Дата документу Справа №
Апеляційний суд
Провадження №22-ц/778/1320/14
Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:
Головуючого: Боєвої В.В.,
Суддів: Коваленко А.І.,
При секретарі: Хомяк К.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 28 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку та земельної
У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку та земельної
У позові зазначалось, що з 01.03.1997 року
сторони по справі перебували у шлюбі.
03.11.2011 року шлюб між ними було
розірвано. Під час шлюбу на підставі
договорів купівлі-продажу від 24.04.2009
року було придбано житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
і земельну ділянку площею 0,1250 га за
адресою: АДРЕСА_1. Будинок було
оформлено на відповідача. Відповідач
продав вказані житловий будинок та
земельну ділянку по угоді без
нотаріального посвідчення, не
повідомивши про це позивача.
Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 05 вересня 2012
року визнано дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна.
Вказане рішення суду першої інстанції
скасовано рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 29 січня 2013
року.

Ухвалою Запорізького районного суду
Запорізької області від 29 квітня 2013
року заяву позивача про поворот
виконання рішення суду задоволено.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просила суд визнати житловий
будинок та земельну ділянку,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю її та
відповідача; визнати за нею право
власності на 1/2 частину житлового
будинку та земельну ділянку,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 28 січня 2014 року
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на 1/2 частину житлового
будинку та земельної ділянки
задоволено.

Визнано житловий будинок та земельну
ділянку, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН
НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину
житлового будинку та земельну ділянку,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судовий збір в розмірі 500 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
апеляційної інстанції відхиляє скаргу,
якщо встановлює, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судом встановлено, що з 01.03.1997 року
сторони по справі перебували у шлюбі,
який було розірвано рішенням
Хортицького районного суду від 03.11.2011
року.

Під час шлюбу на підставі договорів
купівлі-продажу від 24.04.2009 року,
укладеними між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та
посвідченими приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6, реєстри №552, №547,
останнім було придбано житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами і земельну ділянку площею
0,1250 га за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з копії Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№25964713 від 26.04.2010 року зареєстровано
право власності на зазначений житловий
будинок за ОСОБА_3

17.05.2011 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_7
вказані житловий будинок та земельну
ділянку по угоді без нотаріального
посвідчення, не повідомивши про це
позивача.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 05 вересня 2012
року визнано дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна, який
укладено 17.05.2011 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 і було визнано за останнім
право власності на це нерухоме майно.

Згідно з копії Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№35792415 від 10.10.2012 року зареєстровано
право власності на зазначений житловий
будинок за ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 29 січня 2013 року
вказане рішення суду першої інстанції
скасовано та відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності на житловий
будинок і земельну ділянку. При цьому в
рішенні зазначено, що спірні житловий
будинок та земельна ділянка були
придбані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 24.04.2009 року
під час перебування в шлюбі.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
обставини, які встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, тому в силу ст. 60
СК України спірний житловий будинок та
земельна ділянка, розташовані за
адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які були
подружжям на момент придбання цього
майна.

Ухвалою Запорізького районного суду
Запорізької області від 29 квітня 2013
року задоволено заяву ОСОБА_4 про
поворот виконання рішення суду від 05
вересня 2012 року та зобов'язано
державний реєстраційний центр
Головного управління юстиції в
Запорізькій області скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_7 на житловий будинок і земельну
ділянку, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1. Також, відновлено державну
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
житловий будинок і земельну ділянку,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України,
основою майнових відносин подружжя є
положення про те, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту (ч. 1 статті 61 цього Кодексу).

Здійснення подружжям права
спільної сумісної власності
регламентовано ст.63 СК України, згідно
з якою дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Розпоряджання спільним
сумісним майном подружжя може
відбутися шляхом його поділу,
виділення частки. Поділ майна, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
є підставою набуття особистої
власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, закріплено у
статті 69 СК України. Поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, здійснюється
шляхом виділення його в натурі, а у разі
неподільності присуджується одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними, яка встановлена
ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України.

Згідно з роз'ясненнями п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України, можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, житлові й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному, гаражно-
будівельному кооперативі; грошові суми
та майно, належні подружжю за іншими
зобов'язальними правовідносинами,
тощо. Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Суд повно і всебічно дослідив
обставини справи, доводи і заперечення
сторін, дав належну оцінку всім наданим
суду доказам в їх сукупності та дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4

Зважаючи на те, що житловий будинок та
земельна ділянка були набуті ОСОБА_3 у
період шлюбу з ОСОБА_4, тому майно
являється спільною сумісною власністю
подружжя, а відтак позивачка у
відповідності до ст. ст. 60, 63, 69 СК
України має право на ? частину цього
майна.

Із системного аналізу наведенного
законодавства слідує, що законом
обов'язок доведення тих обставин, що
певне майно не належить до спільної
сумісної власності подружжя,
покладений саме на того з подружжя, хто
заявив про вказані обставини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не
заперечуючи про те, що спірний житловий
будинок та земельна ділянка були
придбані в період шлюбу з позивачкою,
посилається на порушення прав ОСОБА_7,
яким у травні 2011 року були передані
грошові кошти в розмірі 100 000 грн.
договором купівлі-продажу, який
нотаріально не був посвідчений. Ці
доводи апеляційної скарги є
неприйнятними, оскільки рішення
Запорізького районного суду від 05
вересня 2012 року про визнання дійсним
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, який укладено 17.05.2011 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і визнання за
останнім права власності на це
нерухоме майно скасовано рішенням
апеляційного суду Запорізької області
від 29 січня 2013 року та відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3
Ухвалою Запорізького районного суду
Запорізької області від 29 квітня 2013
року в порядку повороту виконання
рішення суду від 05 вересня 2012 року
зобов'язано державний реєстраційний
центр Головного управління юстиції в
Запорізькій області скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_7 на житловий будинок і земельну
ділянку, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1 та відновлено державну
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
спірний житловий будинок і земельну
ділянку. Тому доводи апелянта відносно
порушення прав ОСОБА_7 не спростовують
висновків суду, оскільки виходять за
межі розгляду цієї справи, визначені
ст.ст.11, 303 ЦПК України, так як спір
полягає в поділі майна подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на вирішення питання щодо
законності та обґрунтованості рішення
суду першої інстанції.

Рішення суду відповідає обставинам
справи та закону. Підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 28 січня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: