АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/686/14-ц
Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1513/К/14
інстанції - Чайкін І.Б.
Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача - Черевика
Олександра Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Центральний гірничо-збагачувальний
комбінат» на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу від 13
травня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат» (далі
- ПАТ «ЦГЗК») про відшкодування
моральної шкоди та просив стягнути з
відповідача 243000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої втратою
професійної працездатності у зв'язку з
професійним захворюванням.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 13 травня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені
частково, на його користь з ПАТ «ЦГЗК»
стягнуто 15000 грн. без урахування
податку з доходів фізичних осіб. В
решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ЦГЗК»
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про відмову в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, на його думку, суд не
дослідив належним чином акт
розслідування професійного
захворювання від 29 травня 2013 року та
помилково самостійно встановив вину
підприємства, не врахувавши той факт,
що винних осіб в ньому не вказано, а сам
акт позивачем не оскаржено. Суд не
звернув увагу на те, що ПАТ «ЦГЗК»
виконуються усі наведені у ст. 13 Закону
України «Про охорону праці» функції
для забезпечення умов праці відповідно
до норм чинного законодавства, та на те,
що відповідач не приховував від
позивача наявність на робочому місці
небезпечних та шкідливих виробничих
факторів, які ще не усунуто, та можливі
наслідки їх впливу на здоров'я і що
позивач свідомо їх приймав. Крім того,
суд не звернув увагу на те, що позивачем
не доведено факт спричинення йому
моральної шкоди, та не врахував роботу
позивача на інших підприємствах зі
шкідливими умовами праці.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
тривалий час працював у шкідливих
умовах праці, в тому числі з 01.01.1999 року
по 19.11.2001 року та з 24.04.2004 року по 05.08.2013
року на шахті «Орджонікідзе» ПАТ
«ЦГЗК» підземним вибухівником.

Рішенням Українського
науково-дослідного інституту
промислової медицини від 09 квітня 2013
року ОСОБА_2 встановлені професійні
захворювання: радикулопатія шийна С5,
С6, С7, С8 та поперково-крижова L5, S1
переважно зліва рецидивуючий перебіг
з вираженим порушенням біомеханіки
хребта, м'язово-тонічним та стійким
больовим синдромами, двобічним
плечолопатковим періартрозом ПФС
другого ступеня, остеоартрозом
ліктьових суглобів ПФ першого ступеня;
хронічний бронхіт ЛН першого ст., у
зв'язку з чим складено акт
розслідування хронічного професійного
захворювання від 29 травня 2013 року (а.с.
13-14).

Згідно п. п. 17 вищезазначеного акту
причиною виникнення професійного
захворювання у позивача є перевищення
гранично-допустимого рівня
небезпечних та шкідливих факторів
виробничого середовища та трудового
процесу.

Висновком МСЕК від 23 липня 2013 року
позивачу первинно встановлено 40 %
втрати професійної працездатності (30 %
по радикулопатії, 10 % - хронічний
бронхіт) з наступним переоглядом 01
серпня 2014 року, та визнано його
інвалідом третьої групи.

Згідно висновку МСЕК позивач потребує
медикаментозного та
санаторно-курортного лікування, а
також виробів медичного призначення.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо обов'язку
відповідача по відшкодуванню
заподіяної моральної шкоди з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про
державний бюджет на 2007 рік» зупинено
дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3
ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23
вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», а з 01.01.2008 року
відшкодування Відділенням Фонду
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим особам і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припинено.

Враховуючи те, що на час виникнення у
ОСОБА_2 права на відшкодування
моральної шкоди вищезазначені
положення ст. ст. 21, 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», котрі передбачали
відшкодування моральної шкоди, не
діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди судом першої інстанції
обґрунтовано покладено на
підприємство, з вини якого позивачу
заподіяно моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при укладенні трудового договору
позивачу були роз'яснені умови праці,
попереджено про наявність шкідливих
факторів та можливі наслідки їх впливу
на здоров'я, безпідставні, оскільки ст.
13 Закону України «Про охорону праці»
передбачає, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці. Роботодавець
несе безпосередню відповідальність за
порушення зазначених вимог.

Факт спричинення моральної шкоди
ОСОБА_2 у зв'язку з втратою ним
професійної працездатності
встановлений в судовому засіданні та
підтверджений наданими позивачем
доказами, у зв'язку з чим доводи
апеляційної скарги в цій частині є
безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом неналежним чином досліджено акт
розслідування професійного
захворювання та самостійно
встановлено вину підприємства, не
заслуговують на увагу, оскільки
професійні захворювання позивача
виникли під час його роботи на
підприємстві відповідача, а
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Інші доводи відповідача
спростовуються матеріалами справи та
обґрунтованими висновками суду,
викладеними у рішенні.

Визначаючи розмір моральної
шкоди, суд першої інстанції врахував
роз'яснення надані у п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995р. (з подальшими змінами) "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", відповідно до яких розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням в
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
конкретних обставин по справі і
наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір
моральної шкоди, визначеної судом
першої інстанції, відповідає загальним
засадам цивільного законодавства,
зокрема, справедливості та розумності.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції в повному обсязі встановив
права і обов'язки сторін, що брали
участь у справі, обставини справи,
перевірив доводи і заперечення сторін,
дав їм належну правову оцінку та
ухвалив рішення, яке відповідає
вимогам закону. Висновки суду
обґрунтовані і підтверджуються
письмовими доказами, наявними в
матеріалах справи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Центральний
гірничо-збагачувальний комбінат»
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу від 13 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: