Справа № 712/2368/14-ц
№2/712/1066/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року Соснівський районний
суд м.Черкаси в складі:

головуючого - судді Пироженко В.Д.

при секретарі - Маршук М.О.

з участю адвоката - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи : ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
удаваним, таким що приховує фактичний
договір купівлі-продажу та визнання
права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовними
вимогами до ОСОБА_3, треті особи :
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
дарування удаваним, таким що приховує
фактичний договір купівлі-продажу та
визнання права власності, вказуючи, що
25 серпня 1974 року вона та відповідач
уклали шлюб. Після одруження вони
сім»єю проживали близько 3-х років в
селі Надточаївка, Шполянського району,
Черкаської області.

Близько 1977 -1978 року вони приїхали в
м.Черкаси, взяли в оренду квартиру та
проживали в орендованому житлі до 1997
року.

З 1974 року та до 1997 року вони працювали
та збирали кошти на купівлю свого
приватного житла.

На початку 1997 року сім»єю було прийнято
рішення щодо купівлі житла.

В кінці березня 1997 року, по оголошенні в
газеті «От и ДО» вони оглянули частину
будинку по АДРЕСА_1 та вирішили купити
зазначену частину будинку. Власником
частини будинку була невідома їм жінка
похилого віку ОСОБА_6, яка після продажу
частини будинку переїхала проживати в
м.Київ до своєї дочки.

В травні 1997 року вони купили частину
будинку по АДРЕСА_1 за 9 000 доларів США, в
якій постійно проживали та були
зареєстровані сім»єю.

Наданий час вона з чоловіком
розлучається та запропонувала йому
розділити будинок, на що той їй
відповів, що вона ніякого відношення до
будинку немає.

Для з»ясування обставин вона написала
заяву до ЧООБТІ.

10.01.2014 року їй надійшла відповідь з
ЧООБТІ згідно якої в отриманні
документів їй відмовлено. Тільки
отримавши відповідь з ЧООБТІ 10.01.2014
року вона зрозуміла, що відповідачем
при купівлі частини будинку по АДРЕСА_1
було запропоновано вчинити у нотаріуса
договір дарування, аби приховати
фактично вчинений договір
купівлі-продажу.

Всі ці роки в неї не виникало жодних
підозр, та вважала, що в нотаріусу
оформлено договір купівлі-продажу та
майно зареєстровано на відповідачеві
згідно договору купівлі-продажу, і
вони є власниками майна в рівних
частках.

Просить поновити їй строк позовної
давності на звернення до суду. Визнати
договір дарування на частину
будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6
та ОСОБА_3 удаваним правочином, тобто
таким, що приховав фактичний договір
купівлі-продажу, який був укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на частину будинку по
АДРЕСА_1. Визнати 1/2 частину
домоволодіння по АДРЕСА_1 спільним
майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Визнати за нею право власності на 1/4
частину домоволодіння по АДРЕСА_1. В
ході розгляду справи позивач уточнила
свої позовні вимоги та просила визнати
за нею право власності на 7/20 частин
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та
адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, просили
позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
ОСОБА_7 заявлені позовні вимоги
позивача не визнали. Позивач пояснив,
що між ним та ОСОБА_6 була домовленість
про укладання договору дарування, що і
було зроблено в нотаріуса. Позивачка
знала про це, так як документи на
будинок завжди знаходились у
доступному місці і позивачка мала до
них доступ. Просили застосувати строк
позовної давності.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснила, що її батьки
збирали кошти на придбання будинку.
Їздили та підшукували будинок. Будинок
купили за 9000 доларів США в сторонньої
людини та стали в ньому проживати та
добудовувати його. На даний час батько
виганяє з будинку матір і вони
дізнались що будинок зареєстрований на
підставі договору дарування.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання
не з»явився, хоч належним чином
повідомлений про час та місце слухання
справи.

Заслухавши сторони, адвоката,
представника відповідача, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.08.1974 року ОСОБА_2
та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що
мається копія свідоцтва про одруження.

29.05.1997 року укладено договір дарування
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, яким ОСОБА_6
подарувала ОСОБА_3 7/10 части житлового
будинку з відповідною частиною
надвірних споруд в АДРЕСА_1. Даний
договір посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстрований в
реєстрі .

Даний будинок належав дарувателю
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
власності, посвідченого
держнотконторою 11.11.80 року та
свідоцтва про право на спадщину.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
пояснив, що ОСОБА_9 мала намір на меті
продати будинок. Після спілкування у
них виникли дружні відносини. ОСОБА_6
мала похилий вік та потребувала
сторонньої допомоги. ОСОБА_6 пояснила,
що вона дуже любить свій будинок та не
хоче від'їжджати до м. Києва. В квітні 1997
року вона надала йому доручення, яким
доручила знайти покупця на житло. Після
того запропонувала укласти договір
довічного утримання. Перед укладенням
договору заявила, що вона повністю
довіряє йому та уклала з ним договір
дарування. Пізніше ОСОБА_6 забрала
донька в м. Київ.

Свідки ОСОБА_10 ОСОБА_11 в судовому
засіданні пояснили, що вони є сусідами
позивача та відповідача, які купили у
ОСОБА_6 будинок та переобладнали і
перебудували його. ОСОБА_6 продавала
будинок, так як збиралась переїхати до
доньки в м. Київ. Нікому будинок вона не
збиралась дарувати. Вони хотіли купити
її будинок бабусі свого зятя, але
грошей у них не вистачило.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні
пояснила, що вона є донькою сторін.
Станом на 1997 рік їй було 21 рік. Батьки
планували купити будинок щоб жити. По
газеті «ОТ И ДО» знайшли будинок на
вул.. Громова. Поїхали, подивились його.
Продавала будинок літня жінка. Про
догляд взагалі мова не йшла. Будинок
батьки купили за 9000 доларів США,

У ході розгляду справи достеменно
встановлено, що відповідач та ОСОБА_6
не є родичами, колегами по роботі чи
близькими друзями, мають велику
різницю у віці, не пов»язані спільними
інтересами чи спільним побутом. Суд
вважає сумнівними покази відповідача
щодо дарування йому будинку зовсім
сторонньою людиною, так як відразу
після оформлення договору, ОСОБА_6
забрала в м.Київ донька, де і доглядала
її до самої смерті.

Аналіізуючи викладене, оцінюючи
зібрані по справі докази, суд доходить
до висновку, що вимоги позивачки ОСОБА_2
щодо визнання договору дарування
удаваним правочином обґрунтовані та
знайшли своє об»єктивне та переконливе
підтвердження в ході розгляду справи.

Суд критично оцінює позицію
відповідача ОСОБА_3 щодо дарування йому
будинку зовсім сторонньою людиною, так
як відразу після оформлення договору,
ОСОБА_6 забрала в м.Київ донька, де і
доглядала її до самої смерті. Дана
позиція не узгоджується з вище
наведеними об»єктивними доказами по
справі.

Будинок по АДРЕСА_1 був предметом
продажу, що підтверджується
оголошенням у відповідній газеті «От и
ДО». Будинок виставлявся на продажу
власником будинку ОСОБА_6. Сам
відповідач визнав, що він намагався
придбати будинок, вів переговори щодо
його купівлі з власником.

Відповідно до ст..58 ЦК України ( в
редакції 1963 року), якщо правочин
вчинений з метою приховати інший
правочин ( удаваний правочин),
застосовуються правила, які регулюють
той правочин, який сторони дійсно
вчиняли.

Суд вважає, що договір дарування
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є
удаваним правочином, який вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, а саме для приховання
договору купівлі-продажу.

Згідно ст.. 224 ЦК України ( в редакції 1963
року), за договором купівлі-продажу
продавець зобов»язується передати
майно у власність покупцю, а покупець
зобов»язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову
компенсацію.

Враховуючи викладене, суд доходить до
переконливого висновку, що ОСОБА_6 не
мала наміру укладати договір
дарування, оскільки даний договір
створив би для неї небажані наслідки, а
саме: відсутність іншого житла, та
думка її дітей щодо дарування будинку
чужій особі.

Суд приходить до висновку, що дане
майно було придбане сторонами в шлюбі,
а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками
будинку по АДРЕСА_1 в рівних частках
відповідно до ст.. 70 СК України.

Відповідно до ст.. 60 СК України
передбачено, що майно набуте подружжям
за час шлюбу,належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Статтею 69 СК України передбачено, що
чоловік та дружина мають право на
розподіл майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дні,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права.

Як зазначила в судовому засіданні
позивач. про порушення свого права вона
дізналась лише після отримання
відповіді з ЧООБТІ в січні 2014 року
стосовно оформлення будинку. Посилання
відповідача на те, що позивачкою
пропущений термін звернення до суду є
безпідставним. Як встановлено в
судовому засіданні, при оформленні
договору дарування в нотаріуса
позивачка знаходилась в коридорі. Не
заперечував даного факту в судовому
засіданні сам відповідач.

Суд вважає причини пропуску позивачкою
термінів звернення до суду є поважними,
а тому вони повинні бути поновлені.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

На підставі викладеного, аналізуючи
докази в їх сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги позивача щодо
застосування до оспорюваного
правочину норм, які регулюють
відносини по укладенню
договору-купівлі продажу доведені, а
тому позов підлягає до задоволення.

Постільки дане майно є спільним майном
подружжя, суд вважає визнати за
позивачем право власності на 7/20 частин
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1.

Керуючись ст. 5,10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, ст.. 261, 328, 368 ЦК України, ст.. 58, 224
ЦК України в редакції 1963 року, ст.. 60, 69, 70
СК України суд, -

В и р і ш и в :

Поновити ОСОБА_2 строк позовної
давності на звернення до суду.

Визнати договір дарування від 29.05.1997
року на 7/10 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд
по АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 удаваним, таким, що приховує
фактичний договір купівлі-продажу.

Визнати 7/10 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд
по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/20
частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд
по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Головуючий: