Провадження № 2/361/281/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року Броварський
міськрайонний суд Київської області в
складі:

головуючої судді
Маценко Н.П.

при секретарі
Телепі Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Бровари
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія
розвитку», третя особа ОСОБА_3 про
визнання договору поруки недійсним

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду із даним позовом, в якому
просить визнати недійсним договір
поруки №Пр-02/13 від 21.03.2013 року,
укладений між ТОВ «Європейська
факторингова компанія розвитку» та
ОСОБА_2 та стягнути із відповідачів на
її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що перебуває у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2

15.11.2013 року їй стало відомо про
укладення 21.03.2013 року договору поруки
між ТОВ «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія
розвитку» та ОСОБА_2, за умовами якого
останній поручився перед товариством
за виконання ОСОБА_3 зобов'язань по
кредитному договору від 21.03.2013 року. Про
наявність такого договору вона
дізналася із позовної заяви, що
надійшла поштою з Оболонського
районного суду м. Києва.

У ході проведеної розмови із ОСОБА_2 їй
стало відомо, що вказаний договір
поруки укладений ним в інтересах сім'ї
за винагороду від ОСОБА_3 в розмірі 5000
грн., які використані на придбання
кондиціонеру.

Далі зазначає, що оскаржуваним
договором поруки їй та малолітнім
дітям завдано шкоду. Згоди на укладення
вказаного правочину вона не давала, при
цьому відсутність такої заяви означає
відсутність її волевиявлення. Вважає,
що ОСОБА_2 не мав права брати на себе
зобов'язання щодо солідарної
відповідальності за невиконання
ОСОБА_3 умов кредитного договору,
оскільки договір поруки є актом
розпорядження майном на майбутнє за
рахунок грошових коштів, майнових та
немайнових прав, що є об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя,
а також права на яке мають малолітні
діти. З підстав визнання недійсним
договору поруки змушена звернутися до
суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала, пояснила, що
з відповідачем по даній справі вона
перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від
спільного подружнього життя в них
народилося двоє дітей, які на даний час
є малолітніми. 15.11.2013 року вона
дізналася, що ОСОБА_2 уклав договір
поруки, яким зобов'язався відповідати
солідарно як боржник за зобов'язаннями
ОСОБА_3 За підписання договору поруки
ОСОБА_2 отримав винагороду у розмірі 5000
грн., які використані ними на придбання
кондиціонеру.

Згоди на укладення такого договору
вона не давала, будь-яких заяв щодо
цього не підписувала. Просить позов
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні
вимоги підтримала, пояснила, що у
порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України при
укладенні договору поруки не було
отримано згоди позивачки у зв'язку з
цим порушено її права та права
малолітніх дітей. Договір поруки
укладений ОСОБА_2 в інтересах сім'ї,
кошти, отримані як винагорода також
витрачені на потреби сім'ї.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
визнав, пояснив, що із ОСОБА_3 Ю,В. він
був знайомий впродовж 8-10 років,
останній працював у ПАТ «Київська
Русь», запропонував йому підписати
договір поруки на один місяць. За таку
послугу він отримав 5000 грн. Під час
укладення спірного договору його
дружина присутня не була.

Представник відповідача ОСОБА_5
позовні вимоги не визнав, пояснив, що
позивачці було добре відомо про
укладення договору поруки, при цьому
вона у присутності працівника установи
давала на це свою згоду. Вважає, що
даний позов поданий з метою
заблокувати повернення коштів за
кредитним договором. При цьому порука є
способом забезпечення виконання
зобов'язань, а не правочином щодо
розпорядження майном, договір поруки
не створює наслідків щодо інших осіб,
крім сторін договору. На його думку, в
даному випадку згода подружжя на
укладення договору не потрібна.
Просить у позові відмовити.

Судом до участі у даній справі в якості
третьої особи залучено ОСОБА_3.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явився, про день і час розгляду
даної справи повідомлявся належним
чином, про що свідчить оголошення
надруковане в газеті «Урядовий кур'єр»
№ 96 (5225) від 30.05.2014 року, про причини
неявки суд не повідомив, заяв про
слухання даної справи у його
відсутності не направив. Суд розглядає
дану справу на підставі наявних в ній
даних.

