Справа № 349/2196/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1479/2014
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів:Вакарук В.М., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: представника позивачки ОСОБА_4,
ОСОБА_5, відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про визнання заповіту
недійсним, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Рогатинського районного суду від 19
травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

25.11.2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат - ОСОБА_7.
На день смерті брат проживав в АДРЕСА_1.
Після його смерті залишилось нерухоме
майно - житловий будинок та земельна
ділянка. 07.09.2012 року позивачка
звернулась в нотаріальну контору,
маючи намір оформити спадщину після
смерті брата. Однак, їй повідомили, що
за життя останній склав заповіт. Вважає
даний заповіт недійсним. Оскільки брат
похилого віку (84 роки), тому тимчасово
проживав в АДРЕСА_2, де вона та родичі
здійснювали за ним догляд. Близько двох
останніх місяців перед смертю ОСОБА_7
проживав у будинку ОСОБА_6 Про
складання заповіту брат ніколи не
згадував за життя. Із заповітом вона
ознайомилась в судовому засіданні. При
візуальному огляді заповіту вона
помітила, що підпис на ньому не
належить заповідачу. Заповіт було
складено за двадцять днів до смерті
ОСОБА_7, коли стан його здоров'я значно
погіршився, він не міг самостійно
пересуватися і почастішали випадки
несприйняття дійсних подій, значно
погіршився зір, він практично не міг
самостійно читати та писати. Це
підтверджує той факт, що заповіт
підписаний не ОСОБА_7

Просила задовольнити позов і визнати
недійсним заповіт від 20.04.2012 року.

Рішенням Рогатинського районного суду
від 19.05.2014 року в позові відмовлено за
недоведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, представник ОСОБА_4
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що воно є незаконним
та необгрунтованим, ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції
неправильно відобразив докази, що були
предметом дослідження, а саме -
показання свідків та письмові докази.
Зокрема, під час судового засідання
було встановлено, що ОСОБА_6 була
присутня під час підписання тексту
заповіту ОСОБА_7, що відповідач
особисто визнала в судовому засдіанні.
Ця обставина є порушенням порядку
посвідчення заповіту, що передбачено
ст.ст.1247, 1248, 1251, 1255 ЦК України, що тягне
за собою наслідки, передбачені ст. 1257 ЦК
України. Однак, судом першої інстанції
не було зазначено, що відповідач
визнала даний факт. Також судом невірно
вказано, що свідок ОСОБА_8 точно не
пригадує, чи була присутня ОСОБА_6 під
час посвідчення заповіту, оскільки
даний свідок стверджувала протилежне,
що зафіксовано під час звукозапису
судового засідання.

Суд першої інстанції не застосував до
спірних правовідносин п.1.4 Порядку
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами органів місцевого
самоврядування, затвердженого Наказом
Міністерства юстиції України від 11.11.2011
року, який було порушено під час
посвідчення заповіту ОСОБА_7 Тобто, є
всі підстави для застосування судом
положень ст.1257 ЦК України, в якій
зазначено, що заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемними.

Просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задоволити позовні вимоги.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,
представника позивачки, відповідачку,
перевіривши матеріали справи,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в
с.Конюшки Рогатинського району помер
ОСОБА_7, який доводився ОСОБА_4 рідним
братом. Після смерті ОСОБА_7
відкрилася спадщина - нерухоме майно -
житловий будинок та земельна ділянка,
що знаходяться за адресою в АДРЕСА_1.
Позивач 07.09.2012 року звернулася до
Першої Івано-Франківської
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини. На підставі її
заяви було заведено спадкову справу.
Однак в подальшому з'ясувалося, що
ОСОБА_7 за життя склав заповіт на
користь ОСОБА_6

В 2008 році ОСОБА_7 подарував ОСОБА_6 1/3
частину квартири в м.Івано-Франківську.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме із пояснень свідка ОСОБА_8, яка
працює на посаді секретаря
Конюшківської сільської ради, вона на
прохання ОСОБА_7 20.04.2012 року посвідчила
заповіт від його імені на користь
ОСОБА_6 Під час складання заповіту було
дотримано всіх вимог і правил.

Як вбачається із заповіту, ОСОБА_7 на
випадок смерті зробив таке заповітне
розпорядження: все належне йому майно,
з чого б воно не складалось і де б воно
не знаходилось, і на що за законом він
матиме право, заповів ОСОБА_6 (а.с.7).

Відповідно до висновку Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз №974 від 18.04.2014 року
криміналістичної експертизи з
дослідження почерку та підписів,
підпис від імені ОСОБА_7 на другому
примірнику заповіту від 20.04.2012 року
виконаний самим ОСОБА_7

Відповідно до п. 2 Інструкції про
вчинення нотаріальних дій посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських рад
народних депутатів (затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 25.08.1994 року № 22/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції 26.10.1994 року за №
256/466), яка була чинна на час посвідчення
заповіту, у населених пунктах де немає
державного нотаріуса, нотаріальні дії
вчиняють особи виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських рад, на
яких такий обов'язок покладено
рішенням виконавчого комітету
відповідної ради.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що на час складання 20.04.2012 року
заповіту, згідно якого ОСОБА_7 заповів
на користь ОСОБА_6 належний йому
будинок АДРЕСА_1, спадкодавець розумів
значення своїх дій і міг керувати ними.
У зв'язку з цим не було допущено вимог
закону при посвідченні цього заповіту.

Судом першої інстанції та апеляційним
судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_6 не була присутня при
складанні та посвідченні заповіту, а
її присутність при його прочитанні не
вплинула на волевиявлення заповідача,
а тому підстав для визнання його
недійсним в суду першої інстанції не
було.

За змістом ст.ст. 1233,1234,1235 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю.
Заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Згідно ч.ч.1,2 ст.1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 16 постанови від 6 листопада
2009 року N 9 "Про судову практику розгляду
справ про визнання правочинів
недійсними" для визначення наявності
такого стану на момент укладання
правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 був
дієздатним та у момент складання 20
квітня 2012 року заповіту, його
волевиявлення було вільним і
відповідало волі. Заповідаючи ОСОБА_6
спірний будинок, спадкодавець
усвідомлював значення своїх дій та міг
керувати ними, оскільки зворотне не
доказано.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги
про те, що ОСОБА_7 на час складення
заповіту не розумів значення своїх дій,
оскільки спростовуються даними, які
містяться у матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду, викладених в оскаржуваному
рішенні, тому не можуть бути підставою
для скасування рішення суду лише з
одних формальних міркувань.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відмову у задоволенні позову за
недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданої апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рогатинського районного суду
від 19 травня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
П.І. Проскурніцький

Судді:
В.М. Вакарук

Л.В. Ясеновенко