Справа № 464/2352/14-ц
пр.№ 2/464/789/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2014 року

Сихівський
районний суд міста Львова

у складі: головуючого - судді Дулебка
Н.І.,

секретар - Кріль Х.О.,

за участі: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Доль Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства Міністерства
оборони України „Готель „Власта" про
зобов'язання виплатити заробітну
плату, нарахувати та виплатити
компенсацію за невикористану
відпустку, виплатити середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до державного підприємства
Міністерства оборони України „Готель
„Власта" про зобов'язання виплатити
заробітну плату, нарахувати та
виплатити компенсацію за
невикористану відпустку, виплатити
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні. Позов
мотивує тим, що працював у відповідача
на посаді заступника директора з 29.05.2012
р., був звільнений 09.07.2012 р. та
поновлений 11.04.2013 р. згідно з рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 26.11.2012 р. 12.04.2013 р. був звільнений за
власним бажанням. Хоча згідно з наказом
про звільнення повинен був отримати
компенсацію за 14 днів невикористаної
відпустки, вважає, що має право на
компенсацію за 25 днів невикористаної
відпустки, оскільки відповідачем не
враховано час, протягом якого не
виконувалося рішення суду про його
поновлення на роботі, а саме, з 26.11.2012 р.
по 11.04.2013 р. Крім цього, при звільненні
йому не виплачена заробітна плата за
два робочих дні - 11 та 12 квітня 2013 р. У
зв'язку з невиплатою заробітної плати
та компенсації просить суд зобов'язати
відповідача виплатити йому середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав із підстав, що викладені у
позовній заяві, заявах про збільшення
позовних вимог. Додатково вказав, що
компенсація за невикористану
відпустку повинна бути виплачена за
період з 29.05.2012 р. по 12.04.2013 р., а саме за 25
календарних днів. Вказав, що період, за
який йому повинна бути виплачена
компенсація - з 01.06.2012 р. по 01.04.2013 р.
Оскільки судовим рішенням про
поновлення на роботі встановлено, що
розмір його середньоденної заробітної
плати становив 183,03 грн., відтак розмір
компенсації за невикористану
відпустку повинен становити 4575,75 грн.
Заробітна плата за 11 та 12 квітня 2013 р.
становить 312,69 грн., що відповідає
розрахунку відповідача. Вважає
безпідставними твердження
представника відповідача про те, що
вищевказані компенсації та заробітна
плата були йому фактично виплачені при
стягненні коштів виконавчою службою
під час виконання рішення суду від
26.11.2012 р., оскільки стягнуто суму коштів,
визначену судовим рішенням, а
відповідач мав достатньо часу, щоб
виплатити йому належні при звільненні
суми. Оскільки час затримки розрахунку
станом на 19.06.2013 р становить 294 робочих
дні, розмір середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
відповідно становить 53740,26 грн.,
виходячи з розміру середньоденної
заробітної плати у 183,03 грн. та
заробітної плати за 11-12 квітня 2013 р., що
складає 312,69 грн. Просив суд позов
задовольнити та зобов'язати
відповідача нарахувати та виплатити
вищевказані суми коштів.

Представник відповідача Доль Р.Б. в
судовому засіданні позов не визнав та
дав пояснення, аналогічні за змістом
письмовим запереченням проти позову
(а.с.27-29, 91-94). Додатково пояснив, що
компенсація за невикористану
відпустку позивачеві повинна бути
виплачена за період з 29.05.2012 р. по 26.11.2012
р., оскільки відповідно до Закону
України „Про відпустки", до стажу
роботи, що дає право на щорічну основну
відпустку, зараховується час
оплаченого вимушеного прогулу, у
зв'язку з чим період для обчислення
такої виплати становить 14 днів. Вказав,
що розмір заробітної плати позивача за
11 та 12 квітня 2013 року становить 312,69 грн.;
розмір компенсації за 14 днів
невикористаної відпустки становить
1517,04 грн. Період для розрахунку такої
компенсації - з 01.06.2012 р. по 26.11.2012 р.
Розрахунок здійснено відповідно до
пунктів 2, 3 Порядку обчислення
середньої заробітної плати та до
такого включено заробітну плату за
червень 2012 р. - 951,05 грн., допомогу з
тимчасової непрацездатності - 6223,02 грн.,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу - 11896, 96 грн., поділено суму на 176
календарних днів та помножено на 14
днів, що підлягають оплаті. Компенсація
за невикористану відпустку та
заробітна плата за квітень 2013 р.
позивачеві фактично виплачені під час
стягнення коштів виконавчої службою
при виконанні рішення суду від 26.11.2012 р..
Оскільки фактично було стягнуто більше
коштів, ніж належали до сплати
позивачеві, а також з таких коштів
підприємство за позивача сплатило
податки, остаточний розрахунок з
позивачем відбувся 03.01.2013 р. Вказав, що
позивач в останній день роботи, а саме,
12.04.2013 р. не працював, тому розрахунок з
ним в цей день не було проведено. Вимога
позивача про розрахунок була отримана
лише в лютому 2013 р. та останньому було
роз'яснено, що фактично розрахунок з
ним проведено з покликанням на
вищевказані обставини. Крім цього,
вказав, що виплата компенсації за
невикористану відпустку залежить від
виплати допомоги з тимчасової
непрацездатності, що було здійснено
лише 21.06.2013 р. після проведення
переоформлення листків
непрацездатності відповідно до
роз'яснення Фонду соціального
страхування тимчасової
непрацездатності. У зв'язку з тим, що
позивач в останній свій робочий день не
працював та розрахунок з ним проведено
ще до його вимоги, вважає, що позовна
вимога про зобов'язання виплатити
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні є також
безпідставною. Просив суд у
задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що
беруть участь у справі, дослідивши та
оцінивши інші докази у справі в їх
сукупності, прийшов до висновку, що
позов слід задовольнити частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
працював з 29.05.2012 р. на посаді
заступника директора Державного
підприємства Міністерства оборони
України „Готель „Власта" до 09.07.2013 р.
Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 26.11.2012 р., зміненого частково
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від від 25.03.2013 р., останнього
було поновлено на роботі, стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 18119,97 грн. та
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5000 грн. При цьому, ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 07.08.2013 р. роз'яснено ухвалу від 25.03.2013
р. та зазначено, що відповідач від суми
стягнутого середнього заробітку за час
вимушеного прогулу повинен відняти
суму, отриману позивачем у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю, що
становить 6223,02 грн.

Крім цього, встановлено, що позивач
фактично був поновлений на роботі
11.04.2013 р. та звільнений за власним
бажанням 12.04.2013 р.

Виходячи з розміру посадового окладу
заступника директора ДП МОУ „Готель
„Власта" та кількості відпрацьованих
позивачем у квітні 2013 р. годин, розмір
його заробітної плати за 11 та 12 квітня
2013 р. становить 312,69 грн., що підтвердили
сторони у справі.

Відповідно до ст. 9 Закону України „Про
відпустки", до стажу, що дає право на
щорічну основну відпустку
зараховуються:

1) час фактичної роботи (в тому числі на
умовах неповного робочого часу)
протягом робочого року, за який
надається відпустка;

2) час, коли працівник фактично не
працював, але за ним згідно з
законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу);

3) час, коли працівник фактично не
працював, але за ним зберігалося місце
роботи (посада) і йому виплачувалася
допомога по державному соціальному
страхуванню, за винятком частково
оплачуваної відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку;

4) час, коли працівник фактично не
працював, але за ним зберігалося місце
роботи (посада) і йому не виплачувалася
заробітна плата у порядку, визначеному
статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком
відпустки без збереження заробітної
плати для догляду за дитиною до
досягнення нею шестирічного віку, а в
разі якщо дитина хвора на цукровий
діабет I типу (інсулінозалежний), - до
досягнення дитиною шістнадцятирічного
віку;

5) час навчання з відривом від
виробництва тривалістю менше 10 місяців
на денних відділеннях
професійно-технічних навчальних
закладів;

6) ас навчання новим професіям
(спеціальностям) осіб, звільнених у
зв'язку із змінами в організації
виробництва та праці, у тому числі з
ліквідацією, реорганізацією або
перепрофілюванням підприємства,
скороченням чисельності або штату
працівників;

7) інші періоди роботи, передбачені
законодавством.

Відповідно до вищенаведеної норми
законодавства, період, що давав
позивачеві право на відпустку - з 29.05.2012
р. (час прийняття на роботу) по 26.11.2012 р.
(кінцева дата оплаченого вимушеного
прогулу). Вказаний період давав право
позивачеві на 14 календарних днів
відпустки.

Згідно з ч.2 п.2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. №100,
обчислення середньої заробітної плати
для оплати часу щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або для виплати
компенсації за невикористані
відпустки провадиться виходячи з
виплат за останні 12 календарних
місяців роботи, що передують місяцю
надання відпустки або виплати
компенсації за невикористані
відпустки. Працівникові, який
пропрацював на підприємстві, в
установі, організації менше року,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за фактичний час
роботи, тобто з першого числа місяця
після оформлення на роботу до першого
числа місяця, в якому надається
відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

У зв'язку з цим, розрахунковим періодом
для обчислення позивачеві компенсації
за невикористану відпустку є період з
01.06.2012 р. по 26.11.2012 р., тобто 176
календарних днів без врахування
святкових та неробочих днів.

На підставі п.3 вищевказаного Порядку,
до розрахунку середньої заробітної
плати включається у випадку ОСОБА_1
заробітна плата за червень 2012 р. у
розмірі 951,05 грн.; допомога з тимчасової
непрацездатності - 6223,05 грн.; середній
заробіток за час вимушеного прогулу -
11896,95 грн.

Відповідно до п.7 Порядку, нарахування
виплат за час щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або компенсації за
невикористані відпустки, тривалість
яких розраховується в календарних днях
провадиться шляхом ділення сумарного
заробітку за останні перед наданням
відпустки 12 місяців або за менший
фактично відпрацьований період на
відповідну кількість календарних днів
року чи меншого відпрацьованого
періоду (за винятком святкових і
неробочих днів, встановлених
законодавством). Одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки. Святкові та неробочі
дні, які припадають на період
відпустки, у розрахунок тривалості
відпустки не включаються і не
оплачуються.

Таким чином, застосувавши наведене
формулу, розмір компенсації позивачеві
за 14 днів невикористаної відпустки
повинен становити 1517,04 грн., що
відповідає розрахунку, наданому
відповідачем, який суд вважає
правильним (а.с.31-32).

Із вищевказаних підстав
необґрунтованими є доводи позивача про
те, що він мав право на компенсацію за 25
календарних днів невикористаної
відпустки, оскільки період фактичної
роботи та час оплаченого вимушеного
прогулу позивача давав йому право на
компенсацію за 14 календарних днів
відпустки.

Разом з тим, суд не погоджується з
доводами відповідача відносно того, що
з позивачем проведений повний
розрахунок у ході примусового
виконання рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 26.11.2012 р.,
яким позивача поновлено на роботі,
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди. Як видно із документів
виконавчого провадження (а.с.48, 49), з
відповідача на користь позивача
стягнуто саме таку суму, як зазначено у
судових рішеннях, а тому покликання
представника відповідача на те, що з
цієї суми підприємство сплатило
податки та інші обов'язкові платежі, є
безпідставним.

Суд також вважає необґрунтованими
доводи представника відповідача про
те, що позивач ОСОБА_1 не працював в день
звільнення, оскільки такі
спростовуються матеріалами справи.
Так, згідно з табелем обліку робочого
часу за квітень 2013 року (а.с. 34), позивач
12 квітня 2013 року відпрацював 8 годин;
представником відповідача в письмових
запереченнях проти позову та в
судовому засіданні підтверджувалося
нарахування та виплата позивачеві
заробітної плати за 11 та 12 квітня 2014
року. Ознайомлення з наказом про
звільнення 13 квітня 2013 року та
отримання трудової книжки 17.05.2013 р. суд
не приймає як належний доказ
відсутності позивача на роботі в день
звільнення, враховуючи також те, що
жодних актів, матеріалів службового
розслідування тощо з цього приводу не
існує. Незвернення позивача до
відповідача протягом тривалого часу, а
саме з квітня 2013 року до лютого 2014 року
не спростовує факту затримки
розрахунку при звільненні за
вищевказаних обставин та не може бути
підставою для невиплати середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

У зв'язку з цим, суд приходить до
переконання, що позивач має право на
отримання середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП,
при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №13 від 24.12.1999 р. „Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці", зокрема у пункті 20, у разі
непроведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Так, позовні вимоги про зобов'язання
нарахувати та виплатити кошти, що
підлягали виплаті при звільненні,
судом задовольняються частково. За
таких обставин суд зобов'язаний
врахувати ряд конкретних обставин
справи, що мають важливе значення.
Зокрема, судом береться до уваги те, що
частка сум, що підлягають виплаті на
користь позивача у співвідношенні до
заявлених вимог щодо середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні є незначною та
становить приблизно 3% від суми
середнього заробітку. Також істотними
для справи обставинами є те, що позивач
фактично працював у відповідача
нетривалий час, після поновлення на
роботі працював лише два дні, за які з
ним не був проведений розрахунок на
загальну суму 312,69 грн., розмір
компенсації за невикористану
відпустку не міг бути виплачений у день
звільнення, оскільки нарахування такої
могло бути проведене лише після
переоформлення листків
непрацездатності, наданих позивачем,
що підтверджено листуванням з
лікувальною установою та Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності (а.с.41-46).
Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що розмір середнього
заробітку, що підлягає виплаті на
користь позивача, повинен становити 1500
грн.

Крім цього, з відповідача в дохід
держави слід стягнути судовий збір у
розмірі 243,60 грн.

Керуючись статтями 116, 117 КЗпП України,
ст. 9 Закону України „Про відпустки",
пунктами 2, 3, 7 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 п.20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №13 від 24.12.1999 р. „Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці", статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 -
215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до державного
підприємства Міністерства оборони
України „Готель „Власта" про
зобов'язання виплатити заробітну
плату, нарахувати та виплатити
компенсацію за невикористану
відпустку, виплатити середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні - задовольнити частково.

Зобов'язати державне підприємство
Міністерства оборони України „Готель
„Власта" на користь ОСОБА_1 вчинити
наступні дії:

- виплатити заробітну плату за
квітень 2013 року у розмірі 312,69 грн.;

- нарахувати та виплатити
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 1517,04 грн.;

- виплатити середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 1500 грн.

Стягнути з державного підприємства
Міністерства оборони України „Готель
„Власта" в дохід держави судовий збір у
розмірі 243,60 грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Львівської області через Сихівський
районний суд м. Львова протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Головуючий
Дулебко Н.І.