Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Малько О.С., Бондаренко Н.В.,
Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника управління Міністерства
внутрішніх справ України в Рівненській
області на рішення Рівненського
міського суду від 5 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
внутрішніх справ України в
Рівненській області , сектору
медичного забезпечення управління
внутрішніх справ України в Рівненській
області, третя особа на стороні
відповідача ОСОБА_2, про визнання
незаконними дій відповідачів щодо
визначення розміру премії,
зобов*язання відповідачів провести
донарахування належних сум премій,
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки та стягнення
середньої заробітної плати за час
затримки виплати розрахункових коштів
з 26 січня 2012 року по день фактичного
розрахунку, стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з*явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и
л а :

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 березня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково:

визнано незаконними дії відповідачів
щодо призначення та виплати ОСОБА_1
премії за період з вересня 2011 року по
січень 2012 року включно;

зобов*язано управління МВС України в
Рівненській області провести
донарахування та виплату належних
ОСОБА_1 сум премій за період з вересня
2011 року по 25 січня 2012 року включно в
сумі 4091,15 гривень ; провести
нарахування та виплату компенсації за
невикористані ОСОБА_1 дні щорічної
відпустки за час роботи з 11 квітня 2000
року по 25 січня 2012 року (за 10
календарних днів) в сумі 1408, 40 гривень;
провести донарахування та виплату
ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за 2010
та 2011 роки в сумі 2498,95 гривень.

Стягнуто з управління МВС України в
Рівненській області на користь ОСОБА_1
безпідставно утриману заробітну плату
за січень 2012 року в розмірі 255,89 гривень
та стягнуто середню заробітну плату за
час затримки виплати розрахункових
коштів з 26 січня 2012 року по 4 березня 2014
року в розмірі 108 835,50 гривень.

Стягнуто з відповідачів солідарно на
користь позивачки 500 гривень моральної
шкоди.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі управління МВС України в
Рівненській області зазначає, що судом
безпідставно розглянуто позовні
вимоги ОСОБА_1, заявлені з пропуском
тримісячного строку на звернення до
суду, підстав для поновлення якого не
було.

Висновки суду щодо неправомірного
зменшення позивачці розміру премій за
період з вересня 2011 року по 25 січня 2012
року є неправильними, оскільки премії
позивачці як і решті працівників,
встановлювались з дотриманням
положень Закону України "Про оплату
праці" та постанови Кабінету Міністрів
України від 30.08.2002 року № 1298, а також на
підставі Положення про преміювання
керівних, наукових,
науково-педагогічних працівників і
фахівців, керівних працівників,
технічних службовців і робітників, які
не мають звань рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, затвердженого
наказом УМВС від 01.04.2008 року № 160.

Щомісячна премія не є
обов*язковою і сталою (постійною)
складовою заробітної плати, а є
заохочувальною доплатою, розмір якої
визначається і встановлюється
безпосереднім керівником в залежності
від результатів роботи і в залежності
від фонду преміювання.

Також вважають безпідставними
висновки суду щодо нарахування і
виплати компенсації за невикористані
позивачкою дні відпустки, оскільки
вони не підтверджені жодним належним
та допустимим доказом.

Фактично за період роботи ОСОБА_1
з 11 квітня 2000 року по 25 січня 2012 року
належало до використання 366
календарних днів відпустки, а було
використано 382 календарних дні.

Вимоги про стягнення 255,89 гривень
судом безпідставно задоволено,
оскільки вказана сума була правомірно
утримана при проведенні розрахунку
при звільненні на підставі акту
ревізії Державної фінансової
інспекції.

Просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову повністю.

В запереченнях на апеляційну
скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3
зазначає, що відповідач невірно
тлумачить зміст рішення
Конституційного суду України від 22.02.2012
року щодо перебігу строку на звернення
із заявою про вирішення трудового
спору.

Доводи апеляційної скарги з
приводу нарахування та виплати премій
суперечать п.8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 року
№ 13 "Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці" і
судом вірно було встановлено, що
підстав для зменшення премії позивачці
не було.

Просить відхилити апеляційну
скаргу.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і
це встановлено в судовому засіданні, що
ОСОБА_1 з квітня 2000 року по 25 січня 2012
року працювала на посаді заступника
начальника лікарні (з поліклінікою) при
Управлінні МВС України в Рівненській
області, повний розрахунок з нею
проведено 31 січня 2012 року і спору між
сторонами стосовно розміру належних
при звільненні сум не було.

Судом першої інстанції всупереч
ст.31 ЦПК України після початку розгляду
справи у вересні 2013 року протягом
жовтня 2013 року - до березня 2014 року
приймались до розгляду численні
позовні заяви про зміну предмету
позову і прийнято помилкове рішення
про задоволення всіх цих вимог.

Фактично позовні вимоги
стосувались оплати праці, яка на думку
ОСОБА_1 під час її роботи невірно
оплачувалась: зменшено було розміри
щомісячних премій та не виплачено
грошової компенсації за невикористані
дні відпустки.

Судом першої інстанції
безпідставно зобов*язано управління
МВС України в Рівненській області
провести донарахування та виплату
належних ОСОБА_1 сум премій за період з
вересня 2011 року по 25 січня 2012 року
включно в сумі 4091,15 гривень; провести
нарахування та виплату компенсації за
невикористані ОСОБА_1 дні щорічної
відпустки за час роботи з 11 квітня 2000
року по 25 січня 2012 року (за 10
календарних днів) в сумі 1408, 40 гривень;
провести донарахування та виплату
ОСОБА_1 надбавки за вислугу років за 2010
та 2011 роки в сумі 2498,95 гривень.

Вказані вимоги не підлягають до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.4 постанови
Кабінету Міністрів України від 7
листопада 2007 року № 1294 "Про
упорядкування структури та умов
грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу та деяких інших
осіб" умови оплати праці державних
службовців та інших працівників
бюджетної сфери визначаються
відповідно до умов оплати праці
працівників апарату органів державної
виконавчої влади, установ, закладів та
організацій відповідних галузей
бюджетної сфери.

Такі умови визначено як Законом
України "Про оплату праці", так і
постановою Кабінету Міністрів України
від 30.08.2002 року № 1298 "Про оплату праці
працівників на основі Єдиної тарифної
сітки розрядів і коефіцієнтів з
оплати праці працівників установ,
закладів та організацій окремих
галузей бюджетної сфери" (із змінами,
внесеними протягом 2002-2011 рр), п. 4 якої
надано право керівникам бюджетних
установ, закладів та організацій в
межах фонду заробітної плати,
затвердженого в кошторисах доходів і
видатків затверджувати порядок і
розміри преміювання працівників
відповідно до їх особистого внеску в
загальні результати роботи у межах
коштів на оплату праці.

Премія позивачці в період її
роботи на посаді заступника начальника
лікарні (з поліклінікою) при Управлінні
МВС України в Рівненській області,
виплачувалась з дотриманням вказаних
нормативних актів і у відповідності до
Положення про преміювання керівних,
наукових, науково-педагогічних
працівників і фахівців, керівних
працівників, технічних службовців і
робітників, які не мають звань
рядового і начальницького складу
органів внутрішніх справ,
затвердженого наказом УМВС від 01.04.2008
року №160 і встановлений наказами
керівника розмір нарахованих і
отримуваних щомісячних премій ОСОБА_1
не оспорювався.

Висновки суду першої інстанції
щодо безпідставного зменшення премій
позивачці є неправильними, оскільки не
відповідають чинному законодавству,
яким регулюється порядок преміювання
працівників бюджетної сфери.

Не підлягають до задоволення і
вимоги щодо виплати грошової
компенсації за невикористані дні
відпустки в 2000 році, оскільки матеріали
справи не містять доказів щодо
невикористання позивачкою 13 днів
відпустки в цей період.

Звертаючись в серпні 2008 року з
позовом до суду ОСОБА_1 вказувала, що
відповідач не виплатив для неї грошову
компенсацію за всі невикористані нею
дні щорічної відпустки за 2011 рік та 2012
рік, а 8 жовтня 2012 року уточнила ці
вимоги, зазначивши, що нею не було
використано 5 календарних днів
відпустки за 2011 рік та 2 дні - за 2012 рік
(а.с.63).

В заяві про зміну позовних вимог,
поданій 21 жовтня 2013 року (а.с.87), вона
вже вимагає провести нарахування та
виплату за усі невикористані нею дні
щорічної відпустки за період з 11 квітня
2000 року по 25 січня 2012 року, не вказуючи
при цьому скільки днів відпустки і в
який період нею не було використано
(а.с.139).

25 листопада 2013 року у новій заяві
про зміну позовних вимог вказує про
нарахування та виплату за 10
календарних днів щорічної відпустки,
яка належала для неї за час роботи з 11
квітня 2000 року по 25 січня 2012 року
(а.с.139-146).

Встановлено і це відповідає
наявним матеріалам справи, що
відпустки ОСОБА_1 протягом її роботи
надавались з дотримання вимог Закону
України "Про відпустки" та положень
Кодексу законів про працю України,
відповідно до яких щорічна основна
відпустка надається працівникові за
відпрацьований робочий рік , який
відлічується з дня укладення
трудового договору, а такий робочий рік
позивачки розпочинався з 11 квітня 2000
року.

Вимогу про відповідальність
відповідача за неповне проведення з
нею розрахунку при звільненні
позивачка заявила в серпні 2013 року,
звернувшись з позовом про визнання
дій відповідача протиправними та про
донарахування та виплату премій, які
вона вважає мали бути нараховані для
неї в 2011-2012 роках в більшому розмірі,
ніж фактично отримані.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум в строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Підстав для застосування у даних
спірних правовідносинах положень цієї
норми не було і немає, оскільки всі
нараховані позивачці суми були для неї
виплачено при звільненні.

Відповідачем при розірванні з
позивачкою трудового договру
враховано акт ревізії
фінансово-господарської діяльності
сектору медичного забезпечення УМВС
України в Рівненській області за
період - 1 червня 2009 року по 31 грудня 2011
року, проведеної Державною фінансовою
інспекцією в Рівненській області, а
тому вимоги щодо безпідставності
утримання при звільненні 255,89 гривень, -
задоволенню також не підлягають.

За встановлених обставин та норм
чинного законодавства, які регулюють
спірні правовідносини, не підлягають
до задоволення і вимоги щодо моральної
шкоди.

На підставі наведеного, ст.94
Кодексу законів України про працю,
керуючись ст.ст.3, 309, 316, 319, 323-325
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу представника
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Рівненській області на
рішення Рівненського міського суду від
5 березня 2014 року задовольнити.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 5 березня
2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
управління внутрішніх справ України в
Рівненській області, сектору медичного
забезпечення управління внутрішніх
справ України в Рівненській області,
третя особа на стороні відповідача
ОСОБА_2, про визнання незаконними дій
відповідачів щодо визначення розміру
премії, зобов*язання відповідачів
провести донарахування належних сум
премій, компенсації за невикористані
дні щорічної відпустки та стягнення
середньої заробітної плати за час
затримки виплати розрахункових коштів
з 26 січня 2012 року по день фактичного
розрахунку, стягнення моральної шкоди -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: Малько О.С.
Бондаренко Н.В.
Шимків С.С.