Справа № 369/1076/14-ц
провадження 2/369/1024/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2014 року Києво - Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні, вселення,
зобов'язання вчинити дію,
відшкодування моральної шкоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа Києво-Святошинський
районний відділ Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод в
користуванні, зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом. Свої вимоги
мотивував тим, що перебував в
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою
з 2003 року по 2013 рік. За час спільного
проживання ними був придбаний та за
спільні кошти, власною працею
перебудовано та переобладнано
житловий будинок по АДРЕСА_2. В
результаті чого будинок значно
збільшив житлову площу та значно були
покращені умови проживання. Після
розлучення, відповідачка створила
неможливі умови проживання, між ними
склались неприязні стосунки, вона
постійно чинить перешкоди в
користуванні житлом. Іншого житла не
має.

Просив суд зобов'язати ОСОБА_2
усунути перешкоди в користуванні
житловим приміщенням по АДРЕСА_2;
вселити його в житловий будинок по
АДРЕСА_2; зобов'язати відповідачку
надати ключі від замків будинку; судові
витрати покласти на відповідача.

При розгляді справи позивач
уточнив позовні вимоги (а.с. 128-129). Також
вказав, що він тривалий час не проживає
в даному будинку через неможливі
умови, які створила відповідачка. Тому
він вимушений винаймати житло, а саме
за договором оренди винаймає квартиру
в АДРЕСА_1, за сплачує 1600 грн., що за 11
місяців склало 17 600 грн. Дані збитки
виникли з вини відповідачки, її
неправомірні дії, яка має відшкодувати
заподіяну шкоду в повному розмірі.

Тому просив суд зобов'язати
ОСОБА_2 усунути перешкоди в
користуванні житловим приміщенням по
АДРЕСА_2; вселити його в житловий
будинок по АДРЕСА_2; зобов'язати
відповідачку надати ключі від замків
будинку; стягнути з ОСОБА_2 матеріальну
шкоду в розмірі 17 600 грн.; судові витрати
покласти на відповідача.

При розгляді справи відповідачка
ОСОБА_2 подала зустрічний позов (а.с.
56-61). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
їй на праві власності належить будинок
по АДРЕСА_2 на підставі договору
дарування. Під час подружнього життя
вони проживали разом в даному будинку.
Оскільки збереження шлюбу стало
неможливим, тому вона подала на
розлучення. Між ними склались
неприязні стосунки, відповідач ОСОБА_1
постійно компрометує її та вчиняє
сварки, під час яких заподіює їй
тілесні ушкодження. Спільне проживання
з ним є неможливим.

Просила суд усунути перешкоди в
користуванні майном шляхом виселення
ОСОБА_1 з житлового будинку по АДРЕСА_2;
зобов'язати Києво-Святошинський
районний відділ Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області здійснити дії щодо зняття з
реєстрації ОСОБА_1; судові витрати
покласти на відповідача.

При розгляді справи відповідачка
уточнила зустрічні позовні вимоги
(а.с.108-111). Обґрунтовувала тим, що вона як
власник житлового будинку має право
використовувати його для власного
проживання та проживання членів своєї
сім'ї. Відповідач ОСОБА_1 на даний час є
не членом її сім'ї, з ним склались
неприязні стосунки. Не проживає в
житловому будинку відповідач тривалий
час і є таким, що втратив право
користування даним будинком.

Просила суд визнати ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування житловим
будинком по АДРЕСА_2; зобов'язати
Києво-Святошинський районний відділ
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області
здійснити дії щодо зняття з реєстрації
ОСОБА_1; судові витрати покласти на
відповідача.

У судовому засіданні позивач та
його представник свої вимоги
підтримали, проти зустрічного позову
заперечував. Суду пояснили, що спірний
будинок вони будували разом з
відповідачкою. Близько двох років тому
ОСОБА_2 та її батьки почали чинити йому
перешкоди в користуванні житлом.
Більше року там не проживає, бо йому
порадили там не проживати, особистих
речей його там не залишилось. На праві
власності йому належить земельна
ділянка в м. Миргород, є житловий
будинок на ній, але він не введений в
експлуатацію. Відповідачка в спірному
будинку також не проживала, але замки
змінила, не давала доступу йому до
будинку, вчиняла сварки з ним. Тому
просили суд задоволити позовні вимоги
в повному обсязі, відмовити в
задоволенні зустрічних позовних вимог.

У судовому засіданні
відповідачка та її представник проти
позову заперечували, підтримали вимоги
за зустрічним позовом. Суду пояснили,
що вони з квітня 2012 року проживають
окремо. Між ними склались неприязні
стосунки, постійно виникали сварки,
ОСОБА_1 застосував фізичне насилля до
неї, в результаті чого їй були
заподіяні тілесні ушкодження. Її
батьки проживають в Полтавській
області, інколи приїжджають до неї в
гості. З жовтня 2012 року вона виїхала з
будинку, через неможливі умови
проживання, які створив відповідач,
який постійно приводив друзів та
розпивав з ними спиртні напої. Навесні
2013 року він самовільно змінив замки на
дверях, тому вона вимушена була їх
зняти, нових в той час не ставила.
Відповідач сам залишив будинок, тому
вона вирішила зробити там ремонт, який
за допомогою своїх батьків робила з
серпня 2013 року по лютий 2014року. В лютому
2014 року вона вселилась в будинок.
Просила суд задоволити зустрічний
позов, та відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_1

У судове засідання представник
Києво-Святошинський районний відділ
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області не
з'явився. Про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.
Причини неявки суду не повідомив.
Клопотань про відкладення розгляду
справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити, зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_2 підлягають частковому
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

При розгляді справи судом встановлено,
що 12 лютого 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
був зареєстрований шлюб у відділі
реєстрації актів громадського стану
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві, актовий запис №55.

