Справа № 583/1377/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Охтирка Сумської області

Охтирський міськрайсуд Сумської
області в особі:

головуючого - судді
КОВАЛЬОВОЇ О.О.

при секретарі
ВОЛОШЕНКО О.С.,

з участю осіб, що беруть участь у
розгляді справи: позивачки ОСОБА_1 та
її представника ОСОБА_2, представника
відповідача ЧЕРЕДИ М.І., третьої особи
ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, з
фіксацією розгляду справи технічним
комплексом «Камертон», розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Охтирці цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1 до Охтирського міськрайонного
виробничого відділу Сумської
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», третя особа:
ОСОБА_4

про визнання недійсним акту про
встановлення та закріплення в натурі
меж земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

15.04.2014 року до суду звернулася
позивачка з позовом. Вимоги мотивувала
тим, що вона є власником земельної
ділянки площею 0.0609 га по АДРЕСА_1. В ході
приватизації земельної ділянки її межі
були погоджені суміжними
землевласниками (землекористувачами),
в тому числі із ОСОБА_4, який мешкає по
АДРЕСА_2, що підтверджується
відповідним актом від 14.12.2004 року.
Згодом позивачці стало відомо, що 15.11.2013
року складено акт про встановлення та
закріплення в натурі меж земельної
ділянки ОСОБА_4 Позивачка вказувала на
те, що всупереч вимогам п. 3.12 Інструкції
про встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів 18.05.2010 року № 376, її
не повідомили про дату та час
проведення робіт із закріплення меж
сусідньої земельної ділянки і
внаслідок цього згідно акту межові
точки земельної ділянки ОСОБА_4
знаходяться на її земельній ділянці, що
не відповідає дійсності та порушує її
права на володіння, користування та
розпорядження належним їй майном.
Посилаючись на наведене, просила
визнати недійсним акт від 15.11.2013 року
про встановлення та закріплення в
натурі меж земельної ділянки ОСОБА_4 по
АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги.

Представник позивачки підтримав
позовні вимоги, в судовому засіданні
пояснив, що оспорюваний акт містить
невірні відомості, використовуючи які,
ОСОБА_4 намагається поставити під
сумнів право власності позивачки на
належну їй на праві приватної земельну
ділянку. Внаслідок цього порушуються
безпосередньо права позивачки на
користування належною їй земельною
ділянкою. Вважав, що даний акт є
правочином, а тому на підставі ст.ст. 16,
202 ч. 1, 215 ч. 3 ЦК України він має бути
визнаний недійсним.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
пояснив, що оспорюваний позивачкою акт
не позбавляє позивачку права власності
на належну їй земельну ділянку по
АДРЕСА_1, оскільки основним документом,
що посвідчує право власності на землю,
є державний акт. Акт від 15.11.2013 року про
встановлення та закріплення в натурі
меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 є
частиною технічної документації на
землю, не є правовстановлюючим
документом, не породжує виникнення
прав і обов»язків сторін, а тому не може
бути визнаний недійсним. Крім того,
відновлення меж земельної ділянки по
АДРЕСА_2, здійснене відповідно до
зазначених в державному акті ОСОБА_4
каталогу координат, які внесені до
єдиного реєстру прав власності на
землю держземагентства. Також пояснив,
що позивачка не була повідомлена про
землевпорядкувальні роботи на
земельній ділянці ОСОБА_4, як того
вимагає п. 3.12. Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженою наказом
Державного комітету України з
земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376,
зареєстрованим в Мінюсті України 16.06.2010
року за N 391/17686.

Третя особа та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, вважали, що позивачка навмисно
створює перешкоди ОСОБА_4 в реалізації
його права власності. 15.11.2013 року
позивачка навмисно не прийшла для
участі у землевпорядних роботах.

Дослідивши матеріали справи,
врахувавши надані сторонами докази на
свої доводи і заперечення, оцінивши їх
в сукупності, суд виходив з наступного:

Згідно ст. 125 ЗК України право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

За приписами ч. 1, 2 ст. 106 ЗК України
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними.

Види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.

Частина 1 статті 107 ЗК України визначає,
що основою для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

Наказом Державного комітету України з
земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376,
зареєстрованим в Мінюсті України 16.06.2010
року за N 391/17686 (з наступними змінами)
далі - наказ Держкомзему № 376
визначено, що межові знаки, які
встановлені з метою закріплення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) до набрання чинності цим
наказом, є дійсними і підлягають заміні
лише при добровільному зверненні
власника (користувача) земельної
ділянки.

Механізм встановлення (відновлення)
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками визначений Інструкцією про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженою наказом
Держкомзему № 376 далі - Інструкція.

Так, відповідно до пункту 2.1. Інструкції
встановлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) здійснюється
на підставі розробленої та
затвердженої технічної документації
із землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), технічної
документації із землеустрою щодо
поділу та об'єднання земельних ділянок
або проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Пунктом 3.12 Інструкції
визначено, що закріплення межовими
знаками меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється
виконавцем у присутності власника
(користувача) земельної ділянки,
власників (користувачів) суміжних
земельних ділянок або уповноваженою
ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів)
суміжних земельних ділянок про дату і
час проведення робіт із закріплення
межовими знаками меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
здійснюється виконавцем завчасно, не
пізніше ніж за п'ять робочих днів до
початку робіт із закріплення межовими
знаками меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається
рекомендованим листом, кур'єрською
поштою, телеграмою чи за допомогою
інших засобів зв'язку, які
забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних
земельних ділянок, місце проживання
або місцезнаходження яких невідоме,
повідомляються про час проведення
робіт із закріплення межовими знаками
поворотних точок меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
через оголошення у пресі за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) може здійснюватися за
відсутності власників (користувачів)
суміжних земельних ділянок у випадку
їх нез'явлення якщо вони були належним
чином повідомлені про час проведення
вищезазначених робіт, про що
зазначається у акті прийомки-передачі
межових знаків на зберігання.

Згідно розділу IV Інструкції
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється
при повній (частковій) втраті в натурі
(на місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок.

Власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186
Земельного кодексу України (2768-14)
документації із землеустрою. У разі
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Встановлено, що на підставі державного
акту серії ЯА № 522721, виданого 20.07.2005
року, зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та право постійного
користування землею за № 06,
позивачці належить земельна ділянка
площею 0.0609 га по АДРЕСА_1 /а.с. 8/. Межі
цієї земельної ділянки в натурі
встановлені, закріплені актом від
14.12.2004 року /а.с. 9/.

На підставі державного акту серії ЯМ №
335545, виданого 17.11.2011 року,
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та право постійного
користування землею за № 00297,
ОСОБА_4 належить земельна ділянка
площею 0.0845 га по АДРЕСА_2 /а.с. 10/.

15.11.2013 року за замовленням ОСОБА_4, з
участю працівників Охтирського
міськрайонного виробничого відділу
Сумської регіональної філії
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»
ОСОБА_7, ОСОБА_8, депутатів 17 округу
Охтирської міської ради ОСОБА_13,
ОСОБА_10 складено акт встановлення та
закріплення в натурі меж земельної
ділянки останнього за адресою АДРЕСА_2
а.с. 29. Межі земельної ділянки
закріплені межовими знаками, які
передані раніш на зберігання власнику.
Межові знаки в точках 13 та 14 не були
встановлені в зв»язку з тим, що згідно
розмірів у державному акті вони мають
знаходитись на суміжній земельній
ділянці про АДРЕСА_1. Точка 13 повинна
бути на відстані 23.78 м від існуючої
огорожі (фактично 23.10 м), точка 14 повинна
бути на відстані 21.12 м (фактично 20.06 м) в
існуючій огорожі. Отже, дані точки
знаходяться на земельній ділянці по
АДРЕСА_1.

Показами допитаних в суді свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 знайшли
підтвердження доводи позивачки про те,
що вона була відсутня на місцевості
15.11.2013 року під час складання
оспорюваного акту.

Доводи ОСОБА_4 про те, що позивачка
була вдома 15.11.2013 року, але умисно не
вийшла для участі у
землевпорядкувальних роботах, суд
визнає надуманими, не підтвердженими
жодними доказами.

Вирішуючи позовні вимоги про
визнання недійсним акту від 15.11.2013 року,
суд виходив з приписів ст. 11 ч. 1 ЦПК
України, якою передбачено розгляд
цивільних справ в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справи.

Суд погоджується и визнає
обґрунтованими доводи представника
відповідача про те, що оспорюваний
позивачкою акт від 15.11.2013 року не є
правочином, а є лише частиною технічної
документації із землеустрою.

Суд вважає помилковим посилання
представника позивачки на ч. 1 ст. 202 ЦК
України в аспекті, що оспорюваний акт є
правочином, оскільки породжує
обов»язок перенести паркан на певну
відстань, встановивши фактичну межу
між сусідніми земельними ділянками в
іншому місці.

Висновок суду ґрунтується на
тому, що відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема, із правочинів.

Згідно ст. 202 ЦПК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Однак, як зазначалося вище, в силу ст. 125
ЗК України право власності на земельну
ділянку виникає з моменту державної
реєстрації цих прав, тобто, з часу
отримання державного акту .

Отже, акт від 15.11.2013 року про
встановлення та закріплення в натурі
меж земельної ділянки ОСОБА_4 по
АДРЕСА_2, не є правочином з огляду на
приведені норми закону, а тому не може
бути визнаний недійсним на підставі ч.
3 ст. 215 ЦК України, як про це просив
представник позивачки.

За висновком суду є безпідставними
посилання представника позивача на те,
що оспорюваний акт породжує обов»язок
перенести паркан на певну відстань,
встановивши фактичну межу між
сусідніми земельними ділянками в
іншому місці, оскільки протягом
розгляду справи не надано доказів щодо
означеного.

Тим більше, що як вбачається з ухвали
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 08.04.2014 року
/а.с. 82/ і це встановлено в судовому
засіданні межові знаки між суміжними
ділянками позивачки та ОСОБА_4 не були
встановлені, оскільки фактичні розміри
цих ділянок не відповідають тим
розмірам, що вказані в актах про право
власності цих осіб і ширина земельної
ділянки ОСОБА_4 менша, ніж належить, за
рахунок збільшення ширини ділянки
позивачки.

Ці обставини були також встановлені
Охтирським районним відділом СРФ ДП
«Центр ДЗК» ще в 2010 році і зафіксовані в
акті від 03.06.2010 року, копія якого
знаходиться в матеріалах справи /а.с.
75/.

Суд вважає, що посилання позивачки про
порушення її прав на землю, є
необґрунтованим, оскільки після
приватизації нею земельної ділянки та
погодження (встановлення), закріплення
меж земельної ділянки актом від 14.12.2004
року /а.с. 9/, ухвалою Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
від 08.12.2010 року /а.с. 77 була затверджена
мирова угода по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про
встановлення сервітуту.

З пояснень представника відповідача,
які суд визнає істотними, судом
з»ясовано, що після затвердження
вказаної мирової угоди, ОСОБА_4 мав
сумнів щодо дійсної межі між його та
позивачки земельними ділянками, а тому
за власний кошт замовив відновлення
меж власної земельної ділянки, що і
було зафіксовано в оспорюваному акті
від 15.11.2013 року.

В той же час, позивачка з 14.12.2004 року не
здійснювала відновлення меж належної
їй земельної ділянки в натурі, а тому
суд визнав безпідставними її посилання
про те, що внаслідок проведення робіт
із закріплення меж земельної ділянки
ОСОБА_4 межові точки належної йому
земельної ділянки знаходяться на
земельній ділянці позивачки.

Висновки суду підтверджуються
поясненнями представника позивача в
судовому засіданні та листом
управління Держземагентства в
Охтирському районі Сумської області
від 01.04.2014 року /а.с. 11/, з якого
вбачається, що земельні ділянки
позивачки та ОСОБА_4 не накладаються
одна одну, так як при приватизації
даних ділянок були розроблені
технічні документації землеустрою,
розрахунки координат яких були внесені
до бази Держземагентства «Mapinfo».

За переконанням суду позивачка не
надала належного доказу, який би
доводив існування меж між суміжними
земельними ділянками позивачки та
ОСОБА_4 в іншому місці, ніж це
зафіксовано в оспорюваному акті від
15.11.2013 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги не ґрунтуються на
приписах закону та не відповідають
фактичним обставинам, встановленим по
справі, а тому не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 103, 106, 125, 126, 152 ЗК
України, ст.ст 202, 215, 328 ЦК України,
ст.ст. 6, 10, 11, 57-61, 88, 209 ч. 3, 212-215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Охтирського міськрайонного
виробничого відділу Сумської
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», третя особа:
ОСОБА_4 про визнання недійсним акту
про встановлення та закріплення в
натурі меж земельної ділянки -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами
до апеляційного суду Сумської області
через Охтирський міськрайонний суд
Сумської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня проголошення рішення.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області
О.О. КОВАЛЬОВА

Повний текст рішення суду
виготовлений 23.06.2014 року.