№ 2-196-14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01. 04. 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді
Бобровника О. В.

при секретарі:
Волковій В. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві,
цивільну справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Росвен
Інвест Україна» до ОСОБА_1 - про
стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Росвен Інвест
Україна» звернулось до суду з позовом
до ОСОБА_1 - про стягнення грошових
коштів.

Позивач при зверненні до суду в
обґрунтування своїх вимог посилався на
те, що між ПАТ «ОТП Банк» та
відповідачем було укладено договір
споживчого кредиту від 25 травня 2012
року.

Згідно з умовами договору споживчого
кредиту № від 25. 05. 2012 року ПАТ
«ОТП Банк» було надано відповідачу
кредит у сумі 13 354 грн., з кінцевим
строком погашення до 25. 01. 2014 року.

Позивач зазначає, що відповідач
виконує свої зобов'язання за договором
з порушенням умов договору кредиту,
сплачує щомісячні платежі з
простроченням та не в повному обсязі,
що спричинило виникнення
заборгованості.

У зв'язку з порушенням умов
договору у відповідача перед ПАТ «ОТП
Банк» утворилась прострочена
заборгованість, загальний розмір якої
станом на 06. 03. 2013 року складає:
прострочена заборгованість по тілу
кредиту - 13 354 грн.; прострочені відсотки
за користування кредитом - 0 грн.,
прострочена комісія - 3909,62 грн., разом 17
263,62 грн.

Позивач зазначає. що 06. 03. 2013 року між
ПАТ «ОТП Банк» та позивачем ТОВ «Росвен
Інвест Україна» було укладено договір
факторингу № 08/03/2013, відповідно до умов
якого ПАТ «ОТП Банк» відступив на
користь позивача ТОВ «Росвен Інвест
Україна» своє право вимоги
заборгованості за договорами кредиту,
в тому числі за договором кредиту
№ від 25. 05. 2012 року, укладеного між
ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1

В зв'язку із зазначеним позивач просив
суд стягнути на свою користь з
відповідача заборгованість за
кредитним договором від 25. 05. 2012 року,
укладеним між відповідачем та ПАТ «ОТП
Банк», у сумі 17 263,62 грн.

Представник позивача в судовому
засіданні позовну заяву підтримав в
повному обсязі, просив суд про
задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала в повному
обсязі, заперечувала проти їх
задоволення, посилаючись на те, що в
дійсності споживчого кредиту
відповідач не отримувала.

Представники відповідача позов не
визнали, обґрунтовуючи відсутністю
належних доказів, які достовірно
підтверджують факт надання
відповідачу споживчого кредиту, а
також набуття позивачем права вимоги
до відповідача, у тому числі за
договором кредиту.

Заслухавши пояснення сторін,
присутніх в судовому засіданні,
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ОТП Кредит»,
Публічним акціонерним товариством
«ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1,
іменовані відповідно «кредитор»,
«банк», «позичальник», було укладено
трьохсторонній договір споживчого
кредиту № від 25 травня 2012 року,
згідно умов пунктів 1.1., 1.3.1. якого ТОВ
«ОТП Кредит» (кредитор) прийняв
зобов'язання надати відповідачу
(позичальнику) споживчий кредит у сумі
13 354 грн. зі строком погашення до 25. 01. 2014
року.

06. 03. 2013 р. між ПАТ «ОТП Банк» та
позивачем ТОВ «Росвен Інвест Україна»
було укладено договір факторингу №
08/03/2013.

Позивач мотивує позовні вимоги тим, що
згідно з умовами договору споживчого
кредиту № від 25. 05. 2012 року ПАТ
«ОТП Банк» було надано відповідачу
споживчий кредит у сумі 13 354 грн. та він
набув права вимоги кредитора до
відповідача по договору споживчого
кредиту на підставі договору
факторингу № 08/03/2013 від 06 березня 2013
року.

Як вбачається з договору споживчого
кредиту № від 25. 05. 2012 року, цей
договір укладений між ТОВ "ОТП Кредит"
(кредитор), ПАТ "ОТП Банк" (банк) та
відповідачем (позичальник).

У преамбулі вказаного договору
зазначено, що кредитор та банк надають
позичальнику фінансові послуги, цей
договір є змішаним, в якому містяться
елементи різних договорів і
позичальнику надаються декілька
різних видів фінансових послуг -
кредитування та видача і
обслуговування міжнародних кредитних
пластикових карток.

