У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання недійсними договорів
іпотеки, за зустрічним позовом
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення
штрафних санкцій за іпотечними
договорами, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 1 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 5
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання
недійсними договорів іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
зазначав, що 11 червня 2007 року між ПАТ
«Укрсоцбанк» та ТОВ «Травез-Буд» було
укладено договір про надання
невідновлювальної кредитної лінії,
згідно з умовами якого позичальник
отримав кредит у сумі 16 785 000 доларів
США.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за вказаним договором між
ним та банком були укладені іпотечні
договори від 11 червня 2007 року, від 12
лютого 2008 року та від 26 вересня 2008 року,
предметом яких є земельні ділянки з
цільовим призначенням - будівництво та
обслуговування жилих будинків,
господарських будівель і споруд, які
розташовані в АДРЕСА_1 на території
Колонщинської сільської ради.

Посилаючись на те, що при підписанні
оскаржуваних договорів іпотеки він не
усвідомлював всі істотні умови
договорів, які є достатньо складними
для сприйняття, а також на те, що
положення іпотечних договорів
суперечать засадам добросовісності й
справедливості зобов'язань, ОСОБА_3
просив його позовні вимоги
задовольнити та визнати укладені між
ним і ПАТ «Укрсоцбанк» договори
іпотеки недійсними.

У липні 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк»
звернулося до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
штрафних санкцій за іпотечними
договорами.

Банк позовні вимоги мотивував тим, що
при укладенні іпотечних договорів з
ОСОБА_3, за якими останній передав в
іпотеку ряд земельних ділянок,
сторонами було визначено вартість цих
ділянок у сумі

93 302 875 грн.

Згідно з оцінкою вартості майна станом
на березень 2013 року вартість земельних
ділянок, переданих в іпотеку банку
зменшилася, у результаті чого ОСОБА_3
було направлено відповідну вимогу про
заміну предмета іпотеки та надання
іншого майна, вартість якого
відповідала б обумовленій сторонами в
договорах сумі.

Проте ОСОБА_3 не вчинив жодних дій на
виконання вказаних зобов'язань,
передбачених договорами іпотеки, й
відповідно до вимог п. 3.2 іпотечних
договорів має сплатити штраф у розмірі
5% від загальної вартості предмета
іпотеки.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 1 серпня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 5 листопада 2013 року, в задоволенні
позову

ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов
ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк»
штрафні санкції в розмірі 39 674 833 грн. 54
коп. Вирішено питання про судові
витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4, просить рішення Макарівського
районного суду Київської області від 1
серпня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 5 листопада 2013
року скасувати й ухвалити у справі нове
рішення, яким первісний позов
задовольнити в повному обсязі, а в
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовити, посилаючись на порушенням
судами норм процесуального права й
неправильне застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, ухвалені у справі судові рішення
не в повній мірі відповідають
вищевказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні первісного позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із безпідставності та
недоведеності позовних вимог

ОСОБА_3, оскільки укладені між
сторонами договори іпотеки
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги банку, суди дійшли висновку, що
ОСОБА_3 порушив умови п. 2.1.8 іпотечних
договорів та не замінив предмет
іпотеки у визначений договором термін.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Судом установлено, що 11 червня 2007 року,
12 лютого 2008 року та 26 вересня 2008 року
між сторонами у забезпечення належного
виконання зобов'язань за кредитним
договором були укладені договори
іпотеки

№ 02-10/1935, № 02-10/373 та № 02-10/3769, за умовами
яких позивач передав відповідачу
земельні ділянки, з цільовим
призначенням - будівництво та
обслуговування жилих будинків,
господарських будівель і споруд, що
розташовані в АДРЕСА_1 на території
Колонщинської сільської ради. Загальна
вартість вказаних ділянок визначена
сторонами в розмірі 93 302 875 грн.

Згідно з п. 2.4.5 вказаних договорів
іпотекодержатель має право за
погодженням із іпотекодавцем
здійснювати переоцінку предмета
іпотеки у зв'язку зі змінами
кон'юнктури ринку, інших факторів, а
також у разі пролонгації основного
зобов'язання.

Пунктом 2.4.8 передбачено право
іпотекодержателя вимагати заміни
предмета іпотеки у разі непогодження
іпотекодавця на здійснення

переоцінки його вартості, відповідно
до п. 2.4.5 цього договору, а також у разі
його загибелі або зниження його
вартості, в тому числі внаслідок
випадкового пошкодження, або псування
предмета іпотеки.

Пунктом 3.2 передбачена
відповідальність іпотекодавця у разі
порушення ним умов пп. 2.1.1- 2.1.11 цього
договору, а саме: зобов'язання сплатити
іпотекодержателю штраф у розмірі 5% від
загальної вартості предмета іпотеки,
визначеної у п. 1.2 цього договору, за
кожний випадок.

Заперечуючи проти позову ПАТ
«Укрсоцбанк», ОСОБА_3 посилався на те,
що переоцінка предмета іпотеки була
проведена банком без будь-якого
погодження з ним та за його
відсутності, що унеможливлює заміну
предмета іпотеки протягом трьох днів,
як це передбачено договорами.

Зазначені умови іпотечного договору
стали результатом домовленості сторін,
сторони погоджували умови договору і
такі умови повністю відповідають
загальним засадам цивільного
законодавства - справедливості,
добросовісності та розумності ( п. 6 ч. 1
ст. 3. ст. 627 ЦК України).

Відповідно до умов ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми невиконаного або неналежно
виконаного зобов'язання.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 551 ЦК України
якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

На порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суди як першої так і
апеляційної інстанції на зазначені
положення закону та доводи позивача
уваги не звернули, належним чином не
встановили фактичні обставини справи,
у достатньому обсязі не дослідили
оскаржувані договори іпотеки та не
перевірили їх відповідність вимогам
закону; не врахували існуючий порядок
переоцінки майна, яке є предметом
іпотеки, та порядок заміни його, й,
відповідно, не перевірили, чи було
дотримано такого порядку банком, та
дійшли передчасного висновку про те, що
банк має право вимагати заміну
предмета іпотеки і без погодження
іпотекодавця на його переоцінку, хоча

п. 2.4.5 договору іпотеки передбачено
здійснення переоцінки предмета
іпотеки за погодженням з
іпотекодавцем.

Суди попередніх інстанцій також не
дослідили умови кредитного договору,
укладеного ПАТ «Укрсоцбанк» з ТОВ
«Травез-Буд», у забезпечення належного
виконання якого між сторонами були
укладені

договори іпотеки, не з'ясували строк
його дії, та не перевірили, чи виконані
належним чином умови такого договору
позичальником, що є підставою
припинення іпотечних договорів (п. 6.3
договору іпотеки).

Крім того, судами взагалі не перевірено
розрахунку суми штрафних санкцій і не
враховано при цьому заперечення ОСОБА_3
щодо значно завищеного розміру таких
санкцій та неправильного визначення
кількості випадків, за які можливо
стягнути штрафи.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суди
посилались на те, що п. 3.2 договору
іпотеки передбачено зобов'язання
іпотекодавця сплатити штраф
іпотекодержателю у разі порушення пп.
2.1.1 - 2.1.11 договору іпотеки у розмірі 5%
від загальної вартості предмету
іпотеки за кожний випадок, однак суди в
повній мірі не з'ясували, які ж саме
порушення вказаних пунктів договору
іпотеки були допущені іпотекодавцем та
скільки було таких випадків, оскільки в
матеріалах справи містяться відомості
про один випадок переоцінки майна
іпотекодержавтеля, а сума штрафних
санкцій значно перевищує 5% від
загальної вартості предмету іпотеки.

Таким чином, фактичні обставини справи,
від яких залежить правильне вирішення
спору, суди належним чином не
встановили; не визначилися із правовою
природою спірних правовідносин та не
з'ясували, яка правова норма підлягає
застосуванню до спірних правовідносин;
належним чином не обґрунтували своїх
висновків про відмову у визнанні
договорів іпотеки недійсними та про
задоволення зустрічного позову ПАТ
«Укрсоцбанк», не навели правових
підстав для таких висновків та не
послались на норми права, що підлягають
застосуванню.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості та підлягають
скасуванню в повному обсязі з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції, оскільки
первісний та зустрічний позови є
взаємопов'язаними й не можуть бути
розглянуті окремо.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 1 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 5
листопада 2013 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання недійсними договорів
іпотеки, за зустрічним позовом
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення
штрафних санкцій за іпотечними
договорами передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:
Т.Л.
Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук