Справа № 435/9477/13-ц
Провадження № 22ц/782/1308/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Луганської області у складі:

Головуючого - Бережної С.В.

Суддів: Кострицького В.В., Стахової Н.В.,

при секретарі: Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 25 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку, третя
особа - державний нотаріус Третьої
Луганської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4.,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що
зважаючи на самотність, похилий вік,
часті хвороби, та перспективу догляду і
утримування погодився на пропозицію
свого сина - відповідача ОСОБА_2 укласти
з ним договір, за яким відповідач
забезпечить позивача довічним
доглядом та утримуванням з умовою
переходу житлового будинку позивача у
власність відповідача, в якості
винагороди за турботу та піклування. У
квітні 2012 року позивач уклав з
відповідачем у третій Луганській
державній нотаріальній конторі
договір, тексту якого не читав,
оскільки повністю довіряв сину,
вважаючи при цьому, що в договорі
передбачені всі права і обов'язки, про
які ми домовилися. Примірник договору
мною він не отримував.

Після укладення договору позивач
продовжував проживати у будинку
АДРЕСА_1, отримував належний догляд і
допомогу від відповідача, а наприкінці
серпня 2013 року позивач на прохання
відповідача знявся з реєстраційного
обліку за адресою спірного будинку, з
умовою, що за деякий час його знову буде
поставлено на облік за вказаною
адресою. Відразу після того як він
знявся з реєстраційного обліку за
адресою вказаного будинку, відповідач
припинив спілкуватися з ним, а 05
вересня 2013 року відповідач побив його
та вигнав з будинку.

05 вересня 2013 року позивач звернувся до
третьої Луганської державної
нотаріальної контори з приводу
розірвання укладеного між ним і
відповідачем договору та для отримання
примірнику договору від 11.04.2012 року.
Натомість позивач дізнався, що 11.04.2012
ним був укладений не договір довічного
утримання, а договір дарування
житлового будинку та договір дарування
земельної ділянки, за яким відповідач
не має жодних зобов'язань перед
позивачем, а також було роз'яснено, що у
разі відсутності згоди сторін,
розірвання договору можливе лише в
судовому порядку згідно з чинним
законодавством.

Позивач вважав недійсними договір
дарування житлового будинку та договір
земельної ділянки та просив визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку, посвідчений державним
нотаріусом третьої Луганської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4
11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за
№1-225. Крім того, позивач подав до суду
заяву про поновлення строку позовної
давності та визнання причин його
пропуску поважними, в якій зазначив, що
дізнався і став усвідомлювати, який
договір насправді він підписав тільки
у зв'язку з погіршенням відносин з
відповідачем, що сталося в вересні 2013 р.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 25 лютого 2014 року
задоволено позов ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку.

Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення
до суду з позовом про визнання договору
дарування житлового будинку недійсним.

Визнано недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Третьої
Луганської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4 11.04.2012 року,
зареєстрований в реєстрі за №1-225.

Відповідач, не погодившись з рішенням,
звернувся з апеляційною скаргою, в
якій, посилаючись на те, що рішення суду
є необґрунтованим, ухвалено судом з
порушенням норм матеріального права,
просив оскаржене рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
та переглянувши рішення суду, виходячи
з положень ст.. 303 ЦПК України в межах
доводів апеляції та позовних вимог,
вважає апеляційну скаргу такою, що
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені у судовому засіданні.

В ст. 303 ЦПК України зазначено, що під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу на підставі свідоцтва про
право на спадщину, виданого Третьою
Ворошиловградською державною
нотаріальною конторою від 20.02.1976 року
за р. №2-976; договору купівлі-продажу,
посвідченого третьою Луганською
державною нотаріальною конторою від
11.02.1966 року за р. №805; договору про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки, посвідченого
третьою Луганською державною
нотаріальною конторою від 10.07.1958 року
за р.№5108, належав на праві власності
житловий будинок з прилеглими до нього
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1

11.04.2012 р. між ОСОБА_3, з однієї сторони, і
ОСОБА_2, з іншої сторони, було укладено
договір дарування житлового будинку
посвідчений державним нотаріусом
третьої Луганської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4 11.04.2012
року, зареєстрований в реєстрі за №1-225,
та договір дарування земельної
ділянки, посвідчений державним
нотаріусом третьої Луганської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4
11.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за
№1-225.

Судом встановлено, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент укладення
договору дарування житлового будинку
та договору дарування земельної
ділянки був людиною похилого віку,
потребував сторонньої допомоги по
забезпеченню його доглядом,
харчуванням, утриманням його житла в
належному стані та потребує в
теперішній час.

Після укладення договору дарування
житлового будинку та договору
дарування земельної ділянки позивач
продовжував проживати у будинку
АДРЕСА_1, однак в вересні 2013 року
залишив будинок через значне
погіршення відносин з відповідачем і
на теперішній час мешкає у знайомих.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
щодо визнання недійсним договору
дарування житлового будинку, суд
керувався ст.ст. 230, 717 ЦК України та
виходив з того, що укладаючи договір
дарування житлового будинку позивач
через свою неграмотність, похилий вік
та стан здоров'я неправильно розумів
суть укладеного договору дарування і
уклав правочин, який не відповідав його
дійсній волі, він помилявся відносно
наслідків договору дарування та його
суттєвих умов, у зв`язку з чим суд
дійшов висновку щодо наявності підстав
для визнання укладеного договору
дарування будинку недійсним та
застосування наслідків його
недійсності, також поновлюючи позивачу
строк для звернення до суду з позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1-
представника ОСОБА_2 посилається на те,
що суд першої інстанції ухвалюючи
оскаржуване рішення не надав належної
правової оцінки всім наявним в справі
доказам, не обґрунтував правову
позицію та не звернув уваги на докази,
надані відповідачем.

Згідно ч. З ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Судова колегія вважає обґрунтованим
доводи апелянта щодо неприйняття судом
першої інстанції до уваги відсутності
належних та достатніх доказів у
відповідності до положень ст.. 60 ЦПК
України на підтвердження позивачем
свого поганого стану здоров`я, який
заважав йому усвідомлювати значення
укладеного договору, а сам по собі
похилий вік не може бути підставою
вважати, що позивач не розумів сенсу
укладеного правочину, враховуючи, що
він має середню технічну освіту та його
значний термін праці на керівній
посаді. Що не заперечувалося в судовому
засіданні самим позивачем.

Також слід зазначити, що відповідно до
наданих сторонами та третьою особою по
справі приватним нотаріусом ОСОБА_4,
якою було посвідчено оспорюваний
договір, матеріалів справи та доказів
по суті обставин спору, їх пояснень як в
суді першої інстанції, так і при
апеляційному перегляді справи
вбачається, що позивач ОСОБА_3 особисто
виявляв бажання подарувати своєму
синові ОСОБА_2 спірний будинок, з
вказаною метою особисто неодноразово
звертався до нотаріуса ОСОБА_4 за
консультаціями щодо можливості та на
слідків укладання саме такої угоди,
самостійно звертався до відповідних
органів з метою надання йому
необхідних документів для укладання
саме такого договору, про що свідчать
його запити, здійснені власноруч, та в
результаті таких дій уклав з
відповідачем саме такий договір
дарування житлового будинку, який
виявляв бажання укласти.

Жодного наладженого та допустимого
доказу своєї помилки в природі
укладеного договору та бажання укласти
інший договір, а саме договір довічного
утримання, позивачем надано не було. В
судовому засіданні при апеляційному
перегляді справи ним не названо, які ж
саме обов»язки відповідача по його
утриманню було передбачено укладеним
договором, які є обов»язковими умовами
такого договору, тим більш враховуючи
той факт, що відповідач по справі,
будучи сином позивача, все своє життя
проживав у спірному будинку, а також те,
що враховуючи родинні відносини з
позивачем, повинен надавати відповідну
зазначену останнім в позові допомогу
без укладання будь-якого договору, в
тому числі і договору довічного
утримання.

При цьому пояснення свідків,
допитаних в судовому засіданні, на
думку колегії суддів не можуть бути
належними та допустимими доказами
доводів позивача у відповідності до
положень ст..ст. 58, 59 ЦПК України,
оскільки інформація щодо укладеного
між сторонами договору стала їм відома
зі слів самого позивача, та
безпосередніми свідками укладання
оспорюваного договору вони не були.

Окрім того, судом, в супереч
процесуальних норм не було враховано
при ухваленні рішення пояснення
нотаріуса ОСОБА_4 яка є безпосереднім
свідком дій сторін та третьою особою по
справі, та яка в письмовому та усному
вигляді підтвердила, що позивач ще до
укладення договору декілька разів
звертався до неї з питаннями щодо
укладення спірного договору дарування,
отримував інформацію щодо
підготування необхідних довідок,
отримав від неї необхідні пояснення та
чітко усвідомлював сенс та наслідки
своїх дій, і його волевиявлення щодо
укладання саме такого договору на той
час ніяких сумнівів не викликало та не
викликає зараз.

Доказів того, що позивач звертався в
подальшому до зазначеного нотаріуса з
вимогами щодо роз»яснення йому
наслідків укладеного договору, ним не
надано.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до матеріалів справи
вбачається, що у вересні 2013 року
позивач, не зважаючи на свій похилий
вік та необхідність у сторонньому
догляді, за власною ініціативою знявся
з реєстрації за адресою спірного
будинку, вказавши метою таких дій
переїзд до іншого місця проживання, а
саме до належного йому на праві
власності будинку в Новоазовську
Донецької області. Про що свідчить
довідка, наявна в матеріалах справи. З
пояснень самого позивача вбачається,
що на земельній ділянці в Новоазовську
знаходиться жилий флігель та
недобудований сином - відповідачем по
справі інший житловий будинок,
фотографії яких було оглянуто в
судовому засіданні.

Таким чином, з наведеного вбачається,
що позивачем не надано достатній та
належних доказів своєї помилки в
юридичній природі укладеного спірного
договору на час його укладання, як того
вимагають положення ст..ст. 203. 215 ЦК
України, а погіршення відносин з
відповідачем в подальшому не можуть
бути підставою для визнання такого
договору недійсним.

Також слід зазначити, що позивачем не
надано доказів наявності поважних
причин пропуску ним строку позовної
давності на звернення до суду з
вказаними вимогами, передбаченого ст..
728 ЦК України. При цьому судом припущено
невідповідність висновків що
вказаного питання, зазначаючи, що строк
позовної давності визначено
законодавством у три роки, однак при
цьому поновлюючи його на вимогу
позивача, хоча спірний договір було
укладено між сторонами у квітні 2012
року.

Таким чином підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 колегія суддів
не вбачає, усі доводи апеляційної
скарги представника відповідача
ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження в
ході перегляду справи, рішення суду
підлягає скасуванню на підставі
положень ст.. 309 ЦПК України, та по
справі повинно бути ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог за необґрунтованістю.

Також, враховуючи, що колегія суддів
дійшла висновку щодо необхідності
відмови у задоволенні позову,
відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України,
необхідно також вирішити питання щодо
скасування арешту будинку АДРЕСА_1
накладеного ухвалою судді Жовтневого
районного суду м. Луганська від 10.09.2013
року.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України
судова колегія ,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
представника ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 25 лютого 2014 року задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 25 лютого 2014 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку, третя
особа - державний нотаріус Третьої
Луганської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4. відмовити за
необґрунтованістю.

Зняти арешт з будинку АДРЕСА_1,
накладений ухвалою судді Жовтневого
районного суду м.Луганська від 10.09.2013
року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, може бути
оскаржена до Вищого Спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: