АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/3850/14
Справа: № 619/1439/13-ц
Категорія: визнання договору
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 на рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 16 липня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання правочину - договору
купівлі-продажу квартири недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з
вищезазначеним позовом, у якому
вказували на те, що 03 липня 2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1740.

Однак, цей договір купівлі-продажу
житла був укладений ОСОБА_4 під впливом
обману з боку ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_4
ніколи не мав на меті продавати належну
їм зі своєю дружиною - позивачкою по
справі ОСОБА_4 на праві спільної
сумісної власності квартиру, а вважав,
що укладає договір позики,
забезпечений заставою, а саме:
квартирою АДРЕСА_1.

Так, за договором ОСОБА_4 отримав від
ОСОБА_3 у борг 22 000,00 дол. США зі сплатою 3
% річних щомісяця. Отримані в борг
грошові кошти позичальник ОСОБА_4
повертав кредитору ОСОБА_3 на протязі
2009-2010 років у розмірі 660 дол. США, як за
договором позики, а не за договором
купівлі-продажу, що підтверджується
відповідними розписками відповідача.

Проте у серпні 2013 року позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та позичальник ОСОБА_4
дізналися, що на розгляді в
Дергачівському районному суду
Харківської області знаходиться
цивільна справа за позовом ОСОБА_3 про
визнання їх такими, що втратили право
користування житлом та виселення їх з
квартири АДРЕСА_1, яку ОСОБА_3 нібито
придбав у власність за договором
купівлі-продажу від 03.07.2009 року,
укладеним з ОСОБА_4

Така ситуація надзвичайно вплинула на
ОСОБА_4 та стала поштовхом до того, що
останній 29 серпня 2012 року покінчив
життя самогубством.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що ОСОБА_4 не мав наміру
продавати квартиру АДРЕСА_1, набуту у
шлюбі, а відчуження цієї квартири
відбулося поза його волею, внаслідок
обману з боку відповідача ОСОБА_3,
позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
просили суд на підставі ст.ст. 202, 203, 204,
215, 216, 230 ЦК України визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 03.07.2009 року, який був
укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1740.

Згідно свідоцтва про смерть позивачка
ОСОБА_6 померла 29 квітня 2013 року до
початку розгляду справи судом по суті.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та їх представник підтримали
заявлені ними вимоги в повному обсязі й
наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3
заявлені позивачами вимоги не визнав,
та заперечуючи проти задоволення цих
вимог, посилався на їх безпідставність.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 16 липня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5
задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
03.07.2009 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 1740.

В апеляційній скарзі представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ставилось
питання про скасування зазначеного
рішення районного суду та ухвалення по
справі нового рішення про відмову в
задоволенні заявлених позивачами
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимог за їх
безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилався на невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, та
порушення судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті й
постановлення по справі незаконного
рішення.

Зокрема, апелянт вказував на те, що
спірний договір купівлі-продажу житла
був укладений між продавцем ОСОБА_4 та
покупцем ОСОБА_3 свідомо, за взаємною
згодою, в добровільному порядку та
відповідав їх внутрішній волі.

При цьому дружина продавця ОСОБА_4 -
позивачка ОСОБА_4 також була обізнана
із суттю спірного правочину та надала
нотаріусу свою письмову згоду на
відчуження її чоловіком їхньої
квартири, придбаної ними у шлюбі.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі на вказані обставини
уваги не звернув, у зв'язку з чим
безпідставно визнав спірний договір
купівлі-продажу житла недійсним, як
такий, що був укладений під впливом
обману з боку покупця - відповідача
ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 16 жовтня 2013 року апеляційну
скаргу представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_2 було відхилено, а
оскаржуване ним рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 16 липня 2013
року, ухвалене по справі, залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 16 жовтня 2013 року було скасовано в
зв'язку з неповним з'ясуванням
апеляційним судом обставин, що мають
значення для справи, та порушенням
апеляційним судом норм матеріального й
процесуального права при апеляційному
розгляді справи, а справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення
суду першої інстанції скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення, з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачами
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги, та визнаючи
спірний договір купівлі-продажу житла
недійсним, суд першої інстанції
виходив із того, що цей правочин був
укладений ОСОБА_4 під впливом обману з
боку відповідача ОСОБА_3, який до того ж
застосував обман і до позивачки ОСОБА_4

Однак, із такими висновками районного
суду судова колегія погодитися не може,
оскільки ці висновки суперечить
матеріалам справи та не ґрунтується на
законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто
тягар доказування лежить на сторонах
цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

За правилом ст. 204 ЦК України
(презумпція правомірності правочину)
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом (нікчемний правочин) або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна зі сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
установлених законом, то згідно з ч. 3
ст. 215 ЦК України такий правочин може
бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину
відповідно до статті 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
України, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману визначені
законодавцем у ст. 230 ЦК України, на яку
посилалися позивачі ОСОБА_4 в
обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до вказаної правової норми,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотні значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину, тобто внутрішнього
спонукання особи до здійснення
правочину, не має істотного значення.

Таким чином, правочин може бути
визнаний вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману щодо
фактів, які впливають на укладення
правочину. Ознакою обману, на відміну
від помилки, є умисел: особа знає про
наявність чи відсутність певних
обставин і про те, що друга сторона,
якби вона володіла цією інформацією, не
вступила б у правовідносини, невигідні
для неї. Обман також має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

При цьому, саме позивач як сторона, яка
діяла під впливом обману, повинен
довести наявність умислу з боку
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких її введено в оману,
і сам факт обману. Якщо все інше, крім
умислу, доведено, вважається, що мала
місце помилка.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та держаній
реєстрації.

Порядок розпорядження спільним майном
подружжя детально врегульовано у
спеціальному законодавчому акті, яким
є Сімейний кодекс України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України
при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Як встановлено по справі, 03 липня 2009
року між ОСОБА_8 (Продавцем) та
відповідачем ОСОБА_3 (Покупцем) був
укладений договір купівлі продажу
квартири, згідно якого продавець
передав, а покупець прийняв у власність
належну останньому квартиру АДРЕСА_1,
вартістю 219 000,00 грн., які Покупець
сплатив Продавцю ще до моменту
підписання цього договору (а.с. 15).

Вказаний договір купівлі-продажу житла
укладений сторонами у письмовій, як те
передбачено законом формі, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований у реєстрі за № 1740.

При цьому в п. 10 зазначеного договору
купівлі-продажу сторони своїми
підписами засвідчили, що текст цього
договору був зачитаний їм нотаріусом,
прочитаний ними особисто в
надрукованому вигляді та цілком
відповідає їхньому вільному
волевиявленню.

Крім того, в п. 7 спірного договору
купівлі-продажу житла прямо зазначено,
що дружина Продавця гр. ОСОБА_4, яка є
позивачкою по справі, ще до підписання
сторонами цього договору надала свою
згоду на продаж відчужуваної квартири.
Заява відповідного змісту долучена до
справ приватного нотаріуса, що
посвідчив цей договір.

Як вбачається з вказаної заяви,
зареєстрованої приватним нотаріусом в
реєстрі за № 1739, позивачка ОСОБА_4
надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_8
на продаж придбаної ними під час
перебування в зареєстрованому шлюбі за
їхні спільні кошти квартири АДРЕСА_1, в
зв'язку з чим надала йому й право
визначати всі умови договору та ціну
продажу за власним розсудом (а.с. 135)

Таким чином, з огляду на викладене,
судова колегія вважає, що суд першої
інстанції приймаючи рішення у справі,
безпідставно, в порушення зазначених
вище норм матеріального права та
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України задовольнив заявлені
позивачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 вимоги, та
визнав спірний договір купівлі-продажу
квартири, укладений між Продавцем
ОСОБА_4 та Покупцем ОСОБА_3 03.07.2009 року
недійсним, оскільки як встановлено по
справі, в момент вчинення цієї угоди
сторонами було дотримано всіх вимог
чинного законодавства, в тому числі й
сімейного, необхідних для укладання
такого роду правочинів, а будь-які
належні та допустимі, в розумінні ст.ст.
58, 59 ЦПК України, докази на
підтвердження того, що вказаний
договір купівлі-продажу житла
суперечить нормам Цивільного кодексу
України, зокрема ст. 203 ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства, чи які
б свідчили про наявність передбачених
ст. 230 ЦК України підстав для визнання
його недійсним, як такого, що вчинений
під впливом обману, в матеріалах
цивільної справи відсутні й таких
доказів до суду апеляційної інстанції
позивачами не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Дергачівського районного
суду Харківської області від 16 липня 2013
року, ухвалене по справі, не може бути
визнане законним, обґрунтованим, а тим
паче справедливим, у зв'язку з чим
судова колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимог, за
їх безпідставністю.

Що ж стосується питання розподілу
судових витрат по справі, то це питання
судова колегія вирішує відповідно до
приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 202, 203, 204, 215, 230, 626, 627, 655,
657 ЦК України, ст. 65 СК України, ст.ст. 1, 3,
4, 10, 11, 58-61, 213, 214, 303, 304, 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст.
309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_3 -задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 16 липня 2013 року
- скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
03.07.2009 року, укладеного між ОСОБА_8 та
ОСОБА_3, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 1740 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з кожного
окремо, на користь ОСОБА_3 по 97
(дев'яносто сім) грн. 50 коп. судових
витрат, понесених ним по справі,
пов'язаних зі сплатою судового збору
при подачі апеляційної та касаційної
скарг.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: