У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства «Завод імені В.О.
Малишева» (далі - ДП «Завод ім. В.О.
Малишева»), відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Харкові (далі -
відділення) про визнання довідки
недійсною, зобов'язання провести
перерахунок, відшкодування майнової та
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 25 грудня
2013 року та ухвали апеляційного суду
Харківської області від 19 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що він працював на ДП «Завод ім. В.О.
Малишева» у дизельно-зварювальному
цеху № 440 токарем четвертого розряду. 03
квітня 1975 року отримав тяжку травму на
виробництві, внаслідок чого висновком
лікарсько-трудової експертної комісії
(далі - ЛТЕК) від 25 жовтня 1976 року йому
встановлено стійку втрату професійної
працездатності 20% довічно. Зазначив, що
підприємство відшкодовувало йому
шкоду у зв'язку з каліцтвом, проте з 1992
року змінилось законодавство про
відшкодування шкоди, однак при
перерахунку відшкодування шкоди завод
з 1 січня 2001 року не використав
коефіцієнт підвищення тарифних ставок
на підприємстві.

У зв'язку з цим позивач просив суд
визнати недійсною довідку ДП «Завод ім.
В.О. Малишева» від 06 серпня 2001 року про
розмір відшкодування в сумі 35 грн 29
коп., зобов'язати ДП «Завод ім. В.О.
Малишева» провести перерахунок
втраченого заробітку з травня 1992 року
по 01 квітня 2001 року та передати Фонду
нову довідку про розмір втраченого
заробітку 56 грн 46 коп., стягнути з ДП
«Завод ім. В.О. Малишева» 10 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди. Також
просив стягнути з відділення
недонараховану та недоплачену суму
втраченого заробітку за період з 01
липня 2010 року по 01 липня 2013 року
одноразово в сумі 3822 грн 56 коп.,
зобов'язавши його виплачувати,
починаючи з 01 липня 2013 та довічно по 454
грн 58 коп. щомісячно з подальшим
перерахунком у відповідності до
діючого законодавства.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 25 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 19 лютого

2014 року рішення районного суду в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про визнання недійсною
довідки та зобов'язання провести
перерахунок втраченого заробітку з
передачею нової довідки Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Харкові та
відшкодування моральної шкоди
залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 19 лютого

2014 року рішення районного суду в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до відділення скасовано,
провадження у справі в цій частині
закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 в частині вимог до заводу про
визнання недійсною довідки та
зобов'язання провести перерахунок
втраченого заробітку з передачею нової
довідки Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України у м.
Харкові та відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції, з
висновками якого в цій частині
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем не доведено
недійсності виданої заводом довідки
про розмір втраченого заробітку та
вини заводу у завданні шкоди.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
районного суду та закриваючи
провадження в частині вимог до
відділення, зазначив, що позивач
фактично оскаржує дії суб'єкта владних
повноважень, а тому вказані позовні
вимоги не можуть бути розглянуті в
порядку цивільного судочинства.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України
передбачено, що суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Відповідно до ст. ст. 2, 17 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів суб'єктів права у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування при здійсненні ними
владних управлінських функцій;
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Таким чином, до компетенції
адміністративних судів належать спори
фізичних чи юридичних осіб з органом
державної влади, органом місцевого
самоврядування, їхньою посадовою або
службовою особою, предметом яких є
перевірка законності рішень, дій чи
бездіяльності цих органів (осіб),
відповідно прийнятих або вчинених ними
при здійсненні владних управлінських
функцій.

Як убачається зі змісту позовної заяви
ОСОБА_3, його вимоги не стосуються
захисту прав, свобод і інтересів у
сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, а зводяться до відновлення
порушених прав позивача, що виникли з
приводу втрати працездатності, що мала
місце при виконанні трудових
обов'язків, та стягнення недоплаченої
суми.

Розгляд таких справ згідно з
положеннями ст. 15 ЦПК України
здійснюється за правилами цивільного
судочинства.

У п. 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ» судам роз'яснено, що
відповідно до розділів І, ІІ Закону
України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України не здійснює владні
управлінські функції, тому з
урахуванням наведеного та враховуючи
суб'єктний склад сторін такі спори
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що апеляційний суд не з'ясував
усіх обставин, що мають процесуальне
значення, під час перегляду рішення в
апеляційному порядку та невірно закрив
провадження у справі в частині
позовних вимог до відділення.

Крім того, залишаючи без змін рішення
районного суду в частині вимог до ДП
«Завод ім. В.О. Малишева», суд
апеляційної інстанції, застосувавши
положення ст. 1166 ЦК України, у порушення
ст. ст. 214, 316 ЦПК України, не звернув
увагу на характер спірних
правовідносин, що регулюються
Правилами відшкодування
підприємствами, організаціями шкоди,
завданої робочим та службовцям
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ними
трудових обов'язків (далі - Правила),
чинними на час виникнення спірних
правовідносин.

Пунктом 28 Правил визначено, що
перерахування розміру відшкодування
шкоди (втраченого заробітку, витрат на
соціальну і медичну допомогу)
проводиться зокрема у разі підвищення
тарифних ставок (окладів) працівників
госпрозрахункових і бюджетних
підприємств.

При цьому відповідно до п. 28 Правил
перерахований або нарахований розмір
втраченого заробітку у перерахунку на
100% втрати професійної працездатності
не може бути більшим від
середньомісячного заробітку
відповідного працівника (після
підвищення тарифних ставок) за умови
його роботи протягом повного
календарного року або у перерахунку на
повний календарний місяць роботи.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 26 травня 1992 року
№ 276 ухвалено провести з 1 травня 1992
року перерахування розмірів
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок трудового
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я, пов'язаного з виконанням
трудових обов'язків, виходячи із
середньої заробітної плати
відповідних працівників підприємств,
установ, організацій за січень-квітень
1992 року, відкоригованого на величину
фактичного підвищення тарифних ставок
і посадових окладів. Установити, що при
визначенні розмірів відшкодування
шкоди у випадках трудового каліцтва
або іншого ушкодження здоров'я, які
призначаються після 1 травня 1992 року,
середньомісячний заробіток
обчислюється за три місяці, що
передували каліцтву або встановленню
втрати працездатності. Сума заробітної
плати до 1 травня 1992 року збільшується
на величину підвищення на підприємстві
тарифних ставок і окладів.

З листопада 1992 року, перерахування
проводиться шляхом збільшення розміру
відшкодування, що склався на цей час, на
коефіцієнт фактичного підвищення
тарифних ставок і посадових окладів
відповідних працівників.

З матеріалів справи вбачається і
сторонами не заперечується, що позивач
був травмований і ступінь втрати
працездатності позивачу був
встановлений до 1 травня 1992 року, тому
при обчисленні середнього заробітку
для визначення суми відшкодування
втраченого заробітку слід брати
заробіток за січень-квітень 1992 року, з
урахуванням коефіцієнта 1,6.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув
уваги на клопотання позивача про
витребування довідки у ДП «Завод ім.
В.О. Малишева» про розмір його
середньомісячної заробітної плати за
вказаний період, що позбавило
можливості суд застосувати
вищезазначені норми матеріального
права, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 10, ст.
303 ЦПК України.

За викладених обставин судові рішення
апеляційного суду не можуть залишатися
в силі, оскільки їх постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому
згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвали апеляційного суду Харківської
області від 19 лютого 2014 року про
закриття провадження у справі та про
залишення рішення суду без змін
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко