Справа № 463/263/14
Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/3399/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за
секретаря Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2, його представника -
ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 13 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської
міської ради, ОСОБА_4, третя особа -
реєстраційна служба Львівського
міського управління юстиції про
скасування в частині ухвали Львівської
міської ради, визнання недійсним
державного акта про право приватної
власності на земельну ділянку та
скасування державної реєстрації права
власності, визнання права постійного
користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 13 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Львівської міської ради, ОСОБА_4, треті
особи: реєстраційна служба Львівського
міського управління юстиції про
скасування ухвали Львівської міської
ради від 07.04.2005 року №2184 «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок» в частині передачі
у приватну власність ОСОБА_4 земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 686 м.кв.; визнання недійсним
державного акта від 28.03.2007 року, серії
ЯБ №354403 про право власності ОСОБА_4 на
земельну ділянку, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0, 0686
га відмовлено за спливом позовної
давності.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Львівської міської ради, ОСОБА_4, треті
особи: реєстраційна служба Львівського
міського управління юстиції про
визнання за ним права постійного
користування земельною ділянкою за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 686
м.кв. відмовлено за безпідставністю
вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд неправильно
визначив природу правовідносин,
помилково зазначивши, що він не є
суб'єктом права постійного
користування землею на підставі ст. 92
Земельного кодексу України.

Апелянт стверджує, що суд безпідставно
не застосував ст. 60 СК України,
відповідно до якої при переході до
нього та ОСОБА_4 права власності на
квартири і будинок в цілому як до осіб,
у яких будинок знаходився у спільній
сумісній власності, перейшло на рівних
умовах право користування земельною
ділянкою від попередніх
землекористувачів, якими були
попередні власники придбаних квартир.

Апелянт зазначає, що судом не
обґрунтовано з відповідним посиланням
на закон висновок про те, що він мав би
право на звернення до Львівської
міської ради по питанню приватизації
спірної земельної ділянки у разі
оформлення та реєстрації своєї частки
у праві спільної сумісної власності на
будинок АДРЕСА_1.

Апелянт стверджує, що він не знав, не
міг знати, що триває процес
приватизації земельної ділянки, а тому
не пропустив строк позовної давності.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 та
його представник - ОСОБА_3 доводи
апеляційної скарги підтримали.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 доводи
апеляційної скарги заперечила.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1. ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог частини третьої
ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші. Оцінка зібраних по справі
доказів має здійснюватися за
правилами, передбаченими ст.212 ЦПК
України з врахуванням положень ст.57-66
ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи та
вирішити спір у межах заявлених
позовних вимог та зібраних у справі
доказів.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі з 14.05.1997 року до 27.12.2012 року.
Відповідно до договорів
купівлі-продажу від 18.12.1998 року та
реєстраційних посвідчень,
відповідачка стала власником квартир
АДРЕСА_1, які на підставі розпорядження
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради № 1651 від 12.11.2004
року були об'єднані в один об'єкт
нерухомості, та 12.11.2004 року їй було
видано свідоцтво про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 185 м.кв. з гаражем, площею 20,9 м.кв.,
яке 01.12.2004 року зареєстровано у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

Судом також встановлено, що рішенням
виконкому Львівської міської ради № 1596
від 26.10.1953 року за будинком АДРЕСА_1
була закріплена земельна ділянка,
площею 692,7 м.кв. Ухвалою Львівської
міської ради №2184 від 07.04.2005 року
відповідачці передано у приватну
власність земельну ділянку, площею 0,0686
га на АДРЕСА_1 та 28.03.2007 року видано
державний акт на право власності на
зазначену земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині позовних вимог про скасування
ухвали Львівської міської ради від
07.04.2005 року та про визнання недійсним
державного акту на право власності
відповідачки на земельну ділянку з
підстав спливу позовної давності, суд
виходив з того, що якби позивач у
встановленому законом порядку оформив
та зареєстрував свою частку у спільній
сумісній власності на будинок АДРЕСА_1,
він би мав право звертатися до
Львівської міської ради з питанням
приватизації спірної ділянки разом із
відповідачкою, проте, таким правом не
скористався, пред'явив вимоги поза
межами трирічного строку,
встановленого для захисту його
цивільного права, поважності причин
пропущення позовної давності суду не
навів.

Проте, з висновком суду не можна
погодитись, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
вимогах закону.

Відповідно до положень ст.116 ЗК України,
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності
за рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування
в межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться, зокрема, у разі
приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян.
Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
визначений положеннями ст.118 ЗК
України.

Згідно зі ст.ст.125,126 ЗК України, право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної
реєстрації. Таким документом є
державний акт про право власності
(постійного користування) на земельну
ділянку.

Відповідно до ст.1 ЦПК України,
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що
передача відповідачці у власність в
порядку приватизації земельної
ділянки, площею 0,0686 га на АДРЕСА_1 в
порядку приватизації та видача
державного акта на право власності на
зазначену земельну ділянку і його
державна реєстрація здійснені з
дотриманням вимог земельного
законодавства, жодним чином не
порушують прав і інтересів позивача,
а відтак, відсутні правові підстави для
скасування ухвали Львівської міської
ради № 2184 від 07.04.2005 року в частині
передачі відповідачці у власність
зазначеної земельної ділянки та
визнання недійсним державного акта від
28.03.2007 року і скасування його державної
реєстрації.

Крім того, як вбачається із довіреності
від 03.12.2004 року (а.с.190), відповідачка
зазначеною довіреністю уповноважила
відповідача представляти її інтереси
при оформленні всіх необхідних
документів по приватизації на її ім'я
земельної ділянки, що знаходиться у
АДРЕСА_1, та отримати у Львівській
міській раді державний акт на право
власності на землю на її ім'я, що
спростовує посилання позивача на
порушення його права на зазначену
земельну ділянку при передачі такої у
власність відповідачки, оскільки
жодних прав щодо зазначеної земельної
ділянки він не заявляв.

Та обставина, що сторони розірвали шлюб
і між ними існує спір про поділ майна
подружжя, зокрема, будинку АДРЕСА_1, для
обслуговування якого відповідачці
передана у власність земельна ділянка,
площею 0,0686 га не може бути підставою
для задоволення позову, оскільки
питання поділу такого майна
регулюються нормами сімейного
законодавства, які діяли на час його
створення.

Ураховуючи, що внаслідок передачі
відповідачці у приватну власність
земельної ділянки не були порушені
законні права та інтереси позивача, які
би підлягали захисту, відтак, у
задоволенні позовних вимог необхідно
відмовити за безпідставністю. Тому
апеляційний суд доходить висновку, що
рішення суду в частині відмови за
спливом позовної давності у
задоволенні позову ОСОБА_2 про
скасування ухвали Львівської міської
ради від 07.04.2005 року №2184 «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок» в частині передачі
у приватну власність ОСОБА_4 земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 686 м.кв.; визнання недійсним
державного акта від 28.03.2007 року, серії
ЯБ №354403 про право власності ОСОБА_4 на
земельну ділянку, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0, 0686
га як ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права
належить скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
позові.

Відмовляючи за безпідставністю у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
частині визнання за ним права
постійного користування земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 686 м.кв., суд правильно виходив з
того, що в розумінні положень ст.92 ЗК
України позивач не є суб'єктом права
постійного користування землею, а
відтак, позивачем обрано спосіб
захисту своїх прав, не передбачений
ст.16 ЦК України. Рішення суду в цій
частині відповідає матеріалам справи
та вимогам матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, підстав для його
скасування в цій частині колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 13 березня 2014 року в
частині відмови за спливом позовної
давності у задоволенні позову ОСОБА_2
до Львівської міської ради, ОСОБА_4,
треті особи: реєстраційна служба
Львівського міського управління
юстиції про скасування ухвали
Львівської міської ради від 07.04.2005 року
№2184 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок»
в частині передачі у приватну
власність ОСОБА_4 земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 686
м.кв.; визнання недійсним державного
акта від 28.03.2007 року, серії ЯБ №354403 про
право власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 0, 0686 га
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову в позові.

У решті рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 13 березня
2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.