АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1678/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1157/14
Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д.
Доповідач Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі : Нестеренко А.М.

Розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 28 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна, що є спільною власністю подружжя
та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 28 лютого 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено
частково.

Виділено із спільного сумісного майна
подружжя та визнано за ОСОБА_1 право
власності на:

- земельну ділянку площею 1047 кв.м. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель і споруд кадастровий номер
:02:001:0246, яка знаходиться у селі
Гора Полтавського району Полтавської
області вартістю 82090 грн.,

- домоволодіння яке розташоване по
АДРЕСА_2 Новосанжарського району,
Полтавської області, яке складається з
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, земельної ділянки
площею 900 кв.м. для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та
земельної ділянки площею 1568 кв.м.

Виділено із спільного сумісного майна
подружжя та визнано за ОСОБА_2 право
власності на:

- легковий автомобіль НОМЕР_1, сірого
кольору, 2005 року випуску, номер кузову
НОМЕР_4, вартістю 30204 грн.,

- квартиру АДРЕСА_1 ум. Полтаві, житловою
площею 29 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м.,
вартістю 130070 грн.

Різницю вартості майна та судові
витрати за проведення експертизи
вирішено не стягувати з ОСОБА_1 згідно
поданої заяви ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, просить
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позов , а саме просить визнати за нею
право власності на легковий автомобіль
НОМЕР_1, вартістю 30204 грн. та квартиру
АДРЕСА_1 у м. Полтаві, вартістю 130070 грн.
За відповідачем просить визнати право
власності на земельну ділянку площею
1047 кв.м. кадастровий номер :02:001:0246,
яка знаходиться у селі Гора
Полтавського району вартістю 82090 грн.
та домоволодіння яке розташоване по
АДРЕСА_2 Новосанжарського району, яке
складається з житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
земельної ділянки площею 900 кв.м. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та земельної ділянки
площею 1568 кв.м. для ведення особистого
селянського господарства.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що остання
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому
шлюбі з 6 червня 2007 року, від якого мають
двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюбні відносини між сторонами
фактично припинені навесні 2013 року,
коли подружжя перестало проживати
разом, вести спільне господарство, що
не заперечувалось останніми в ході
розгляду справи.

За час спільного проживання подружжям
придбано земельну ділянку, площею 0,1047
га, розташовану в с. Гора, Полтавського
району, житлове домоволодіння та
земельні ділянки в с. Кунцеве,
Новосанжарського району, Полтавської
області, автомобіль, OPEL COMBO, д.н.з. НОМЕР_2
та двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
(Червоний Шлях).

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції, встановивши
обсяг спільно нажитого майна, яке
підлягає поділу та застосувавши
положення ст.71 СК України, прийшов до
висновку про необхідність поділити
майно між подружжям, виділивши ОСОБА_2
двокімнатну квартиру та автомобіль, а
ОСОБА_1 житловий будинок та земельні
ділянки. Обґрунтовуючи свої висновки,
суд врахував інтереси дітей та їх
потреби в забезпеченні належними
житлово-побутовими умовами, а також
характер та специфіку роду занять
відповідача, який як
священнослужитель має постійну
потребу в транспортному засобі для
здійснення релігійних обрядів, які він
здійснює як на території
Хрестовоздвиженського монастиря,
поряд з яким розташована квартира, так
і в Новосанжарському районі.

З вказаними висновками погоджується
колегія суддів з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Речі для
професійних занять присуджуються тому
з подружжя, хто використовував їх у
своїй професійній діяльності. Вартість
цих речей враховується при присудженні
іншого майна другому з подружжя.

Як роз'яснено в п.п.23,24 Постанови
пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але
за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

При вирішенні спору, судом першої
інстанції вірно встановлені фактичні
обставини, зокрема встановлено обсяг
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності та визначено вартість
останнього згідно висновків
проведеної в ході розгляду справи
експертизи. Так, ринкова вартість
квартири АДРЕСА_1 складає 130070 грн.,
вартість земельної ділянки в с. Гора,
Полтавського району становить 82090 грн.,
ринкова вартість домоволодіння в с.
Кунцеве, Новосанжарського району
визначена експертом в розмірі 88750 грн.,
в тому числі - вартість самого
домоволодіння складає 54340 грн.,
прибудинкової земельної ділянки 14375
грн., земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
20035 грн., вартість транспортного засобу
встановлена в розмірі 30204 грн.

Обираючи спосіб та порядок поділу
майна в натурі, місцевим судом
дотримано вимоги ст. 71 СК України та
враховано обставини, які мають істотне
значення для справи, в тому числі і
інтереси неповнолітніх дітей, зокрема
порівняно житлово-комунальні умови
спірної квартири та житлового
домоволодіння та враховано рід занять
відповідача.

Встановлено, що загальна площа будинку,
розташованому в с. Кунцеве складає 92,6
кв.м., житлові кімнати ізольовані,
будинок газифікований. Відстань до
районного центру - смт. Нові Санжари
складає 2.5 км.

Квартира АДРЕСА_1 у зоні
малоповерхневої забудови, має дві
житлові кімнати - площею 13,9 кв.м та 15,1
кв.м., які є прохідними. Опалення
квартири є пічним, здійснюється за
рахунок твердого палива. Дане житло не
обладнано санвузлом та умивальником.

Врахувавши зазначене, суд прийшов до
обґрунтованого висновку, що при
розподілі квартири позивачу, таке
житло не сприятиме поліпшеному
житлово-комунальному забезпеченню
малолітніх різностатевих дітей, для
яких більш сприятливими будуть умови
проживання в житловому будинку, який
має всі необхідні зручності.

Одночасно заслуговують на увагу
висновки суду першої інстанції щодо
виділення квартири відповідачу з
урахуванням виду його діяльності -
свячено служіння в
Хрестовоздвиженському монастирі,
поблизу якого розташована дана
квартира.

Апеляційна скарга не містить нових
фактів чи доказів, які б спростували
висновки суду першої інстанції.

Так, апелянт зазначає, що відповідач
на підтвердження своїх вимог подає
суду докази проте, що він є
священнослужителем
Хрестовоздвиженському монастирі, що не
відповідає дійсності.

До вказаного твердження колегія суддів
відноситься критично, оскільки про цю
обставину повідомила позивач в своїй
позовній заяві та додала в якості
доказів довідку про нарахування
заробітної плати працівника
Хрестоводвиженського монастиря
ОСОБА_2, також вказана обставина
доводиться розпорядженням Полтавської
єпархії №14 від 23.04.2013 року, згідно якої
священнослужителя
Хрестовоздвиженського жіночого
монастиря ОСОБА_2 направлено працювати
в літній дитячий табір.

Щодо приєднаної до апеляційної скарги
довідки про нарахування заробітної
плати священнослужителю ОСОБА_2 за
місцем роботи в с. Дубина,
Новосанжарського району, то в судовому
засіданні було встановлено, що
останній здійснює релігійні обряди та
служби як в прихожан
Хрестоводвиженського монастиря, так і
в приході мешканців с. Дубина.

Крім того, наведені в апеляційній
скарзі підстави для скасування
судового рішення щодо виділу
транспортного засобу ОСОБА_2 та
необхідності вказане рухоме майно
виділити саме ОСОБА_1 - є неспроможними
та спростовуються зібраними по справі
доказами, яким суд першої інстанції
дав вірну правову оцінку.

Одночасно колегія суддів не може
прийняти до уваги твердження про те, що
суд помилково вирішив виділити
відповідачу квартиру, а апелянту
житловий будинок, що не відповідає
інтересам малолітніх дітей, оскільки
за таким розподілом останні змушені
будуть проживати в сільській
місцевості.

В судовому засіданні встановлено та не
було спростовано позивачем те, що с.
Кунцеве, Новосанжарського району має
діючий дитячий садок, медична допомога
надається фахівцями первинної
медичної служби Новосанжарського
району, відстань до якого складає 2,5 км,
тоді як Червоний Шлях віддалений від м.
Полтави на таку ж відстань.

Надані ОСОБА_1 довідки з медичної
установи про наявність в дітей хвороб
дихальних шляхів самі по собі не
доводять необхідності виділити саме їй
автомобіль НОМЕР_3.

За вказаних обставин колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду першої інстанції, яке
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, ч.1 п.1 ст. 307, 308, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 28 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подачі
касаційної скарги.

С У Д Д І :

З оригіналом згідно.