Справа № 154/836/14-ц Провадження №
22-ц/773/913/14 Головуючий у 1 інстанції:
Каліщук А.А. Категорія: 52 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шоцькій О.В.,

з участю позивача ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Володимир-Волинського
територіального медичного об'єднання
(далі - ТМО) про поновлення на роботі за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Володимир-Волинського
міського суду від 24 квітня 2014 року,

В С ТА Н О В И Л А :

13 березня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
покликаючись на те, що працювала
фельдшером-лаборантом
клініко-діагностичної лабораторії
Володимир-Волинського ТМО. 26.07.2013 року
наказом №167 о/с її було звільнено з
роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України
за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків, покладених
трудовим договором. Дане звільнення
вважає незаконним, оскільки на її думку
не порушувала вимоги посадової
інструкції.

Просила поновити строк для звернення
до суду, скасувати наказ № 167 о/с від
26.07.2013 року та поновити її на роботі на
посаді фельдшера-лаборанта
клініко-діагностичної лабораторії у
Володимир-Волинському ТМО.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду від 24 квітня 2014 року в
позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неповне з'ясування цих обставин.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, а рішення
суду першої інстанції скасувати,
ухваливши нове рішення з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
оскільки до ОСОБА_2 раніше
застосовувався захід дисциплінарного
стягнення у вигляді догани, яка не
скасовувалась і не знімалась
достроково, після чого вона знову не
виконала без поважних причин обов'язки,
покладені на неї трудовим договором, то
у відповідача були підстави для
звільнення її із займаної посади.

Такі висновки суду є передчасними та
зробленими без врахування всіх
обставин справи та норм матеріального
права, що регулюють дані
правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 працювала на посаді
фельдшера-лаборанта
клініко-діагностичної лабораторії
Володимир-Волинського ТМО (а. с. 6).

Завдання та обов'язки ОСОБА_2 визначені
посадовою інструкцією
фельдшера-лаборанта, яка затверджена
02.07.2012 року головним лікарем та з якою
позивач ознайомлена (а. с. 22-23).
Основними обов'язками ОСОБА_2 є
проведення забору матеріалу на
дослідження у відповідності до
призначень лікуючого лікаря та правил
збору матеріалу, а також проведення
лабораторних досліджень біологічного
матеріалу згідно мети, вказаної в
направленні лікаря (п. п. 2.1;2.2).

Наказом від 10 травня 2013 року № 80-оз
ОСОБА_2 оголошено догану у зв'язку з
встановленням факту недобросовісного
виконання останньою своїх посадових
обов'язків (а. с. 50). Даний наказ є чинним.

Згідно з наказом № 167 о/с від 26.07.2013 року
ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі
п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне
невиконання обов'язків, покладених на
неї трудовим договором) (а. с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

Статтею 149 КЗпП України встановлено
порядок застосування дисциплінарних
стягнень. До застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення. За
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. При обранні
виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06 листопада 1992 року у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясувати, в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи
додержані власником або уповноваженим
ним органом передбачені статтями 147-1,
148, 149 КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Вищенаведені норми Закону
залишились поза увагою відповідача при
вирішення питання про звільнення
ОСОБА_2 у зв'язку з систематичним
невиконанням останньою без поважних
причин обов'язків, покладених на неї
трудовим договором. Також при розгляді
справи суд першої інстанції не
перевірив дотримання роботодавцем
норм Закону, що регулюють дані
правовідносини.

Звільнення за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України можливе лише за попередньою
згодою виборного органу первинної
профспілкової організації. В судовому
засіданні встановлено, що ОСОБА_2, не є
членом профспілкової організації, а
відтак така згода не отримувалась.

З матеріалів справи вбачається,
що підставою винесення наказу № 167-ос
від 26 липня 2013 року стало службове
розслідування проведене за скаргою
ОСОБА_6

За змістом даної скарги,
адресованої головному лікарю, 22.07.2013
року о 22 годині в приймальному
відділенні Володимир-Волинського ТМО
неповнолітню дитину ОСОБА_7 було
направлено в лабораторію для
проведення аналізу крові. При цьому
медичний працівник лабораторії ОСОБА_2
у грубій формі повідомила, що не
зобов'язана робити даний аналіз, не
реагуючи на вказівку про написання на
неї відповідної скарги. Така поведінка
ОСОБА_2 довела його дружину та дитину до
сліз. Скаржник прохав пояснити таку
зухвалу поведінку медичного
працівника ОСОБА_2 (а. с. 24).

При цьому, як вбачається з
відмітки, зробленої на даній скарзі,
така зареєстрована на наступний день
після події, а саме 23 липня 2013 року. При
тому, що представник відповідача в
судовому засіданні вказувала, що заява
ОСОБА_8 була зареєстрована в день події
22 липня 2013 року, про що в книзі вхідної
кореспонденції міститься відповідна
відмітка. При огляді копії книги
вхідної кореспонденції за номером 1207 22
липня 2013 року зареєстрована заява
ОСОБА_7. В судовому засіданні
представник відповідача не змогла
пояснити розбіжності в реєстрації
скарги ОСОБА_7 здійсненні на самому
тексті скарги та вчинені в журналі
вхідної кореспонденції.

В судовому засіданні ОСОБА_2
пояснила, що дійсно 22 липня 2013 року під
час її чергування близько 22 год. - 22 год.
30 хв. звернувся ОСОБА_7 з направленням
щодо проведення аналізу крові його
неповнолітнього сина. У зв'язку з тим,
що була зайнята проведенням інших
невідкладних аналізів, попрохала
зачекати. На таке її прохання ОСОБА_7
почав вимагати проведення невідкладно
аналізів його дитини. Закінчивши уже
розпочаті аналізи, відібрала кров у
дитини ОСОБА_7 та провела відповідний
аналіз крові.

З досліджених в судовому
засіданні журналів реєстрації
аналізів, які проводились ОСОБА_2 22
липня 2213 року вбачається наступне.
Відповідно до журналу реєстрації
біохімічних аналізів 22.07.2013 року о 21
год. 30 хв. ОСОБА_2 проводився аналіз
пацієнта ОСОБА_10; відповідно до журналу
для реєстрації аналізів сечі 22.07.2013
року ОСОБА_2 були проведені наступні
аналізи: 20 год. 30 хв. - пацієнта ОСОБА_15, 20
год. 50 хв. - пацієнта ОСОБА_13, 21 год. 20 хв. -
пацієнта ОСОБА_10. Відповідно до
ургентного журналу реєстрації
аналізів крові ОСОБА_2 22.07.20134 року
проводились наступні аналізи: о 20 год 30
хв. - пацієнта ОСОБА_10, о 20 год. 50 хв. -
пацієнта ОСОБА_11, о 21 год. 20 хв. -
пацієнта ОСОБА_12, о 21 год. 40 хв. -
пацієнта ОСОБА_14 і о 21 год. 50 хв.-
пацієнта ОСОБА_7.

З аналізу інформації, що наявна у даних
журналах, слід дійти висновку, що
ОСОБА_2 в період часу з 21 год. по 23 год. 22
липня 2013 року виконувала свої посадові
обов'язки, здійснюючи забір та
проведення призначених аналізів, чим
підтверджуються її пояснення щодо
неможливості відразу по звернені
ОСОБА_7 провести аналіз призначений
його дитині. Дані про те, що аналіз, який
був призначений дитині ОСОБА_6, слід
було проводити негайно, в матеріалах
справи відсутні.

Встановлені вище обставини
представником відповідача не
заперечувались та не спростовувались.

Разом з тим, як вбачається з протоколу
№ 14 від 25 липня 2013 року засідання
клініко - діагностичної лабораторії (а.
с. 26) на якій обговорювалась скарга
ОСОБА_6 на дії ОСОБА_2 у ньому не
зафіксовано жодних обставин події, що
відбулася 22.07.2013 року, а лише зроблено
відмітку про ознайомлення колективу зі
змістом даної скарги та запропоновано
ОСОБА_2 написати пояснення у письмовому
вигляді.

Відповідно до акту від 25.07.2013 року
(а. с. 28) комісією Володимир-Волинського
ТМО було зафіксовано відмову у
написані ОСОБА_2 письмових пояснень з
приводу скарги ОСОБА_6 та зафіксовано
порушення ОСОБА_2 посадової інструкції
і правил внутрішнього трудового
розпорядку під час проведення
обстеження хворої дитини ОСОБА_6 При
тому слід зауважити, що конкретних
пунктів інструкції чи правил, які були
порушенні ОСОБА_2 не зазначено. Не
сформульовані комісією, які саме дії чи
бездіяльність ОСОБА_2, свідчили про
порушення нею посадової інструкції.

Разом з тим, в судовому засіданні
представник відповідача вказала, що
аналізи у дитини ОСОБА_6, були відібрані
та зроблені ОСОБА_2 близько 21 год. 50 хв. 22
липня 2013 року, чим підтверджуються
пояснення дані позивачем та інформація
зафіксована в журналі реєстрації
аналізів. Також представник
відповідача зазначила, що після
відібрання аналізів ОСОБА_6 разом з
дитиною поїхав додому. Зазначала, що
будь-яких тяжких наслідків, викликаних
конфліктною ситуацію, що сталася між
позивачем та ОСОБА_6 , не настало.

За змістом п. 3 ст. 40 КЗпП України
звільнення за даної нормою можливе за
наявності вини працівника.

Однак ні в ході судового
засідання, ні під час вивчення
ситуації, що склалася 22 липня 2013 року
комісію створеною відповідачем, вини
ОСОБА_2 встановлено не було.

Наявні в матеріалах справи
письмові документи, які надав
відповідач на підтвердження
правомірності підстав звільнення
ОСОБА_2, не містять жодних об'єктивних
даних, які б свідчили про вчинення
позивачем неналежного виконання
посадових обов'язків. Зокрема,
пояснюючі записки написані
лікарем-терапевтом ОСОБА_1, лікарем -
педіатром ОСОБА_9 лише містять
інформацію, яка стала відома даним
особам зі слів ОСОБА_6

В судовому засіданні представник
відповідача вказувала, що жодна особа
не була присутня при ситуації, що
склалась 22 липня 2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_6

Також роботодавцем при звільненні
позивача не було враховано стаж роботи
ОСОБА_2 на посаді, який перевищує 30
років, присвоєння їй вищої
кваліфікації, що на думку колегії
суддів, свідчить про її професійні
якості, як спеціаліста.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що роботодавцем
не було встановлено тих обставин, які
давали йому можливість звільнити
працівника у зв'язку з систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором.

В судовому засіданні встановлено,
що в силу об'єктивних причин, а саме
проведенням невідкладних аналізів,
ОСОБА_2 не мала можливості відразу
зробити забір та провести аналізи у
дитини ОСОБА_6 Встановлені судом
обставини відповідачем не спростовані.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що
обов'язок неухильного додержання
законодавства про працю лежить на
власнику або уповноваженому ним
органі.

Працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки (ст. 232
КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_2, вважаючи своє звільнення
незаконним, намагалась поновити
порушене право, однак у зв'язку з
неналежною правовою допомогою,
здійснювала це не у спосіб визначений
законом. А саме: відразу після
звільнення зверталась до інспекції
праці щодо проведення відповідної
перевірки (матеріали перевірки
територіальної інспекції з питань
праці у Волинській області
досліджувались судом) та органів
прокуратури з відповідними заявами про
порушення кримінальної справи
(кримінальне провадження №0000978),
що унеможливило позивача у передбачені
законом строки звернутися до суду з
даним позовом.

Таким чином з врахуванням п. 4
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» та беручи до уваги вік
позивача, її правову необізнаність та
неналежне виконання її представником
послуг по наданню правової дороги, слід
визнати поважними причини пропуску
ОСОБА_2 строків звернення до суду та їх
поновити.

Статтею 43Конституції України
гарантовано, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.
Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення..

Рішення суду як найважливіший акт
правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного
Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі")

Відповідно до ст. 13 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен, чиї права та свободи,
визнані в цій Конвенції, було порушено,
має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі, навіть якщо таке порушення було
вчинене особами, які здійснювали свої
офіційні повноваження.

На думку суду задоволення позову щодо
поновлення ОСОБА_2 на посаді в даному
випадку в розумінні ст. 13 Конвенції
достатнім та ефективним засобом
юридичного захисту порушених прав
позивача (справа «Бучковська проти
України»), що гарантовані їй
Конституцією .

Фактично задоволення вимог позивача
про поновлення на посаді охоплює і
вимоги про визнання недійсним наказу
про звільнення, який втрачає свою силу
з моменту набрання законної сили даним
рішенням.

У зв'язку з наведеними порушеннями норм
матеріального права та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, що призвело до
неправильного її вирішення,
оскаржуване рішення слід скасувати і
ухвалити нове рішення про е
задоволення позову відповідно до вимог
ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 24
квітня 2014 року скасувати та ухвалити
нове.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення з
даним позовом до суду.

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 на посаді
фельдшера-лаборанта
клініко-діагностичної лабораторії
Володимир-Волинського територіального
медичного об'єднання з 31 липня 2013 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: