Справа№592/3381/13-ц
Провадження №2/592/21/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року
м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в
складі:

головуючого судді - Корольової Г.Ю.,

при секретарі - Кириченко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Суми цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права власності майна подружжя,

встановив:

В березні 2013 року представник позивача
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 про визнання права
власності на ? частину квартири АДРЕСА_1
мотивуючи позов тим, що 09 квітня 1983
року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 з
якою проживав до листопада 2008 року. В
2000 році купили квартиру АДРЕСА_1 на ім'я
відповідачки. Прохає визнати за ним
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

В червні 2013 року із зустрічним
позовом звернулася до суду ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права власності на
? частину земельної ділянки, яка
зареєстрована на ім'я ОСОБА_1 та
розташована за адресою: АДРЕСА_2
загальною площею 0,12 га, з яких з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку та
господарських споруд та частина з
цільовим призначенням - для ведення
особистого селянського господарства,
яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_1 та
набута за час перебування у шлюбі.
Прохає визнати за нею право власності
на ? частину вищевказаної земельної
ділянки.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом ОСОБА_3
підтримав позовні вимоги в повному
обсязі, просив позов задовольнити та не
погоджується з позовними вимогами за
зустрічним позовом, посилаючись на те,
що ОСОБА_2 не надано доказів у
обґрунтування позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не
визнали, просили застосувати строк
позовної давності до зазначених
правовідносин, який закінчився в 2009
році. Пояснила, що перебувала у шлюбі з
ОСОБА_1 з 09.04.1983 року та рішенням
Ковпаківського районного суду міста
Суми від 12.12.2006 року шлюб було
розірвано, а ні 26 листопада 2008 року, як
стверджує ОСОБА_1 Саме у 2006 році ОСОБА_1
залишив квартиру і не проживає в неї з
цього часу, ніяких виплат по утриманню
квартири не здійснює, після розірвання
шлюбу разом, як сім'я не мешкали,
спільного господарства не вели.
Квартирну плату та комунальні послуги
сплачувала самостійно без допомоги
позивача, проводила капітальний ремонт
квартири, оскільки мала стабільний
заробіток. Просили відмовити в
задоволенні позову у повному обсязі та
підтримали свої позовні вимоги за
зустрічним позовом.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідачку та її
представника, дослідивши докази по
справі, надані сторонами на засадах
змагальності і диспозитивності,
оглянувши оригінали окремих
документів та проаналізувавши всі
докази в їх сукупності, суд приходить
до висновку про те, що заявлені позови
не підлягає задоволенню з наступних
обґрунтувань.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони перебували в шлюбі,
зареєстрованому 09.04.1983 року Палацом
реєстрації шлюбів Кременчуцького
міськвиконкому, актовий запис № 231,
який було розірвано 12.12.2006 року
рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми, в якому вказано, що з 2006
року проживають окремо та подружні
стосунки не підтримують (а.с. 12).

Позивачем за первісним позовом вказана
адреса проживання АДРЕСА_3.

З 23.09.2000 року ОСОБА_2 за договором
купівлі-продажу є власником квартири
за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом та
зареєстрованого в ДКП Сумське ООБТІ на
праві власності з 17.10.2000 року та не
заперечує і сама ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судовому
засіданні показали, що з 2006 року не
бачили ОСОБА_1 за місцем його
проживання, ОСОБА_2 сама проводили
ремонті роботи квартири, сплачувала
комунальні послуги.

Пояснення свідків підтверджуються і
письмовими доказами: квитанціями про
сплату комунальних послуг, замовлення
на виконання ремонтних робіт (а.с.85-147)
та відомостями Державної прикордонної
служби України про перетинання кордону
України за період з 08.01.2006 року по 15.06.2013
року (а.с.67-68).

У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлює розгляд
судом цивільних справ не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
встановлено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Виходячи зі змісту ст. ст. 214- 215 ЦПК
України, підставою для задоволення
позову в цивільному судочинстві є
доведеність факту порушення прав,
свобод чи інтересу особи, яка
звернулась до суду за їх захистом.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.72 Сімейного кодексу
України позовна давність не
застосовується до вимог про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо шлюб
між ними не розірвано. До вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем подано позов до суду 22.03.2013
року, тобто з пропуском строку позовної
давності, який обчислюється з моменту
розірвання шлюбу між сторонами та
добровільного розподілу спільно
набутого майна. Відповідачка в
судовому засіданні просила суд
застосувати строк позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України -
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач за первісним позовом не
представив суду жодного доказу
поважності причин пропуску строку
позовної давності. Усні доводи
представника позивача є
безпідставними. Оскільки у суду немає
підстав для поновлення строку позовної
давності, суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні позовних вимог
первісного позову про визнання права
власності на ? частину квартири АДРЕСА_1
в зв'язку з пропуском позивачем строку
позовної давності без поважних на те
причин.

Стосовно позовних вимог за
зустрічним позовом, суд дійшов
висновку про відмову їх задоволення,
оскільки ОСОБА_2 не надано жодного
доказу щодо наявності у ОСОБА_1
земельної ділянки, що розташована за
адресою; АДРЕСА_2 загальною площею 0,12 га
з цільовим призначенням - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд та частина з цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства та в судовому
засіданні не довила тих обставин, на
яких посилається у позовній заяві.

У разі відмови в задоволення позову,
судові витрати, понесені позивачем,
відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58,
60, 61, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 88, 256, 257, 267 ЦК
України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності - відмовити.

В задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права власності -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Сумської області через Ковпаківський
районний суд м. Суми. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Г.Ю.
Корольова