Вислухавши пояснення позивачки, її
представника, відповідача, заперечення
представника відповідача, дослідивши
письмові матеріали справи, суд
встановив такі факти та відповідні їм
правовідносини.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника процесу має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчинюється батьками не
може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою для
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6
ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту, а також заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані один із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що
21.03.2013 року між ТОВ «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія»
та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
К-02/13, за яким кредитодавець
зобов'язався надати позичальнику
грошові кошти у тимчасове користування
за умовах повернення, строковості,
платності та цільового характеру
використання у розмірі 1550000 грн., а
позичальник зобов'язувався повернути
кредит у повному обсязі в строк не
пізніше 19 квітня 2013 року та сплатити
проценти за користування кредитом в
розмірі 36 % річних протягом терміну
користування кредитом у відповідності
до умов даного договору.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором 21.03.2013 року між ТОВ
«Фінансова установа «Європейська
факторингова компанія» та ОСОБА_2
укладено оскаржуваний договір поруки,
предметом якого є зобов'язання
поручителя солідарно відповідати в
повному обсязі перед кредитодавцем за
невиконання позичальником своїх
обов'язків та зобов'язань за кредитним
договором від 21.03.2013 року.

Пунктом 2.2 названого договору
передбачено, що поручитель і
позичальник несуть солідарну
відповідальність перед кредитодавцем
за належне виконання позичальником
зобов'язань забезпечених порукою.

Заявляючи вимогу про визнання
вказаного договору поруки недійсним
ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що
спірний договір укладений в інтересах
сім»ї, при цьому вона не давала згоди на
його укладення.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім»ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім»ї.

З матеріалів справи вбачається, що
22.01.2005 року, зареєстровано шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що свідчить
відповідне свідоцтво про одруження.

Від спільного подружнього життя
останні мають двох малолітніх дітей:
сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У матеріалах справи міститься заява
написана від імені ОСОБА_1 про надання
згоди на укладення ОСОБА_2 договору
поруку

Заперечуючи факт надання згоди на
укладення договору ОСОБА_1 зазначає, що
підпис у заяві від 21.03.2013 року нею не
вчинявся.

З метою визначення належності ОСОБА_1
підпису у заяві від 21.03.2013 року ухвалою
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 24.02.2014 року судом
по даній справі призначалася
почеркознавча експертиза.

З висновку експерта за результатами
проведення судово-почеркознавчої
експертизи № 0806 від 09.04.2014 року
вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1,
рукописний запис «ОСОБА_1» в заяві
генеральному директору ТОВ «Фінансова
установа «Європейська факторингова
компанія» про надання згоди на
поручительство від 21.03.2013 року виконані
не рукописним способом, а за допомогою
копіювально-множної техніки тонером
чорного кольору та рукописного запису;
підпис від імені ОСОБА_1, рукописний
запис «ОСОБА_1», електрографічні
зображення яких містяться в заяві
генеральному директору ТОВ «Фінансова
установа «Європейська факторингова
компанія» про надання згоди на
поручительство від 21.03.2013 виконані не
ОСОБА_1, а іншою особою. Підпис від імені
ОСОБА_1 у досліджуваному документів
виконані з деяким наслідуванням
підписів ОСОБА_1

Незважаючи на зазначені обставини щодо
відсутності у заяві від 21.03.2013 року
підпису ОСОБА_1 про надання згоди на
поруку та наявності з цих підстав
висновку експерта, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
заявлених вимог з огляду на наступні
обставини.

Відповідно до п. 25 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальний
справ» «Про практику застосування
судами законодавства при вирішення
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при оспорюванні
кредитного договору чи договору
поруки, застави/іпотеки іншим із
подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу
України (далі - СК) щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Порука є способом забезпечення
виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК),
договір поруки не створює обов'язків
для будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

На думку суду, спірним договором прав
позивачки по даній справі не порушено,
вона не є стороною зобов'язання,
будь-яких обов'язків та відповідно
правових наслідків для ОСОБА_1 договір
поруки не створив. При цьому судом
також враховується, що договір поруки
не є правочином щодо розпорядження
спільним майном подружжя, норми ст. 65 СК
України на спірні правовідносини не
поширюються.

Звертаючись до суду з зазначеним
позовом, позивач не надала доказів
того, що укладенням оспорюваного
договору порушено її права та права
малолітніх дітей, у тому числі щодо
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності.
Подану позивачкою розписку про
отримання ОСОБА_2 грошових коштів у
сумі 5000 грн. та товарний чек про
придбання кондиціонеру, суд не приймає
до уваги, так як з огляду на
вищевикладені обставини вказані
документи не є належними доказами у
справі про визнання договору поруки
недійсним. В той же час розписка
написана від імені ОСОБА_3 не містить в
собі дати написання, а товарний чек не
свідчить про придбання кондиціонеру
саме подружжям ОСОБА_2 та за кошти
отримані згідно із вищезгаданою
розпискою без дати. За таких обставин,
суд приходить до висновку про відмову у
задоволенні даного позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фінансова установа
«Європейська факторингова компанія
розвитку», третя особа ОСОБА_3 про
визнання договору поруки недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня його проголошення
шляхом подачі апеляційної скарги через
Броварський міськрайонний суд
Київської області.

Суддя
Н. П. Маценко