 року утримування
дитини відповідачкою на території
України без згоди позивача є
протиправним. Відповідачка порушує
права позивача на піклування про
дитину, визначені законодавством
Великобританії, що включає визначення
місця проживання неповнолітньої
ОСОБА_5. В рамках даного провадження не
розглядається питання встановлення
опіки над дитиною, визначення її місця
проживання або відібрання від матері.
Метою є відновлення прав дитини,
усунення несприятливих для дитини
наслідків, які виникли в результаті
самовільного утримання дитини в
Україні. Конвенцією від 1980 року
передбачено вичерпний перелік
випадків, у яких суд може відмовити у
поверненні дитини в державу постійного
проживання, однак відповідачкою не
надано доказів на підтвердження
наявності обставин, які б дозволяли
відмовити у поверненні дитини до
держави її постійного місця
проживання. Позивач вважає, що
відповідачка самостійно змінила місце
проживання неповнолітньої дитини і
визначила її нове місце проживання в
Україні з порушенням прав позивача,
адже згоди на постійне проживання
неповнолітньої дочки позивач не давав.
Суду не було надано жодного доказу, що
підтверджує згоду позивача на постійне
проживання дитини в Україні. Крім того,
рішення про повернення дитини не є
рішенням про визначення місця
проживання дитини і не позбавляє
відповідачку права звернутися до
компетентного суду чи іншого органу
Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії з метою
визначення місця проживання дитини та
вирішення інших питань щодо дитини,
зокрема, участі у вихованні дитини того
з батьків хто проживає окремо.
Наголошує, що вирішення спору між
батьками щодо місця проживання та
участі у вихованні дитини належить до
юрисдикції суду Великобританії. Таким
чином, має місце випадок незаконного
утримування дитини на території
України відповідно до ст. 3 Конвенції
від 1980 року без достатніх правових
підстав та порушення прав батька
дитини на піклування щодо дитини. Крім
того, судом першої інстанції
застосовано норми закону, які не
підлягали застосуванню. Просить
рішення Галицького районного суду
м.Львова від 06 лютого 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким позов
задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які
беруть участь у справі, з"ясувавши
обставини справи та перевіривши доводи
скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення скарги та
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в
Україні народилася донька ОСОБА_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження дитини серії НОМЕР_1,
виданого 08 квітня 2009 року Міським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Львівського міського управління
юстиції. Сторони в зареєстрованому
шлюбі не перебували, проте ОСОБА_6
відповідно до п.1 ч.2 ст.125 СК України
визнав себе батьком дитини шляхом
подання заяви в органи реєстрації. 24
квітня 2009 року Пустомитівським РВ
УМВСУ у Львівській області було
зареєстровано місце постійного
проживання громадянки України ОСОБА_5
за адресою: АДРЕСА_1. Факт проживання
дитини в Україні підтверджується
довідками про склад сім»ї №1852 від
28.12.2012 року, № 694 від 17.04.2013 року виданими
Сокільницькою селищною радою
Пустомитівського району Львівської
області. У вересні 2010 року в ОСОБА_6
закінчився контракт на роботу в
Україні, тому він запропонував
відповідачці відвідати його батьків у
Сполученому Королівстві. 17 жовтня 2010
року ОСОБА_2 разом з дитиною на підставі
гостьової візи прилетіла до
Сполученого Королівства. 22 листопада
2011 року ОСОБА_2 полетіла в Україну за
новою візою, а ОСОБА_5 залишилася з
батьком. Відповідачка повинна була
повернутися через 2 тижні, однак
процедура з отримання нової
британської візи затягнула, а тому 29
грудня 2011 року позивач разом з дитиною
добровільно прилетів в Україну до
ОСОБА_2

Таким чином, як вбачається із
матеріалів справи ОСОБА_5 з моменту
народження проживає в Україні за
винятком 11 місяців протягом 2010-2011 року,
коли вона гостювала у батьків позивача
в Сполученому Королівстві та
відвідувала позивача у Королівстві
Швеція.

Відмовляючи у позові суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не було надано жодних доказів
незаконного переміщення або утримання
дитини на території України, оскільки
позивач добровільно привіз дитину на
територію України. ОСОБА_5 прижилася в
українському суспільстві, відвідує
садочок, займається із вчителями
малюванням, плаванням, гімнастикою.
Відправлення дитини до Сполученого
Королівства обумовить зміну звичного
середовища її проживання, обмежить
доступ матері до дитини, може призвести
до розладу психічної діяльності,
заподіяння фізичної та психічної шкоди
дитині.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 3 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року (далі -
Конвенція), яка набула чинності для
України з 1 вересня 2006 року переміщення
або утримання дитини розглядаються як
незаконні, якщо: при цьому порушуються
права піклування про дитину, що
належать будь-якій особі, установі або
іншому органу, колективно або
індивідуально, відповідно до
законодавства держави, у якій дитина
постійно мешкала до переміщення або
утримання; та у момент переміщення або
утримання ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримання.

За змістом ч.2 ст. 3 Конвенції права
піклування, про які йдеться в частині
першій цієї норми, можуть виникнути,
зокрема, на підставі будь-якого
законодавчого акта, або в силу рішення
судової або адміністративної влади,
або внаслідок угоди, що спричиняє
юридичні наслідки відповідно до
законодавства такої держави.

Право піклування в контексті Конвенції
охоплює не лише визначення батьками
місця проживання дитини, а й вирішення
питань про тимчасовий чи постійний
виїзд дитини за межі держави в якій
вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права
піклування до переміщення дитини
реально здійснювались особою, яка
звернулася із заявою про повернення
дитини на підставі Конвенції.

Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо
дитина незаконно переміщена або
утримується так, як це передбачено
статтею 3, і на дату початку процедур у
судовому або адміністративному органі
тієї Договірної держави, де
знаходиться дитина, минуло менше
одного року з дати незаконного
переміщення або утримання, відповідний
орган видає розпорядження про негайне
повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган,
навіть у тих випадках, коли процедури
розпочаті після спливу річного
терміну, також видає розпорядження про
повернення дитини, якщо тільки немає
даних про те, що дитина вже прижилася у
своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту
Конвенції вбачається, що для прийняття
рішення про повернення дитини
необхідно встановити, по-перше, що
дитина постійно мешкала в Договірній
державі безпосередньо перед
переміщенням або утриманням (пункт «а»
частини першої статті 3 Конвенції);
по-друге, переміщення або утримання
дитини було порушенням права на опіку
або піклування згідно із
законодавством тієї держави, де дитина
проживала (пункт «b» частини першої
статті 3 Конвенції); по-третє, заявник
фактично здійснював права на опіку до
переміщення дитини або здійснював би
такі права, якби не переміщення або
утримання (пункт «b» частини першої
статті 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті 12,
частинами першою, другою статті 13 та
статтею 20 Конвенції визначено
вичерпний перелік обставин, за
наявності яких суд має право відмовити
у поверненні дитини до місця
постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав
для відмови у поверненні дитини
Конвенція покладає на особу, яка
вчинила протиправне вивезення або
утримання дитини.

Однак, ні в суді першої інстанції ні в
суді апеляційної інстанції позивачем
не доведено факту незаконного
переміщення неповнолітньої дитини, не
надано доказів на підтвердження того,
що піклування про дочку, яке
здійснювалось у Сполученому
Королівстві було достатнім для її
нормального розвитку та не завдавало
шкоди дитині, а також не доведено факту
порушення ОСОБА_2 встановлених
Декларацією і ЗУ «Про охорону
дитинства» принципів піклування про
дитину.

Суд першої інстанції правильно
визначив характер спірних
правовідносин та закон, що їх регулює, а
саме статей 3, 12, 13 Конвенції, принципу 6
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року та статті 16 Закону України від 26
квітня 2011 року № 2402-ІІІ «Про охорону
дитинства».

Висновки суду першої інстанції
достатньо вмотивовані і підтверджені
доказами, наявними в матеріалах
справи. Рішення суду відповідає
вимогам процесуального та
матеріального права, обставинам
справи, доводи скарг висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів
підстав для скасування рішення суду
не вбачає.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК
апеляційний суд відхиляє апеляційні
скарги і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у Львівській
області відхилити.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 06 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення й
може бути оскаржена протягом 20-ти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя
Н.Л. Шумська

Судді:
Л.Б. Струс

М.М. Шандра