АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

19 червня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Національної академії Служби
безпеки України до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 треті особи:
Голосіївська районна в м. Києві
державна адміністрація, Служба у
справах дітей Голосіївської районної в
м. Києві державної адміністрації, про
визнання недійсним ордеру на службове
жиле приміщення та виселення без
надання іншого жилого приміщення,

за апеляційною скаргою представника
Національної академії Служби безпеки
України - Дівітаєва ІванаІвановича на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 07 квітня 2014 року,

встановила:

у червні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
недійсним ордер №016257 від 04.07.2012 р.,
виданий ОСОБА_1 на право зайняття
АДРЕСА_1 та виселити його та членів його
сім'ї з вказаної квартири, посилаючись
на те, що ОСОБА_1 надав недостовірні
відомості щодо складу своєї сім'ї, а
тому рішення Житлово-побутової комісії
НА СБ України від 21.03.2012 р. (протокол №27)
не відповідало вимогам закону і
розпорядженням голови Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 21.01.2013 р. №35 були
внесені зміни до Розпорядження від
02.07.2012 р. №452 щодо надання вказаної
квартири ОСОБА_1 В зв'язку з цим позивач
просив визнати недійсним ордер,
виданий ОСОБА_1 04.07.2012 р. та виселити
ОСОБА_1 та членів його сім'ї з вказаної
квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 липня 2013 року в
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
представник позивача - Дівітаєв І.І.
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким позов задовольнити, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач посилався на те, що рішенням
Житлово-побутової комісії
Національної академії СБ України від
21.03.2012 р., протокол №27 ОСОБА_1 на сім'ю з
чотирьох осіб було розподілено
трикімнатну ізольовану АДРЕСА_1, жилою
площею 46,7 кв.м. Оскільки рішення про
надання квартири не відповідало
вимогам п. 2 Порядку забезпечення
військовослужбовців та членів їх
сімей, затвердженого постановою КМ
України від 03.08.2006 р. №1081, п. 12 Положення
про порядок надання службових жилих
приміщень і користування ними в УРСР,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 04.02.1988 р.
Розпорядженням голови Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації від 21.01.2013 р. №35 було
внесено зміни до розпорядження від
02.07.2012 р. №452 «Про службові жилі
приміщення» в частині, що стосується
надання вказаної квартири ОСОБА_1 та
його сім'ї і скасовано п. 2.6. Оскільки
ОСОБА_1 вселився та проживає у вказаній
квартирі без законних підстав, позивач
просив виселити з квартири ОСОБА_1, його
батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, дружину
ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_6
та ОСОБА_7

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 07.04.2014 р. в задоволенні
позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ордер на право зайняття АДРЕСА_1 був
виданий ОСОБА_1 правомірно і підстав
для визнання його недійсним немає.
Оскільки ОСОБА_1 разом з членами родини
вселився у вказану квартиру на
підставі ордеру, також відсутні
підстави для виселення відповідачів з
квартири.

Такий висновок суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим та
відповідає встановленим по справі
обставинам.

Суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
та послався на положення ст. 58, 117 ЖК
УРСР, Закону України «Про наукову та
науково-технічну діяльність».

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1
перебував з 05.08.2011 р. на обліку разом з
сім'єю, як особа, яка потребує
поліпшення житлових умов. Рішенням
Житлово-побутової комісії НА СБ
України від 21.03.2012 р. ОСОБА_1 було надано
службову АДРЕСА_1 на сім'ю з 4 осіб.

На підставі розпорядження
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації від 02.02.2012 р.
№452 ОСОБА_1 04.07.2012 р. було видано ордер
№016257 на право зайняття службового
жилого приміщення на сім'ю з 4 осіб - він,
дружина, син та дочка (а/с40 т.).

Рішенням Голосіївського районного
суду м.Києва від 24.05.2013 р. було визнано
протиправним та скасовано п. 7
розпорядження Голосіївської районної
в м. Києві державної адміністрації №35
від 21.01.2013 р. і визнано за ОСОБА_1 право
користування АДРЕСА_1. Рішенням
Апеляційного суду м.Києва від 27.11.2013 р.
було скасовано вказане рішення в
частині визнання за ОСОБА_1 права
користування жилим приміщенням та
залишено без змін рішення суду в
частині визнання протиправним та
скасування п. 7 розпорядження №35 від
21.01.2013 р.

Доводи, викладені представником
позивача в апеляційній скарзі, були
предметом перевірки суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Посилання представника позивача на
факт подання ОСОБА_1 недостовірних
відомостей як на підставу для визнання
ордеру недійсним не знайшли свого
підтвердження при розгляді даної
справи.

Зокрема, відсутність у ОСОБА_1 диплома
кандидата юридичних наук станом на
21.03.2012 р. не може розглядатись як
відсутність у нього підстав для
розподілу службового житла з
урахуванням положень ст. 24, 29 Закону
України «Про наукову та
науково-технічну діяльність», оскільки
захист дисертаційного дослідження
відбувся 14.06.2011 р. і 29.03.2012 р. такий
диплом йому було видано. Отже на час
видачі розпорядження №35 від 02.07.2012 р. та
ордеру - 04.07.2012 р. ОСОБА_1 мав вчений
ступінь.

Зазначення у складі сім'ї ОСОБА_1 в
якості дружини ОСОБА_2 також не може
розглядатись як надання ним
недостовірних відомостей про склад
сім'ї, оскільки вони проживали разом з
неповнолітніми дітьми за адресою:
АДРЕСА_1 і за вказаною адресою їх було
взято на квартирний облік. Факт
розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
11.04.2003 р. не свідчить про припинення між
ними подружніх відносин, оскільки від
шлюбу у них 10.04.2007 р. народився син
ОСОБА_7 і 13.07.2012 шлюб між ними було
повторно зареєстровано.

Сам по собі факт надання ОСОБА_1 у 2001 р.
від Служби безпеки України АДРЕСА_1
жилою площею 34,33 кв.м. не позбавляє його
права на отримання службового жилого
приміщення.

Факт отримання у власність ОСОБА_1 Ѕ
частини (17 кв.м) вказаної квартири
шляхом приватизації також не може
розглядатись як відсутність у нього
права на отримання службового жилого
приміщення як покращення житлових
умов, оскільки навіть з урахуванням
цього факту надання службової квартири
жилою площею 46, 7 кв.м. на сім'ю з 4 осіб з
урахуванням його права на додаткову
жилу площу у вигляді кімнати (кабінету)
або в розмірі 20 кв.м, не є порушенням
вимог ст. 47 та 49 ЖК УРСР.

Посилання апелянта на рапорт ОСОБА_1
від 14.01.2013 р., в якому він відмовляється
від наданої службової квартири (а/с33
т.1), не спростовує висновків суду
першої інстанції, оскільки такий
рапорт був поданий вже після отримання
ним ордеру та вселення до вказаної
квартири. 12.09.2012 р. ОСОБА_1 звертався з
рапортом до ректора НА СБ України з
проханням про зміну статусу наданої
йому квартири, в чому йому було
відмовлено.

Враховуючи викладене, підстав для
визнання ордеру, виданого 04.07.2012 р.
ОСОБА_1 на право зайняття службового
жилого приміщення немає

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, перевірено їх
доказами, правильно застосовано норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника
Національної академії Служби безпеки
України - Дівітаєва Івана Івановича
відхилити, а рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 07 квітня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7847/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Шевченко Т.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.