У Х В А Л А

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя
особа - Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Інгосстрах», про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційними скаргами
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» та
ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), посилаючись на
неналежне виконання ОСОБА_3 умов
кредитного договору від 17 вересня
2008 року № ZPT0GA, звернулося до
суду з позовом, у якому просило
стягнути з останньої 186 415 грн 98 коп.
заборгованості за вказаним договором
та судових витрат.

Рішенням Токмацького районного
суду Запорізької області від
10 грудня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 186 415 грн 98 коп.
заборгованості за кредитним договором
та 381 грн 97 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 19 березня
2014 року рішення Токмацького
районного суду Запорізької області від
10 грудня 2013 року змінено, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 43 711 грн 75 коп.
заборгованості за кредитом, 47 271 грн 02
коп. заборгованості за процентами, 9 034
грн 14 коп. комісійної винагороди та 3 305
грн 42 коп. неустойки.

В іншій частині позову відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалене у
справі рішення апеляційного суду в
частині зменшення заборгованості з
пені та відмови у стягненні штрафу
просить скасувати та залишити в цій
частині в силі рішення суду першої
інстанції.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
який діє в інтересах ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить змінити,
відмовивши у задоволенні позову в
повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційних
скарг та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що скарга ПАТ КБ
«ПриватБанк» підлягає задоволенню,
а скарга ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, не підлягає
задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідачка належним чином не
виконувала умови кредитного договору,
тому позивач має право на повернення
заборгованості за кредитом та
процентами за користування ним з
урахуванням комісії, пені та штрафу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про зменшення заборгованості з пені,
апеляційний суд виходив із того, що
розмір нарахованої банком пені
необхідно зменшити з підстав
застосування строку спеціальної
позовної давності в один рік на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України,
оскільки стягнення пені обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
кредитора до суду, а починається з дня
(місяця), з якого вона нараховується, у
межах загального строку позовної
давності за основною вимогою.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення штрафу, апеляційний
суд виходив із того, що в даному випадку
має місце подвійна цивільно-правова
відповідальність одного і того ж виду
за одне й те саме порушення договірного
зобов'язання (прострочення виконання
грошового зобов'язання).

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 17 вересня 2008
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір
№ ZPT0GA, згідно з
умовами якого банк надав відповідачці
кредит у розмірі 47 960 грн, а остання
зобов'язалася повернути кредит у строк
до 17 вересня 2020 року та сплатити
відсотки за користування кредитними
коштами у строки та в порядку,
встановленими договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ
КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що
ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним
договором належним чином не
виконувала, внаслідок чого станом на 27
серпня 2013 року виникла загальна
заборгованість у розмірі 186 415 грн 98
коп., яка складається з: 43 711 грн 75 коп.
заборгованості за кредитом, 47 271 грн 02
коп. заборгованості за процентами за
користування кредитом, 9 034 грн 14 коп.
заборгованості з комісії за
користування кредитом, 77 284 грн 02 коп.
пені, 250 грн штрафу (фіксованої частини)
та 8 865 грн 05 коп. штрафу (процентної
складової), яку позивач і просив
стягнути на свою користь.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобовязання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Пунктом 5.4 кредитного договору
передбачено, що нарахування неустойки
за кожен випадок порушення зобов'язань,
передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3
здійснюється протягом 3 (трьох) років з
дня, коли відповідне зобов'язання
повинне бути виконане позичальником.

Згідно з п. 5.5 кредитного договору
терміни позовної давності за вимогами
про стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю 5 років.

Таке свідчить про те, що сторони,
укладаючи зазначений договір, досягли
згоди про те, що позовна давність,
встановлена законом, збільшена за
домовленістю сторін до п'яти років.

Вирішуючи спір в частині стягнення
пені, на порушення приписів
ст. 303 ЦПК України апеляційний суд на
зазначене уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про наявність
підстав для зменшення пені у зв'язку із
застосуванням спеціальної позовної
давності в один рік.

Крім того, відмовляючи в задоволенні
позову про стягнення штрафу у зв'язку з
тим, що має місце подвійна
цивільно-правова відповідальність
одного і того ж виду за одне й те саме
порушення договірного зобов'язання,
апеляційний суд не звернув уваги на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.
611 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється
у відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених
статей, штраф є відповідальністю, яка
залежить лише від суми невиконаного
або неналежно виконаного зобов'язання
й у часі визначається з настанням
однієї з подій як невиконання або
неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється
у відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
певну суму, яка залежить не тільки від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання.

Тобто, пеня та штраф є видами
відповідальності за різні порушення
зобов'язань боржником.

Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 5.3 кредитного
договору від 17 вересня 2008 року
№ ZPT0GA при порушенні
позичальником строків платежів по
будь-якому з грошових зобов'язань,
передбачених кредитним договором
більш ніж 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 250 грн + 5 % від суми позову.

Пеня ж, у свою чергу, відповідно до п.
п. 5.1, 8.4 кредитного договору
сплачується при порушенні
позичальником зобов'язань із погашення
кредиту у розмірі 0,15 % від суми
просроченої заборгованості за
кредитом за кожний день просрочки, але
не менше 1 гривні.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення штрафу, на
порушення приписів ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув та не врахував, що штраф та
пеня, відповідно до умов кредитного
договору, настають при різних
обставинах порушення зобов'язання зі
сторони боржника, а відтак є різними
видами відповідальності за порушення
зобов'язань боржником. У зв'язку з цим
висновок суду щодо подвійної
відповідальності відповідача за одне і
теж саме порушення зобов'язання є
помилковим.

У свою чергу, повно та всебічно
дослідивши обставини справи та надані
сторонами докази, суд першої інстанції
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення про стягнення з позичальника 77
284 грн 02 коп. пені та штрафу - 250 грн
(фіксована частина) та 8 865 грн 05 коп.
(процентна складова).

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного,
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції в частині зменшення
заборгованості з пені та відмови у
стягненні штрафу відповідно до
приписів ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням у цій частині
в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4,
який діє в інтересах ОСОБА_3,
про неправильне обрахування кредитної
заборгованості у зв'язку із пропуском
позивачем строку позовної давності -
безпідставні, оскільки на
підтвердження цих обставин, остання
будь-яких доказів не навела.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити, а
касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення апеляційного суду
Запорізької області від 19 березня 2014
року в частині зменшення
заборгованості з пені та відмови у
стягненні штрафу скасувати, залишити в
цій частині в силі рішення Токмацького
районного суду Запорізької області від
10 грудня 2013 року.

В іншій частині рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 19 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук