Справа № 455/549/13
Головуючий у 1 інстанції: Бонецький Л.Й.
Провадження № 22-ц/783/3968/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Львові апеляційні скарги
ОСОБА_4, ОСОБА_6, представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 на рішення Старосамбірського
районного суду Львівської області від
14 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

встановила:

рішенням Старосамбірського районного
суду Львівської області від 14 квітня 2014
року вищевказаний позов задоволено
частково. Постановлено стягнути
солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_2 49 989 грн. 58 коп. моральної
(немайнової) шкоди та 499 грн. 90 коп.
судових витрат в дохід держави.

В задоволені решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивач та
відповідачі.

Відповідач ОСОБА_4 просить рішення
районного суду скасувати й ухвалити
нове, яким відмовити у задоволені
позовних вимог, посилаючись на те, що
рішення ухвалене в порушення норм
матеріального та процесуального права.
Так, апелянт зазначає, що судом не
враховано, що ним фактично
відшкодовано позивачу майнову та
моральну шкоду, оскільки ним передано
позивачу 87 000 грн. Крім того, апелянт
зазначає, що суд безпідставно виніс
рішення про стягнення коштів в
солідарному порядку, а не у частковому.

Відповідач ОСОБА_6 просить рішення
районного суду скасувати, а
провадження у справі закрити,
посилаючись на те, що суд прийняв
рішення в порушення норм матеріального
та процесуального права. Апелянт,
зокрема, зазначає, що ДТП трапилась 04
квітня 2010 року, а позивач звернувся до
суду з позовом 08 квітня 2013 року, відтак
позивачем пропущено строк позовної
давності звернення до суду за захистом
свого права. Крім того, апелянт
посилається на те, що позивач усунув
недоліки позовної заяви поза строком,
який був визначений судом, однак
незважаючи на це судом було відкрито
провадження у справі.

Апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду в
частині відмови у стягненні втраченого
заробітку (доходу) скасувати й ухвалити
в цій частині нове рішення, посилаючись
на те, що суд повинен був задовольнити
його вимоги в будь-якому разі виходячи
із мінімального розміру заробітної
плати на момент винесення рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3 на підтримання
своєї апеляційної скарги та на
заперечення апеляційних скарг
відповідачів, відповідача ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5 на
підтримання своєї апеляційної скарги
та заперечення апеляційної скарги
позивача, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах позовних
вимог та доводів апеляційних скарг,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційних
скарг.

Встановлено, що не оспорюється
сторонами, ОСОБА_6 володів транспортним
засобом марки «ІЖ» внаслідок того, що
відремонтував знайдений технічно
несправний мотоцикл, після чого
експлуатував його.

04 липня 2012 року відповідач ОСОБА_6 на
прохання ОСОБА_4 о 23 год. 30 хв. надав
останньому вищезазначений
транспортний транспорт для їзди.

Вироком Старосамбірського районного
суду Львівської області від 02 липня 2012
року стверджується, що відповідач
ОСОБА_4 04 квітня 2010 року о 23 год. 30 хв.,
керуючи мотоциклом марки «ІЖ» без
реєстраційного номера, не маючи
документів на право керування
транспортними засобами, перебуваючи у
стані алкогольного сп'яніння,
порушуючи Правила дорожнього руху, на
автодорозі «Стрілки - Тур`є» виїхав на
зустрічну смугу де на узбіччі наїхав на
пішохода ОСОБА_2, що рухався в
зустрічному напрямку по узбіччю
дороги. Внаслідок наїзду ОСОБА_2
отримав тяжкі тілесні ушкодження
(а.с.16-19).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

За положеннями ст.1187 ЦК шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом. Особа, яка
неправомірно заволоділа транспортним
засобом, завдала шкоди діяльністю, щодо
його використання, зберігання або
утримання, зобов'язана відшкодувати її
на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою
особою транспортним засобом, сприяла
недбалість її власника (володільця),
шкода, яка завдана діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, відшкодовується ними
спільно, у частці, яка визначається за
рішенням суду з урахуванням обставин,
що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
п.3 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
шкода, заподіяна кількома особами,
відшкодовується кожною з них в частині,
заподіяній нею (в порядку часткової
відповідальності). Особи, які спільно
заподіяли шкоду, тобто заподіяли
неподільну шкоду взаємопов'язаними,
сукупними діями або діями з єдністю
наміру, несуть солідарну
відповідальність перед потерпілими. У
такому ж порядку відповідають
володільці джерел підвищеної
небезпеки за шкоду, заподіяну
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, за цих обставин обов'язок
відшкодування шкоди покладається на ту
особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо
наявна вина всіх осіб, діяльністю яких
було завдано шкоди, шкода
відшкодовується кожним з них залежно
від ступеня вини.

В п.9 своєї постанови № 4 від 01.03.2013 року
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ,
зазначив, що особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, не відповідає за шкоду,
завдану цим джерелом, якщо доведе, що
воно вибуло з його володіння внаслідок
протиправних дій інших осіб (наприклад,
у разі незаконного заволодіння
транспортним засобом), внаслідок
непереборної сили (наприклад, у разі
стихійного лиха), а не з його вини.

Особи, які вчинили ці протиправні дії
(неправомірно заволоділи транспортним
засобом, механізмом або іншим об'єктом),
відшкодовують шкоду на загальних
підставах цивільно-правової
відповідальності особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки. Коли цьому сприяла
недбалість її власника або володільця
(не була забезпечена належна охорона
тощо), відповідальність за шкоду,
завдану джерелом підвищеної небезпеки,
може бути покладено на особу, яка
неправомірно заволоділа цим джерелом,
і на його власника або володільця у
частці відповідно до ступеня вини
кожного з них, з урахуванням обставин,
що мають істотне значення (частина
четверта статті 1187 ЦК).

Відтак, стягуючи солідарно моральну
шкоду з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 районний суд
зазначеного не врахував.

А тому, з урахуванням установлених
обставин, в тому числі передачу ОСОБА_6
мотоцикла ОСОБА_4 за вищевказаних
обставин, і вимог закону колегія суддів
приходить до висновку, що вина
володільця транспортного засобу
ОСОБА_6 у завданій з вини ОСОБА_4, який
його використовував, шкоді становить
30%, тому моральну шкоду необхідно
стягнути з вказаних відповідачів у
частці - з ОСОБА_4 - 70%, з ОСОБА_6 - 30%,
оскільки відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини особи, яка її
завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом,
іншим ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

За таких обставин, з урахуванням не
оспорюванням позивачем розміру
моральної шкоди, що стягнута районним
судом, рішення районного суду в цій
частині підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про
стягнення з ОСОБА_4 - 34 992 грн. 71 коп., а з
ОСОБА_6 - 14 996 грн. 74 коп.

З аналогічних підстав підлягає до
скасування рішення суду щодо стягнення
судових витрат з відповідачів ОСОБА_4
та ОСОБА_6 А тому, відповідно з ОСОБА_4
слід стягнути 349 грн. 92 коп. судових
витрат, а з ОСОБА_6 - 149 грн. 98 коп.

Посилання апелянта ОСОБА_4 на те, що він
позивачу відшкодував майнову та
моральну шкоду, оскільки під час
розслідування кримінальної справи та
знаходження позивача на лікуванні
передав йому та його матері 87 000 грн., є
помилковим, оскільки відповідно до
фотокопій розписок, що маються в
матеріалах справи, зазначені кошти
наданні на лікування позивача.

Не може бути підставою для скасування
рішення районного суду та закриття
провадження у справі, як просить
апелянт ОСОБА_6 з посиланням на те, що
суд відкрив провадження у справі в
порушення норм ЦПК України, оскільки
позивач усунув недоліки позовної заяви
поза межами строку, який був наданий
судом, оскільки судом ухвала про
визнання позовної заяви позивача
неподаною та про повернення позову не
виносилась та зазначене, з урахуванням
доступу до правосуддя, не належать до
тих підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування
оскаржуваного рішення та закриття
провадження у справі.

Посилання апелянта ОСОБА_6 на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності є безпідставним, оскільки,
відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю, крім випадків
завдання такої шкоди внаслідок
недоліків товару, що є рухомим майном, у
тому числі таким, що є складовою
частиною іншого рухомого чи нерухомого
майна, включаючи електроенергію.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, проводиться
фізичною або юридичною особою, яка
завдала шкоди каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я фізичній особі.
Така особа зобов'язана відшкодувати
потерпілому заробіток (дохід),
втрачений ним унаслідок втрати чи
зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
лікуванням та необхідністю посиленого
харчування, санаторно-курортного
лікування, придбання ліків,
протезування, стороннього догляду
тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я фізичної особи, яка в момент
завдання шкоди не працювала, розмір
відшкодування визначається виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати.

В абзацах 3 і 4 п.22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» роз'яснено, що
суми на відшкодування шкоди втраченого
заробітку мають присуджуватись
потерпілому з дня втрати
працездатності.

Статтею 1197 ЦК України передбачено, що
розмір втраченого фізичною особою
внаслідок каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я заробітку (доходу),
що підлягає відшкодуванню,
визначається у відсотках від
середнього місячного заробітку
(доходу), який потерпілий мав до
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я, з урахуванням ступеня втрати
потерпілим професійної
працездатності, а за її відсутності -
загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід)
обчислюється за бажанням потерпілого
за дванадцять або за три останні
календарні місяці роботи, що
передували ушкодженню здоров'я або
втраті працездатності внаслідок
каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я. Якщо середньомісячний
заробіток (дохід) потерпілого є меншим
від п'ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати, розмір втраченого
заробітку (доходу) обчислюється
виходячи з п'ятикратного розміру
мінімальної заробітної плати.

Для визначення розміру відшкодування у
разі професійного захворювання може
братися до уваги за бажанням
потерпілого середньомісячний
заробіток (дохід) за дванадцять або за
три останні календарні місяці перед
припиненням роботи, що було викликано
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

До втраченого заробітку (доходу)
включаються всі види оплати праці за
трудовим договором за місцем основної
роботи і за сумісництвом, з яких
сплачується податок на доходи
громадян, у сумах, нарахованих до
вирахування податку.

До втраченого заробітку (доходу) не
включаються одноразові виплати,
компенсація за невикористану
відпустку, вихідна допомога, допомога
по вагітності та пологах тощо.

Якщо потерпілий на момент завдання
йому шкоди не працював, його
середньомісячний заробіток (дохід)
обчислюється, за його бажанням,
виходячи з його заробітку до
звільнення або звичайного розміру
заробітної плати працівника його
кваліфікації у цій місцевості.

Якщо заробіток (дохід) потерпілого до
його каліцтва чи іншого ушкодження
здоров'я змінився, що поліпшило його
матеріальне становище (підвищення
заробітної плати за посадою,
переведення на вищеоплачувану роботу,
прийняття на роботу після закінчення
освіти), при визначенні
середньомісячного заробітку (доходу)
враховується лише заробіток (дохід),
який він одержав або мав одержати після
відповідної зміни.

Як вбачається з матеріалів справи та
вимог позивача такий просив стягнути
втрачений ним заробіток, який би він
міг мати, якщо б виїхав у США та
працевлаштувався там. Тобто, позивач
виходив із припущень, що не є тотожним
нормі права, що регулює зазначене
питання.

Встановлено, що не оспорюється
сторонами, внаслідок отриманих травм 21
липня 2010 року висновком МСЕК позивачу
було встановлено 80% втрати
працездатності та визнаний інвалідом
ІІ групи. Згодом позивачу встановлена 3
група інвалідності.

До ДТП та отримання інвалідності і
втрати працездатності позивач не
працював.

Відтак, при визначенні розміру
втраченого заробітку слід виходити з
п`ятикратного розміру мінімальної
заробітної плати. При цьому суд вважає
необхідним по аналогії відповідно до
п.12 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 березня 1992 року № 6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди», де вказано, що при підвищенні в
період виплати відшкодування шкоди
розміру мінімальної заробітної плати у
визначеному законодавством порядку
розмір відповідних виплат підлягає
перерахуванню, здійснювати
нарахування розміру втраченого
заробітку, виходячи із розміру
мінімальної заробітної плати за
відповідний період.

Мінімальна заробітна плата, відповідно
до Закону України «Про державний
бюджет України на 2010 рік» становила: з
01.07.10 р. - 888 грн.; з 01.10.2010 р. - 907 грн.; з
01.12.2010 р. - 922 грн.;

відповідно до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2011 рік» - з
01.01. - 941 грн.; з 01.04. - 960 грн.; з 01.10. - 985 грн.;
з 01.12. - 1004 грн.;

відповідно до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік» - з
01.01. - 1073 грн.; з 01.04. - 1094 грн.; з 01.07. - 1102
грн.; з 01.10. - 1118 грн.; з 01.12. - 1134 грн.;

відповідно до Закону України «Про
державний бюджет України на 2013 рік»
становила: з 01.01 - 1147 грн.; з 01.12. - 1218 грн.;

За таких обставин до стягнення з
відповідачів підлягає:

з 01.08.10 до 01.10.10 - 888 грн. х 5 мін. зарплат х 2
міс. = 8 880 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 7 104 грн., а це 70% = 4 972
грн. 80 коп.; 30% = 2 131 грн. 20 коп.;

з 01.10.10 до 01.12.10 - 907 грн. х 5 мін. зарплат х 2
міс. = 9070 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 7 256 грн., а це 70% = 5 079
грн. 20 коп.; 30% = 2 176 грн. 80 коп.;

з 01.12.10 до 01.01.11 - 922 грн. х 5 мін. зарплат = 4
610 грн. х 80% втрати заг. працездатності :
100% = 3 688 грн., а це 70% = 1 881 грн. 60 коп.; 30% = 1
106 грн. 40 коп.;

з 01.01.11 до 01.04.11 - 941 грн. х 5 мін. зарплат х 3
міс. = 14 115 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 11 292 грн., а це 70% = 7
904 грн. 40 коп.; 30% = 3 387 грн. 60 коп.;

з 01.04.11 до 01.10.11 - 960 грн. х 5 мін. зарплат х 6
міс. = 28 800 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 23 040 грн., а це 70% = 16
128 грн.; 30% = 6 912 грн.;

з 01.10.11 до 01.12.11 - 985 грн. х 5 мін. зарплат х 2
міс. = 9 850 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 7 880 грн., а це 70% = 5 513
грн.; 30% = 2 364 грн.;

з 01.12.11 до 01.01.12 - 1 004 грн. х 5 мін. зарплат =
5 020 грн. х 80% втрати заг. працездатності :
100% = 4 016 грн., а це 70% = 2 811 грн. 20 коп.; 30% = 1
204 грн. 80 коп.;

з 01.01.12 до 01.04.12 - 1 073 грн. х 5 мін. зарплат х
3 міс. = 16 095 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 12 876 грн., а це 70% = 9
013 грн. 20 коп.; 30% = 3 862 грн. 80 коп.;

з 01.04.12 до 01.07.12 - 1 094 грн. х 5 мін. зарплат х
3 міс. = 16 410 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 13 128 грн., а це 70% = 9
189 грн. 60 коп.; 30% = 3 938 грн. 40 коп.;

з 01.07.12 до 01.10.12 - 1 102 грн. х 5 мін. зарплат х
3 міс. = 16 530 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 13 224 грн., а це 70% = 9
256 грн. 80 коп.; 30% = 3 967 грн. 20 коп.;

з 01.10.12 до 01.12.12 - 1 118 грн. х 5 мін. зарплат х
2 міс. = 11 180 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 8 944 грн., а це 70% = 6 260
грн. 80 коп.; 30% = 2 683 грн. 20 коп.;

з 01.12.12 до 01.01.13 - 1 134 грн. х 5 мін. зарплат =
5 670 грн. х 80% втрати заг. працездатності :
100% = 4 536 грн., а це 70% = 3 175 грн. 20 коп.; 30% = 1
360 грн. 80 коп.;

з 01.01.13 до 01.12.13 - 1 147 грн. х 5 мін. зарплат х
11 міс. = 63 085 грн. х 80% втрати заг.
працездатності : 100% = 50 468 грн., а це 70% = 35
327 грн. 60 коп.; 30% = 15 140 грн. 40 коп.

Оскільки позивач визнаний інвалідом та
встановлено втрату загальної
професійної працездатності з 21.07.2010
року, відтак за період з 21.07. до 01.08.2010 р.
втрата заробітку становить 28 грн. 65 коп.
середньоденний заробіток х 11 днів = 315
грн. 15 коп. х 5 = 1 575 грн. 75 коп. х 80 : 100 = 1 260
грн. 60 коп., а це 70% - 882 грн. 42 коп., а 30% = 378
грн. 18 коп.

Відтак, всього з ОСОБА_4 підлягає до
стягнення за період з 21.07.2010 р. до 01.12.2013
року (подання уточнених позовних вимог)
- 117 398 грн. 82 коп., а з ОСОБА_6 - 50 613 грн. 72
коп. втраченого позивачем заробітку.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

У разі залишення позову без
задоволення, закриття провадження у
справі або залишення без розгляду
позову позивача, звільненого від
оплати судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави.

Якщо суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Оскільки позивача, відповідно до ст.5
Закону України «Про судовий збір»
звільнено від сплати судового збору, за
таких обставин судовий збір слід
стягнути з відповідачів пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог та
в частковому відношенні, а саме з
ОСОБА_4 - 1 249 грн. 10 коп. (з урахуванням
позову майнового та немайнового
характеру), а з ОСОБА_6 - 538 грн. 33 коп. (з
урахуванням позову майнового та
немайнового характеру).

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 4
ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_6,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 14 квітня 2014
року скасувати й ухвалити нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) 34 992
(тридцять чотири тисячі дев'ятсот
дев'яносто шість) грн. 71 коп. на
відшкодування заподіяної моральної
(немайнової шкоди) та 117 398 (сто
сімнадцять тисяч триста дев'яносто
вісім) грн. 80 коп. втраченого заробітку
за період з 21 липня 2010 року по 01 грудня
2013 року, а з ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3) - 14 996
(чотирнадцять тисяч дев'ятсот
дев'яносто шість) грн. 74 коп. на
відшкодування заподіяної моральної
(немайнової) шкоди та 50 613 (п'ятдесят
тисяч шістсот тринадцять) грн. 72 коп.
втраченого заробітку за період з 21
липня 2010 року по 01 грудня 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1
249 (одна тисяча двісті сорок дев'ять)
грн. 10 коп., а з ОСОБА_6 на користь
держави 538 (п'ятсот тридцять вісім) грн.
33 коп. судових витрат.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.