РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/3835/13-ц

провадження у справі № 2/0285/1075/13

19 червня 2014 року
м.
Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд
Житомирської області

в складі: головуючого - судді
Коцюби О.М.,

за участю секретаря
Махновецької Х.О.,

позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Новоград-Волинський справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним, -

в с т а н о в и в:

13.08.2013 року до Новоград-Волинського
міськрайонного суду звернувся позивач
з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання правочину недійсним. У позові
посилається на те, що 21.05.2007 року
приватним нотаріусом посвідчено
довіреність на право представлення
інтересів, якою ОСОБА_4 уповноважила
ОСОБА_3 представляти її інтереси. На
підставі вказаної довіреності у серпні
2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_1 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
його виселення з квартири. Позивач
виявив, що на момент посвідчення
довіреності ОСОБА_4 на території
України не перебувала, у зв`язку з чим
не могла її підписати. Таким чином
позивач вважає, що винесення даного
рішення порушило права позивача в
частині володіння, користування та
розпорядження майном. Вважає, що видана
відповідачем довіреність є нікчемним
правочином і недійсною через
невідповідність її вимогам закону.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав. Додав письмі
пояснення.

Представник відповідача ОСОБА_2
заперечив проти задоволення позовних
вимог пославшись на безпідставність.
Зазначив, що ОСОБА_1 не являється
стороною правочину і умови правочину
не стосуються його прав та обов'язків.

Суд, заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи та давши їм належну
оцінку, дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною 3 ст. 244, ст. 249 ЦК
України довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Особа, яка видала
довіреність, може у будь-який час
скасувати довіреність, або
передоручення. Відмова від цього права
є нікчемною.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_4 21.05.2007 року видала
довіреність на право здійснювати
управління та розпорядження її майном,
укладати та розривати правочини,
отримувати документи та
кореспонденцію, приймати спадщину,
вести від її імені справи в усіх
судових інстанціях тощо. Строк дії
довіреності 10 років. Вказану
довіреність посвідчено приватним
нотаріусом Новоград-Волинського
нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с. 18).

Тобто, ОСОБА_4 уклала у встановленій
законом формі, належним чином
посвідчений односторонній правочин,
який може створювати обов'язки лише для
неї самої, а не для інших осіб.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4
уповноваживши ОСОБА_3 вищевказаною
довіреністю, не зробила це всупереч
Закону, наказу, традиції, не відступила
при цьому від чогось установленого,
узвичаєного, не порушила при цьому
права та інтереси третіх осіб.

Текст довіреності розміщено на
офіційному бланку, дописки та
виправлення обумовлені нотаріусом, що
вбачається з тексту довіреності, яка
зареєстрована у реєстрі нотаріальних
дій під № 1203. При цьому, розміщення
тексту довіреності на офіційному
бланку, перевернутому на 180 градусів, не
є підставою для визнання її недійсною.

Довіреність в присутності нотаріуса
підписано ОСОБА_4, особу якої
встановлено та дієздатність
перевірено, про що є відповідний запис.

Також, правочин зареєстровано в
Єдиному реєстрі довіреностей, що
підтверджується відповідним витягом
(а.с. 96).

Вказані вище факти встановлені ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області 285/4019/13-ц від 28.01.2014 року у справі
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про визнання правочину недійсним.

Позивач стверджує, що відповідач
ОСОБА_4 не перебувала на території
України на день підписання
довіреності, а тому на підставі цього
факту, на думку позивача, нотаріус не
мав права 21 травня 2007 року видавати
оскаржувану довіреність.

Посилання позивача на те, що згідно
наданої Державною прикордонною
службою України інформації ОСОБА_4, у
період з 01.01.2007 року по 31.12.2008 року не
перетинала державний кордон не
заслуговують на увагу. Згідно листа
Головного центру обробки спеціальної
інформації Державної прикордонної
служби України інформацію про перетин
кордону ОСОБА_4 (дослівно) «не
виявлено». Вказане не може свідчити про
безперечну відсутність ОСОБА_4 на
території України. Позивачем не надано
суду жодних доказів на підтвердження
того, що ОСОБА_4 на час вчинення
правочину знаходилася в Австралії.

З метою повного з'ясування обставин
справи судом було допитано третю особу
- ОСОБА_6, який на час укладання
довіреності працював нотаріусом і
посвідчував вказаний правочин.

ОСОБА_6 пояснив, що він обов'язково
перевіряє анкетні дані будь-якого
довірителя і не міг посвідчити
довіреність без участі довірителя.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, позивачем конкретно не
вказано, на захист якого суб'єктивного
матеріального права або законного
інтересу позивача подано даний позов
та у чому конкретно полягає порушення
права чи законного інтересу позивача з
боку відповідачів.

Натомість, у письмових поясненнях
ОСОБА_1 зазначає, що вказані обставини
підтверджують відсутність
волевиявлення ОСОБА_4 на вчинення
оспорюваного правочину. Отже,
відсутність волевиявлення в укладанні
правочину порушило б права ОСОБА_4, а не
позивача.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60, 213 ЦПК
України суд вирішує цивільний спір на
засадах змагальності та
диспозитивності в межах заявлених
позивачем позовних вимог із
зазначенням фактичних та правових
підстав та на підставі наданих
сторонами. Кожна сторона доказами
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Позивачем не надано суду будь-яких
належних та допустимих доказів того, що
діями відповідача ОСОБА_4, яка видала
оскаржувану довіреність ОСОБА_3,
уповноваживши останню подавати від її
імені заяви, в тому числі-позовні заяви,
а також виконувати інші дії, пов'язані з
виконанням виданої довіреності, були
порушені будь-які законні права та
інтереси позивача, а також того, що у
позивача є правоздатність у цій
конкретній справі, тобто що він володіє
юридичною заінтересованістю по справі.

Отже, суд знаходить позовні вимоги
ОСОБА_1 безпідставними, а тому
відмовляє йому в задоволенні його
позову.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 211-215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним відмовити.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та
проголошена його вступна і резолютивна
частини у судовому засіданні 19.06.2014
року.

Повний текст рішення складено 24.06.2014
року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Новоград-Волинський міськрайонний суд
протягом 10 днів з дня виготовлення
повного тексту рішення.

Головуючий:
О.М. Коцюба