Зі змісту преамбули, пунктів 1.1.,
1.2.1., 1.2.2. договору про надання
споживчого кредиту сторонами договору
кредитування є ТОВ "ОТП Кредит"
(кредитор) і відповідач (позичальник), а
зі змісту преамбули, розділу 2
кредитного договору ПАТ «ОТП Банк»
(Банк) і відповідач є сторонами
договору про видачу та обслуговування
міжнародних кредитних карток.

Отже, відповідно до умов
кредитного договору кредитором у
зобов'язанні споживчого кредитування
відносно відповідача є ТОВ «ОТП
Кредит», а ПАТ «ОТП Банк» - кредитором у
зобов'язанні з видачі та
обслуговування кредитних карток.

Оскільки кредитором у
зобов'язанні з надання споживчого
кредиту є ТОВ "ОТП Кредит", тому наданий
позивачем договір факторингу,
укладений між позивачем і ПАТ «ОТП
Банк», не є підтвердженням набуття
позивачем права вимоги до відповідача
по кредитному договору в частині
повернення споживчого кредиту.

Виходячи з обґрунтування позову,
що позивач набув права вимоги
кредитора у кредитному зобов'язанні до
відповідача на підставі договору
факторингу № 08/03/2013 від 06. 03. 2013 року, для
встановлення наявності чи відсутності
факту заміни кредитора у кредитному
зобов'язанні, з чим пов'язується
набуття права вимоги новим кредитором,
вирішальним є визначення моменту
відступлення права вимоги за
договорами відступлення права вимоги
та договорами факторингу.

За змістом частини 1 статті 512 ЦК
України, внаслідок передачі кредитором
своїх прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги)
відбувається заміна кредитора у
зобов'язанні іншою особою.

У відповідності до частини 1 статті 1077
ЦК України за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Відступлення права вимоги передбачене
ст. 512 ЦК України, як одна з підстав
заміни кредитора в зобов'язанні.

Оскільки спеціальних норм, які
регулюють правовідносини з
відступлення права вимоги, цивільне
законодавство не містить, слід
виходити із загальних положень про
зобов'язання та договори.

Так, зобов'язання виникають з підстав,
передбачених ст. 11 ЦК України, якою
передбачено, що підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків є
правочини (договори).

Кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок,
зокрема, передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора в
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредитору (ст.
513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі та на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено законом або договором (ст.
514 ЦК України).

Отже, зі змісту статей 512-514 ЦК
України, предметом договору
відступлення права вимоги є
зобов'язання, в якому одна сторона
(первісний кредитор) відступає, а інша
сторона (новий кредитор) набуває право
вимоги до третьої особи, тобто передача
однією особою своїх прав вимоги іншій
особі (класичний договір відступлення
права).

Окрім відступлення права вимоги
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений також в інших випадках,
встановлених законом (ч. 2 ст. 512 ЦК
України).

До таких випадків можна віднести
правовідносини, що виникають з
договору факторингу, предметом якого є
передача грошових коштів в
розпорядження іншій особі за плату під
відступлення іншою особою свого права
грошової вимоги до третьої особи (ст.
ст. 1077, 1078 ЦК України).

Системний аналіз приписів ст. ст.
512, 514, 1077, 1078 ЦК України та інших
положень законодавства, дозволяє дійти
висновку, що договори факторингу мають
особливості, які не дозволяють їх
ототожнювати з договорами
відступлення права вимоги.

У порівнянні із загальними правилами
про цесію договір факторингу має низку
істотних відмінностей, зокрема,
спеціальними вимогами щодо сторін
договору, предметом зобов'язання
(виключно грошові вимоги).

На відміну від договору,
предметом якого є безпосередньо
відступлення права вимоги, передача
(відступлення права вимоги по договору
факторингу є лише одним з елементів,
але не самостійним предметом договору
факторингу.

Загальні правові засади у сфері
надання фінансових послуг, здійснення
регулятивних та наглядових функцій за
діяльністю з надання фінансових послуг
регулюються та здійснюються
відповідно до Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
від 12. 07. 2001 року № 2664-ІІІ, яким
факторинг визнається фінансовою
послугою (підпункт 11 пункту 1 статті 4
Закону).

У відповідності до Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
спеціально уповноваженим органом
виконавчої влади у сфері регулювання
ринків фінансових послуг є Державна
комісія з регулювання ринків
фінансових послуг України.

Відповідно до п. 1 Розпорядження
Держфінпослуг «Про віднесення
операцій з фінансовими активами до
фінансових послуг» від 03. 04. 2009 року №
231, зареєстрованого в МЮУ за № 373/16389 від
23. 04. 2009 року, до фінансової послуги
факторингу відноситься сукупність
таких операцій з фінансовими активами
(крім цінних паперів та похідних цінних
паперів): 1) фінансування клієнтів -
суб'єктів господарювання, які уклали
договір, з якого випливає право
грошової вимоги; 2) набуття
відступленого права грошової вимоги, у
тому числі права вимоги, яке виникне в
майбутньому, до боржників - суб'єктів
господарювання за договором, на якому
базується таке відступлення; 3)
отримання плати за користування
грошовими коштами, наданими у
розпорядження клієнта, у тому числі
шляхом дисконтування сум и боргу,
розподілу відсотків, винагороди, якщо
інший спосіб оплати не передбачено
договором, на якому базується
відступлення.

Зі змісту наведеного, що
кореспондується зі змістом ст. 1077 ЦК
України, вбачається, що для договору
факторингу характерна сукупність, а
також послідовність дій, першою з яких
є фактичне фінансування клієнта
(передача грошей), після чого фактор
набуває відступлене клієнтом право
грошової вимоги до боржника.

За правовим змістом договору
факторингу, цей договір спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі в її
розпорядження певної суми грошових
коштів за плату, розмір якої
визначається договором.

Таким чином, договір факторингу
передбачає, передусім, обов'язковість
оплатності за відступлення права
грошової вимоги, що є його характерною
ознакою.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 631 ЦК про
набуття договором чинності з моменту
його укладення, за наявності у договорі
відступлення права вимоги такої самої
умови, предметом якого є саме
відступлення права вимоги, можна
стверджувати, що момент укладення
такого договору та момент набуття
новим кредитором права вимоги
збігається, тобто моментом набуття
новим кредитором права вимоги є момент
укладення договору.

Виходячи з предмету та змісту
факторингових відносин, момент
відступлення (набуття новим
кредитором) права вимоги за договором
факторингу пов'язаний з настанням
певної події - виконання фактором
зобов'язання з передачі клієнту
грошових коштів, а отже відступлення
права вимоги відбувається не з моменту
укладення договору факторингу, а з
моменту передачі фактором грошових
коштів клієнту (фінансування), тобто
події, яка виникає у процесі виконання
договору факторингу.

Позивачем не надано доказів здійснення
ним як фактором по договору факторингу
фінансування (передачі грошових
коштів) у розпорядження клієнту - ПАТ
«ОТП Банк», а отже позивачем не
доведено настання події, з якою
пов'язується настання наслідків у
вигляді відступлення (набуття) права
вимоги за договором факторингу.

На відміну від договору відступлення
права вимоги, договір факторингу має
інший предмет - зобов'язання фактора
передати клієнту грошові кошти за
плату під зобов'язання клієнта
відступити фактору своє право вимоги
до третьої особи (боржника), тому, якщо
інше не передбачене договором
факторингу, саме по собі його укладення
не можна вважати моментом переходу до
фактора права вимоги клієнта до
третьої особи.

У даному випадку договір факторингу
від 06. 03. 2013 року не містить умов, що
право вимоги фактора переходить до
клієнта з моменту укладення договору
факторингу, а отже сам лише договір
факторингу не є доказом відступлення
ПАТ «ОТП Банк» на користь позивача
своїх прав вимоги за кредитними
договорами, укладеними останнім з
іншими особами.

Відповідно до умов пунктів 1.1., 1.2., 1.3.
договору факторингу ПАТ «ОТП Банк»
(клієнт) передає, а фактор (ТОВ «Росвен
Інвест Україна») приймає право
грошової вимоги, що належить клієнту, і
стає кредитором за кредитними
договорами, укладеними між клієнтом і
боржниками, в розмірі портфеля
заборгованості.

Згідно п.3.1. договору факторингу
підписанням цього договору клієнт
гарантує, що йому належить право вимоги
за портфелем заборгованості до
боржників, зазначених у реєстрі
боржників.

Згідно ст. 2 договору факторингу
«тлумачення термінів»: портфель
заборгованості - сукупність
невиконаних зобов'язань боржників
перед клієнтом (ПАТ «ОТП Банк»); боржник
- фізична особа, що уклала з клієнтом
(ПАТ «ОТП Банк») кредитний договір та не
виконує зобов'язання за ним; реєстр
боржників - погоджена сторонами форма
реєстру боржників, наведена в додатку
№ 1 до цього договору.

В наданому позивачем витягу з реєстру
передачі прав вимоги до договору
факторингу №08/03/2013 від 06. 03. 2013 року
міститься інформація про відповідача
та умови договору про надання
споживчого кредиту № від 25. 05. 2012
року, проте, цей витяг не містить
положення, що він є невід'ємною
частиною договору факторингу № 08/03/2013
від 06. 03. 2013 року.

Зі змісту вказаного витягу вбачається,
що він cкладений і підписаний
одноособово позивачем та всупереч умов
ст. 2 договору факторингу банком не
погоджений.

Такого документа як реєстр передачі
прав вимоги як складової частини
договору факторингу цим договором не
передбачено.

З огляду на зазначене, наданий
позивачем витяг з реєстру передачі
прав вимоги не можна вважати належним
доказом набуття позивачем права вимоги
до відповідача по кредитному договору.

Сам договір факторингу також не
містить відомостей про кредитні
договори, права вимоги по яких банк
відступає позивачу, у тому числі про
укладений з відповідачем кредитний
договір.

Інших доказів, які містять відомості
про договори, права вимоги по яких банк
відступає позивачу згідно п. п. 1.1., 1.3.
договору факторингу, позивачем не
надано.

За змістом ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (сплатити
гроші), а кредитор має право вимагати
від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Позивачем не надано доказів, які
підтверджують фактичне надання ПАТ
«ОТП Банк» відповідачу споживчого
кредиту відповідно до умов договору
кредиту № від 25. 05. 2012 року.

Зі змісту кредитного договору,
який є змішаним і містить елементи
різних договорів, договір факторингу
може бути підтвердженням відступлення
банком права вимоги виключно за
зобов'язаннями, що виникають внаслідок
видачі та обслуговування банком
міжнародних кредитних пластикових
карток.

Позивачем суду не надано доказів
відступлення ТОВ «ОТП Кредит»
(кредитором у зобов'язанні споживчого
кредитування) на користь позивача
права вимоги за кредитним договором
відносно відповідача.

Позивач не надав суду доказів
укладення між ПАТ «ОТП Банк» і
відповідачем договорів (правочинів)
про надання споживчого кредиту, де
кредитором виступає безпосередньо
банк, а відповідач - позичальником.

Частиною 2 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна особа повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом, а
відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
її подано від імені позивача ТОВ
«Росвен Інвест Україна» представником
ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності
CE-RW-2/1.1./13 від 21. 08. 2013 року.

Відповідно до змісту зазначеної
довіреності, яка є в матеріалах справи,
вона видана представнику не позивачем
ТОВ «Росвен Інвест Україна», а іншою
особою - ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.
Ел. Си.».

Зі змісту іншої довіреності № CE-RW-2/1/13
від 20. 08. 2013 року ТОВ «Росвен Інвест
Україна» (позивачем) уповноважено
представляти його інтереси ОСОБА_3,
директора ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн
Ел. Ел. Си.».

Суд звертає увагу на ту обставину, що за
змістом довіреності від 20. 08. 2013 року
позивач уповноважив представляти його
інтереси не ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн
Ел. Ел. Си.» як юридичну особу, а фізичну
особу ОСОБА_3, названу посадовою особою
підприємства.

Зі змісту довіреності вона видана не
юридичній особі, а фізичній особі, хоча
і названій директором.

Враховуючи зазначене, не можна вважати
належним чином підтвердженими
повноваження ОСОБА_2 представляти
інтереси позивача на підставі
довіреності, виданої не позивачем, а
ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел. Ел. Си.».

Зазначення у довіреності про те, що
фізична особа є директором ТОВ
«Кредитекспрес Юкрейн Ел. Ел. Си.»., не
спростовує вищевказаного та не
дозволяє ототожнювати цю фізичну особу
з юридичною особою, у якій вона виконує
певні службові функції.

Враховуючи принцип обґрунтованості
судового рішення, обов'язковість якого
закріплена ст. 213 ЦПК України, оцінивши
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, суд вважає позов
таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 509, 512-514, 631, 1054, 1077, 1078 ЦК України,
ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ЗУ
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
від 12. 07. 2001 року № 2664-ІІІ,
Розпорядженням Державної комісії з
регулювання ринків фінансових послуг
України «Про віднесення операцій з
фінансовими активами до фінансових
послуг» від 03. 04. 2009 року за № 231, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: