Справа № 450/4380/13
Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський
Провадження № 22-ц/783/3294/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 12 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа - Скнилівська
сільська рада Пустомитівського району
Львівської області про визнання права
власності на спадкове майно та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - Скнилівська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області про визнання права власності
на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

21 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_2, третьої особи -
Скнилівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області про визнання за ним права
власності в порядку спадкування за
заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1,
який належав його матері ОСОБА_5, що
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., посилаючись на
те, що на день смерті ОСОБА_5, яка
володіла на праві особистої власності
вказаним житловим будинком, 1939 року
побудови та заповіла такий йому згідно
з заповітом від 21.07.1997 р., він був
зареєстрованим та проживав у
зазначеному житловому будинку, а в
подальшому сплачував за такий
комунальні та страхові платежі, отже,
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майном, а відтак,
вважається таким, що прийняв спадщину.

10 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із зустрічним позовом до ОСОБА_3,
третьої особи - Скнилівської сільської
ради Пустомитівського району
Львівської області, в якому просив
визнати за ним право власності в
порядку спадкування за законом на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1,
мотивуючи свої вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 р. помер його батько -
ОСОБА_6, ОСОБА_5- мати, володіла на праві
особистої власності вказаним житловим
будинком та померла ІНФОРМАЦІЯ_1, проте,
про наявність залишеного нею заповіту
на вказане майно в користь його рідного
брата - ОСОБА_3 йому не було відомо, а
оскільки він є спадкоємцем першої
черги за законом після смерті матері та
протягом останніх 16 років утримував
вказаний будинок з господарськими
спорудами в належному стані та
витрачав власні кошти на ремонт,
вважає, що прийняв спадщину.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 12 березня
2014 року відмовлено у задоволені
первісного та зустрічного позовів.

Відмовляючи у первісному та
зустрічному позовах, суд першої
інстанції посилався на відсутність
обставин щодо факту проживання у
спірному будинку ОСОБА_3, і не вчинення
дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які б свідчили про
вступ в управління або володіння
спадковим майном.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції
не оскаржив.

ОСОБА_3 оскаржив рішення суду лише в
частині відмови у задоволенні його
позову.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» у разі, якщо апеляційна скарга
подана на рішення щодо частини
вирішених вимог, суд апеляційної
інстанції відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Ураховуючи зазначене, апеляційним
судом перевіряється законність та
обґрунтованість рішення суду лише в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_3.

Апелянт ОСОБА_3 вважає, що рішення суду
в цій частині є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що він після смерті
матері фактично вступив у володіння
всім спадковим майном матері, вів
господарство та сплачував вартість
спожитого газу та електроенергії, що
підтверджується копіями квитанцій у
справі.

Апелянт стверджує, що факт здійснення
володіння і управління ним спірним
будиноковолодінням після смерті
матері підтвердили усі свідки.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні його позовних вимог
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 доводи
апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1. ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші. Оцінка зібраних по справі
доказів має здійснюватися за
правилами, передбаченими ст.212 ЦПК
України з врахуванням положень ст.57-66
ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частини другої
ст.303 ЦПК України, апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи та
вирішити спір у межах заявлених
позовних вимог та зібраних у справі
доказів.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Встановлено, що власником житлового
будинку АДРЕСА_1, забудови 1934 року, була
мати сторін - ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с.8).

21.07.1997 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким
належний їй на праві особистої
власності житловий будинок з
господарськими спорудами на АДРЕСА_1
Пустомитівського району Львівської
області та інше належне їй майно, де б
воно не було і з чого б воно не
складалося і на яке за законом вона
мала право, заповіла своєму синові
ОСОБА_3 (а.с.9).

Відмовляючи у визнанні за позивачем
ОСОБА_3 права власності на спадкове
майно, суд виходив з того, що оскільки
позивач у встановлений законом строк
не вчинив жодних дій, які би свідчили
про прийняття ним спадщини за
заповітом, відтак, відсутні підстави
для задоволення позову.

Проте, з висновком суду не можна
погодитись, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
вимогах закону.

Відповідно до ст.548 ЦК України (в
редакції 1963 року), яка діяла на час
відкриття спадщини 06.08.1997 року, для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно зі ст.549 цього Кодексу
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном і якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Виходячи з положень означеної норми,
яка діяла на момент відкриття спадщини
07.08.1997 року, спадкоємець вважається
таким, що фактично прийняв спадщину,
якщо він довів, що він вступив в
управління або користування спадковим
майном. Доказом може служити
наявність у спадкоємця документів,
виданих на ім'я померлого на майно,
користування, управління та
розпорядження яким можливе лише після
оформлення права власності на нього,
інших квитанцій (про оплату
комунальних послуг, обов'язкового
страхування майна). Фактом прийняття
спадщини є також спільне проживання
спадкоємця з померлим безпосередньо
перед його смертю, що встановлюється за
допомогою штампу в паспорті про його
прописку в одній квартирі або одному
будинку із спадкодавцем.

Матеріалами справи безспірно
встановлено, що позивач з 1965 року
проживав разом з спадкодавцем
(матір'ю) в належному їй будинку та був
зареєстрований у встановленому
законом порядку в одному будинку зі
спадкодавцем з 24.01.1965 року і ця
обставина підтверджується відміткою в
паспорті про його прописку та
довідкою Скнилівської сільської ради
від 08.07.2011 року за № 133 (а.с.5,10).

Крім того, усі документи, що
підтверджують належність будинку
спадкодавцю, зокрема, будинкова книга
з 1965 року, оціночні та зведені акти з
технічним описом конструктивних
елементів будинку АДРЕСА_1,
експлікація до плану будинку, видані на
ім'я спадкодавця в 1989-1990 роках, наявні
у позивача з часу відкриття спадщини і
такі ним представлені суду.

Факт вступу позивача в управління та
володіння спадковим майном у
встановлені ч.2 ст.549 ЦК України (в
редакції 1963 року) строки
підтверджується квитанціями про
сплату ним комунальних послуг по
будинку в період з листопада 1997 року,
податку за землю, що підтверджується
довідкою Скнилівської сільської ради
про відсутність заборгованості щодо
даного виду платежу (а.с.10), а також
страховим свідоцтвом про страхування
будівель на АДРЕСА_1 від 29.09.2001 року на
ім'я позивача ОСОБА_3

Належність спадкодавцю на праві
власності житлового будинку та
господарських будівель на АДРЕСА_1
підтверджується довідкою
Скнилівської сільської ради,
оціночними та зведеними актами з
інвентаризації будівель на АДРЕСА_1,
побудови 1939 року, що відповідно до
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах та
селищах міського типу Української РСР
від 31.01.1966 року, Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затверджених Центральним статистичним
управлінням СРСР від 13.04.1979 року за №
112/5 та постанови Ради Міністрів
Української РСР від 11.03.1985 року № 105
«Про порядок обліку житлового фонду в
Українській РСР» такі визнавались в
якості актів органів влади (публічних
актів), що підтверджують право
приватної власності. Крім того,
належність зазначеного будинку на
праві власності спадкодавцю сторонами
визнається.

З урахуванням встановленого, колегія
суддів доходить висновку, що рішення
суду в частині відмови у задоволенні
первісного позову про визнання за
позивачем ОСОБА_3 права власності на
спадкове майно в порядку спадкування
за заповітом належить скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 12 березня
2014 року в частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1.

В решті рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
12 березня 2014 року не оскаржувалось і не
переглядалось.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

ОСОБА_Мельничук О.Я.