Справа № 152/341/14-ц
Шаргородський районний суд Вінницької
головуючого судді -
секретаря - Палій М.Д.,
представника позивача - Заграй
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
у лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду із зазначеним вище
позовом до ОСОБА_3, у якому просить
стягнути з відповідача на свою користь
заборгованість у розмірі 42 254,04 грн за
кредитним договором б/н від 29.09.2005 року,
яка складається з: 6816,45 грн
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 500 грн штраф
(фіксована частина); 1988,29 грн штраф
(процентна складова).
В обґрунтування позову зазначено, що
відповідно до укладеного договору від
29.09.2005 року відповідач отримав кредит у
розмірі 10 000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Щодо зміни кредитного
ліміту, банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та
Правил надання банківських послуг, де
зазначено, що клієнт дає свою згоду, що
кредитний ліміт встановлюється за
рішенням банку, і клієнт дає право
банку в будь-який момент змінити
кредитний ліміт. Підписання даного
договору є прямою і безумовною згодою
позичальника щодо прийняття будь-якого
кредитного ліміту, встановленого
банком, відповідно до п. 3.3 Умов та
Правил надання банківських послуг.
Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним та банком договір,
підтверджується підписом у заяві.

При укладенні договору сторони
керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно
якої договором приєднання є договір,
умови якого встановлені однією зі
сторін у формулярах або інших
стандартних формах, який може бути
укладений лише шляхом приєднання
другої сторони до запропонованого
договору в цілому. Друга сторона не
може запропонувати свої умови
договору. Відповідно до п. 9.12 Умов та
правил надання банківських послуг,
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього строку жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
строк. Договором передбачено порядок
та умови погашення кредиту, погашення
заборгованості по кредиту, сплата
нарахованих за період користування
кредитом відсотків, комісії за
користування кредитом та інших витрат.

Позивач свої зобов'язання за договором
та угодою виконав у повному обсязі,
оскільки надав відповідачу кредит у
розмірі, встановленому договором.

Відповідно до пунктів 6.5, 6.6 та 8.6 Умов
надання банківських послуг,
позичальник зобов'язується погашати
заборгованість за кредитом, відсотками
за його використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах, передбачених цим
договором. У разі невиконання
зобов'язань за договором, на вимогу
банку виконати зобов'язання з
повернення кредиту (у тому числі
простроченого кредиту та Овердрафту),
оплатити винагороди банку. При
порушенні позичальником строків
платежів по кожному з грошових
зобов'язань, передбачених цим
договором більш ніж на 120 днів,
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми
позову.

Відповідач не надавав своєчасно банку
кошти для погашення заборгованості за
кредитом, відсотками, а також іншими
витратами відповідно до умов договору,
і таким чином, не виконав своїх
зобов'язань. У зв'язку із цим, станом на
31.12.2013 року відповідач має
заборгованість 42254,04 грн.

У судовому засіданні представник
позивача Заграй О.О. позовні вимоги
підтримала у повному обсязі,
посилаючись на ті самі обставини, що і у
позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судовому засіданні, а відповідач у
письмових запереченнях (а.с.34) позовні
вимоги не визнали, посилаючись,
зокрема, на те, що позивач пропустив
строк позовної давності, застосувати
яку при вирішенні даного спору просили
суд. Окрім того, на думку відповідача та
його представника, позивач взагалі не
надав доказів надання кредиту, а
анкета-заява не містить умов про сплату
комісії, відтак, відсутні підстави для
її нарахування.

Розглянувши подані документи та
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника позивача, пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються вимоги
позивача та заперечення відповідача,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, суд
встановив наступні обставини.

Відповідно до пункту 1 додаткової угоди
від 29.09.2005 року, укладеної між позивачем
та відповідачем, на умовах договору про
відкриття і обслуговування платіжної
карти від 29.09.2005 року, укладеного між
банком та клієнтом, банк відкриває
картковий рахунок і випускає платіжну
картку № НОМЕР_1, її вид і строк дії
визначений в анкеті-заяві, яка є
невід'ємною частиною цієї угоди (а.с.11).

Також додатковою угодою передбачалося,
що: кредитний ліміт за карткою
становить 10 000 грн, базова процентна
ставка за користування лімітом 3% на
місяць, за зняття готівки 3% від суми,
строк дії кредитного ліміту відповідає
строку дії платіжної картки,
щомісячний платіж становить 7% від суми
заборгованості, погашення
заборгованості має відбуватися до
кінця місяця, наступного за звітним.

Згідно анкети-заяви на одержання
кредитної карти від 06.10.2005 року, ОСОБА_3
звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із
проханням випустити йому кредитну
карту і встановити на неї кредитний
ліміт в сумі 10 000 грн (а.с.11).

Із зазначеної вище анкети-заяви також
вбачається, що 06.10.2005 року відповідачу
було випущено кредитну карту № НОМЕР_1
з кредитним лімітом 10 000 грн, строк дії
якої вересень 2007 року.

Встановленим судом обставинам
відповідають цивільні правовідносини,
які виникають із договору позики, а
саме - кредиту, за договором якого банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 глави 71 ЦК
України, якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається в
письмовій формі (ст. 1055 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором (ст.
1049 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене,
суд прийшов до наступних висновків: між
сторонами виникли договірні
правовідносини, на підставі кредитного
договору, оформленого шляхом
підписання додаткової угоди від 29.09.2005
року та анкети-заяви на одержання
кредитної карти від 06.10.2005 року. Строк
дії кредитного договору дорівнює
строку дії кредитного ліміту та строку
дії платіжної картки, тобто до вересня
2007 року.

На умовах укладеного між сторонами
кредитного договору, позивач
зобов'язувався надати відповідачу
кредит шляхом видачі кредитної картки
з кредитним лімітом у розмірі 10 000 грн, а
відповідач зобов'язувався у строк,
передбачений договором, тобто до
вересня 2007 року повернути суму кредиту
та сплатити відсотки за користування
кредитом у розмірі 3% на місяць, шляхом
щомісячної сплати коштів у розмірі не
менш 7% від суми поточної сумарної
заборгованості по кредиту.

У судовому засіданні представники
позивача та відповідача визнали ту
обставину, що ОСОБА_3 дійсно одержав у
кредит 10 000 грн, а тому, дана обставина, в
силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає
доказуванню.

Отже, позивач свої зобов'язання за
кредитним договором виконав повністю,
оскільки надав відповідачу на умовах,
визначених договором кредит.

У той же час, відповідач зобов'язань,
узятих на себе за кредитним договором
не виконав, оскільки у строк,
передбачений договором суму кредиту не
повернув та процентів не сплатив.

У судовому засіданні представники
позивача та відповідача визнали також
ту обставину, що заборгованість
відповідача за кредитом становить 6816,45
грн, а тому, і ця обставина, в силу ч. 1 ст.
61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Що стосується заборгованості
відповідача за процентами, то як
вбачається із розрахунку
заборгованості за договором, станом на
31.12.2013 року заборгованість відповідача
за процентами становить 32 949,30 грн
(а.с.6-10).

Проте, суд не приймає зазначений вище
розрахунок як належний доказ розміру
заборгованості відповідача за
процентами, оскільки цей документ не
містить у собі власне самого
розрахунку розміру процентів, зокрема,
періодів та порядку їх нарахування, а
містить лише результат їх нарахування,
що унеможливлює перевірку судом
правильності нарахування позивачем
процентів.

Окрім того, із зазначеного розрахунку
вбачається, що проценти відповідачу
нараховувались і після вересня 2007 року,
тобто після закінчення дії кредитного
договору (закінчення строку дії
кредитного ліміту та строку дії
платіжної картки), а отже проценти з
цього часу нараховувались без належної
правової підстави.

При цьому, суд не бере до уваги
посилання позивача у позові та його
представника у судовому засіданні на
Умови і правила надання банківських
послуг (а.с.12-18), оскільки позивач не
надав доказів того, що відповідач
взагалі ознайомлений із цими Умовами
та правилами а надав свою згоду на їх
застосування до правовідносин, що
виникли між ним та банком.

Виходячи із цього, суд також вважає, що
безпідставною є вимога позивача щодо
сплати відповідачем будь-яких штрафів,
оскільки умовами укладеного між
сторонами кредитного договору
нарахування та сплата штрафів не
передбачена.

За таких обставин позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами розміру процентів за
користування кредитом та
правомірності штрафів, які позивач
просить стягнути з відповідача.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що
позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості по процентам за
користування кредитом в сумі 32 949,30 грн,
500 грн штрафу (фіксована частина) та 1988,29
грн штрафу (процентна складова)
задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, оскільки судом
встановлено, що заборгованість
відповідача за кредитом становить 6816,45
грн, то цю суму слід було б стягнути з
відповідача на користь позивача.

Водночас, згідно п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема чи пропущено строк
позовної давності.

Статтями 256 та 257 ЦК України
встановлено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК
України).

Згідно ст. 267 ЦК України, заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14
передбачено, що встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Згідно банківської виписки за період з
01.10.2005 року по 27.03.2014 року (а.с.46),
відповідач востаннє сплачував
заборгованість за кредитом 02 жовтня 2006
року, а тому саме з цього часу для
позивача почався перебіг трирічного
строку позовної давності для звернення
до суду з вимогою про захист свого
цивільного права.

У той же час, позивач звернувся до суду
із позовом лише 25 лютого 2014 року, тобто
після спливу позовної давності, без
зазначення поважних причин пропущення
позовної давності, у свою чергу
відповідач у письмових запереченнях, а
його представник у судовому засіданні
заявили про застосування судом
позовної давності, відтак у
задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк»
до ОСОБА_3 в частині стягнення
заборгованості за кредитом в сумі 6816,45
грн слід відмовити, через пропуск
строку позовної давності.

Тому, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-62, 212-215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості відмовити.

Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України,
рішення суду може бути оскаржене у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Вінницької області через
Шаргородський районний суд Вінницької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

І.Л.Строгий