Від сумісного проживання сторони мають
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 15
листопада 2012 року даний шлюб було
розірвано.

16 серпня 2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2
був укладений договір дарування
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

З довідки №1440 від 23 грудня 2013 року
виконавчого комітету Дмитрівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області вбачається,
що за адресою: АДРЕСА_2 - зареєстровані
ОСОБА_2 (заявник, ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_6
(син, ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_1 (не родич,
ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_9 (племінниця,
ІНФОРМАЦІЯ_4), ОСОБА_10 (невістка,
ІНФОРМАЦІЯ_5).

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
липня 2013 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
в тому числі житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного
суду Київської області від 15 жовтня 2013
року рішення районного суду залишено
без змін.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України
гарантоване кожному право на житло,
ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного житлового
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як на підставі і в порядку,
передбаченому законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64
Житлового кодексу України, до членів
сім'ї власника будинку (квартири)
належать дружина, діти і батьки.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового
кодексу України припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє колишніх членів сім'ї права
користування займаним приміщенням.

Таким чином, відповідач до моменту
залишення будинку був колишнім членом
сім'ї власника та мав право
користування жилим приміщенням.

Згідно положень ст.150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

З пояснень сторін та матеріалів справи
встановлено, що між сторонами виникли
неприязні стосунки, що підтверджується
численними зверненнями до органів
внутрішніх справ, актом
судово-медичного обстеження №350 від 15
листопада 2012 року, показами свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Разом з тим, покази свідків щодо часу
проживання, залишення речей,
неможливості проживання позивача
через створення неможливих умов, суд до
уваги не бере, оскільки дані покази
містили суттєві розбіжності, містили
лише суб'єктивні оціночні судження та
припущення, з них не можливо встановити
конкретні та об'єктивні факти, які б
могли вплинути на розгляд цієї справи.

За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

П.10 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» визначає,
що у справах про визнання наймача або
членів його сім'ї такими, що втратила
право користування жилим приміщенням,
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

За правилом ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

З пояснень позивача та відповідача
встановлено, що відповідачка з жовтня
2012 року по лютий 2014 року не проживала в
спірному будинку, позивач не проживає
більше року, забрав свої речі та
переїхав, внаслідок неприязних
відносин; з того часу він не проживав у
спірному будинку.

Судом встановлено, що з травня 2013 року
позивач ОСОБА_1 не проживає у житловому
приміщенні за адресою: АДРЕСА_2, не мав
перешкод в користуванні і спірним
житловим будинком, своїх речей там не
зберігає, житловою площею не
цікавиться, витрати по його утриманню
не несе, дій які б свідчили про дійсний
намір та бажання зберегти за собою
право користування жилим приміщенням,
не вчинив, з заявою про вселення на
спірну житлову площу звернувся лише
після вселення в будинок відповідачки.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_1 втратив право
користування спірним жилим
приміщенням, добровільно залишивши
спірне жиле приміщення і без поважних
причин в ньому не проживала понад один
рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405
ЦК України дає підстави суду визнати
ОСОБА_1 таким, що втратив право
користуватись житловим приміщенням, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а тому
в цій частині зустрічний позов
підлягає задоволенню.

Доводи ОСОБА_1, що він там не міг
проживати, батьки відповідачки
постійно вчиняли з ним сварки, не
надавали ключі від будинку, викинули
його речі, спростовуються матеріалами
справи. Так, батьки відповідачки
зареєстровані в Полтавській області і
там проживають, доказів їх постійного
проживання в спірному будинку суду
подано не було. Щодо причин виїзду з
житлового приміщення позивач
повідомив суду, що виїхав, бо йому так
порадили. Належних та допустимих
доказів щодо дійсного бажання
вселитись в будинок, вчинення реальних
дій суду подано не було, а пояснення, що
він приходив кормити собаку та просив
впустити його в помешкання не
підтверджують даної обставини. Поданий
відеозапис суд оцінює критично,
оскільки на ньому не можливо
встановити час події, осіб, хто знімає,
обґрунтованість та правдивість
висвітлених обставин (в тому числі щодо
намагання відчинити двері якимось
ключем). Сам по собі факт не приязних
стосунків між сторонами не є
обґрунтуванням підстави неможливості
проживання в будинку більше року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі: заяви особи
або її законного представника;
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
про виселення, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою.

Таким чином, позовні вимоги про
зобов'язання відділу зняти з
реєстрації ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню.

Оскільки ОСОБА_1 добровільно залишив
помешкання, дійсних вчинків не робив
щодо збереження за ним права на
проживання в будинку, та втратив право
на користування помешканням, а тому
вимоги про вселення та відшкодування
шкоди не підлягають задоволенню.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позовних вимог, дослідивши
всебічно, повно, безпосередньо та
об'єктивно наявні у справі докази,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про необхідність часткового
задоволення зустрічних позовних вимог,
та відмови в задоволенні первісного
позову.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні,
вселення, зобов'язання вчинити дію,
відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа Києво-Святошинський
районний відділ Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод в
користуванні, зняття з реєстрації -
задоволити частково.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, таким, що
втратив право користування житловим
будинком за адресою: АДРЕСА_2.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.С. Пінкевич