Ухвала

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про виселення з житлового
будинку, відшкодування майнової та
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Рівненської області від 02 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що відповідно до
договору дарування від 28 серпня 1996 року
вона є власником житлового будинку, що
знаходиться АДРЕСА_1. У 2007 році вона
дозволила своєму рідному брату ОСОБА_5
та його дружині ОСОБА_4 тимчасово
проживати в своєму будинку за умови, що
вони будуть оплачувати комунальні
послуги на рівні з нею. Проте
відповідачі не дотрималися вказаної
домовленості, а навпаки створили їй
нестерпні умови проживання в цьому
будинку, з приводу чого вона
неодноразово зверталася до
правоохоронних органів. Так, у жовтні
2012 року ОСОБА_5, перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, зламав двоє
міжкімнатних дверей в будинку, у
зв'язку з чим позивач змушена була
взяти кредит у сумі 7 550 грн для їх
відновлення. У грудні 2012 року позивач
направила відповідачам
лист-попередження про виселення з
належного їй на праві власності
будинку, проте він залишився без
відповідного реагування. Конфлікти,
які виникли з вини відповідача ОСОБА_5,
негативно вплинули на стан здоров'я
позивача, з приводу чого вона у жовтні
2012 року перебувала на лікуванні, що
спричинило втрату нормального способу
життя. За таких обставин, просила
виселити відповідачів зі свого
будинку, стягнути з них солідарно 7 500
грн на відшкодування майнової шкоди та
10 тис. грн на відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням Острозького районного суду
Рівненської області від
19 лютого 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 02 квітня
2014 року рішення суду першої
інстанції у частині відмови в
задоволенні вимог позову про виселення
відповідачів з житлового будинку
скасовано, указані вимоги позову
задоволено. Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з
житлового будинку, що знаходиться
АДРЕСА_1 та на праві приватної
власності належить ОСОБА_3, без надання
іншого житлового приміщення. У решті
рішення залишено без змін. Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідачі
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо
змісту, рішення апеляційного суду
повинно мати: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам закону не
відповідає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що позивач ОСОБА_3 є
власником житлового будинку, що
знаходиться АДРЕСА_1, на підставі
договору дарування від 28 серпня 1996
року, укладеного він імені покійної
матері ОСОБА_3 - ОСОБА_6

Згідно з даними будинкової книги в
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1,
на час перебування вказаного будинку у
власності ОСОБА_6 крім неї були
зареєстровані та проживали її дочка
ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5, який постійно
зареєстрований у вказаному житловому
будинку з 1983 року та фактично проживав
у ньому до 1996 року.

Відповідач ОСОБА_4 постійно
зареєстрована в зазначеному житловому
будинку з 2001 року.

Також у зазначеному житловому будинку
проживає неповнолітня дочка
відповідачів - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
зареєстрована у ньому з 05 липня 2001 року.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, є преюдиційними та не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо яких
встановлені ці обставини.

Так, виходячи зі змісту рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 18 червня 2013 року, ухваленого у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення коштів за
оплату житлово-комунальних послуг, яке
набрало законної сили, судом
встановлено, що у 2007 році за згодою
позивача ОСОБА_3 як власника будинку
АДРЕСА_1 відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4
вселилися до цього будинку як члени
сім'ї власника будинку і будь-які
питання щодо укладення між ними
договору найму не обговорювалися та
такий договір не укладався.

Таким чином, судом встановлено, що
відповідачі вселилися та проживають у
належному позивачу на праві власності
будинку як члени сім'ї власника житла,
однак після виникнення між сторонами
конфлікту, позивач у липні 2012 року
звернулася до них з пропозицією
укласти договір найму, а у вересні 2012
року - з позовом про стягнення витрат,
понесених нею на оплату комунальних
послуг за період з серпня 2009 року до
серпня 2012 року.

За таких обставин суд першої інстанції
з урахуванням положень ч. 3 ст. 61
ЦПК України обґрунтовано відхилив
пояснення позивача щодо вселення
відповідачів до належного їй на праві
власності житлового будинку як
тимчасових жильців (наймачів), а не як
членів сім'ї, а також правильно не взяв
до уваги покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про те, що сторони у справі
проживають як дві окремі сім'ї.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у цій справі, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї
власника житлового будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. За згодою власника
будинку член його сім'ї вправі вселяти
в займане ним приміщення інших членів
сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

До членів сім'ї власника будинку
належать особи, наведені у ст. 64 ЖК
Української РСР.

Частиною 2 ст. 64 ЖК Української РСР
передбачено, що до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти та
батьки. Членами сім'ї може бути визнано
і інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

ЖК Української РСР передбачає
виключний перелік підстав для
виселення членів сім'ї власника
житлового будинку без надання їм
іншого житла. Зокрема відповідно до ст.
157 цього Кодексу члени сім'ї власника
будинку може бути виселено у випадках,
передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу.
Виселення провадиться у судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи одному будинку, а
заходи запобігання громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання житлового
приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися при повторному порушенні, якщо
раніше вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Маються на увазі, зокрема,
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Крім того, судом встановлено, що 11
жовтня 2012 року ОСОБА_5 притягувався до
адміністративної відповідальності за
ст.173 КУпАП - дрібне хуліганство, за
обставин, які мали місце 08 жовтня 2012
року під час обопільного конфлікту,
який виник між ним та позивачем на
ґрунті особистих неприязних відносин,
та 07 жовтня 2012 року -
за ч. 1 ст. 178 КУпАП. Згідно з
постановою Острозького районного суду
Рівненської області від 17 жовтня 2012
року постанову у справі про
адміністративне правопорушення за ч. 1
ст. 178 КУпАП відносно нього скасовано,
справу закрито.

Після 08 жовтня 2012 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_5 нових
конфліктів не виникало, будь-яких
протиправних дій він не вчиняв, до
адміністративної відповідальності не
притягувався, спиртними напоями не
зловживає, що підтверджуються довідкою
Острозького МВ УМВС України в
Рівненській області від 02 вересня 2013
року та характеристикою Острозької
міської ради на ОСОБА_5 від
02 вересня 2013 року.

Виходячи з пояснень позивача та
наявних у справі доказів, судом
встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово
зверталася до Острозького МВ УМВС
України в Рівненській області з
приводу конфліктів, що виникають між
нею та відповідачем ОСОБА_5, який є її
рідним братом. Як вбачається із
супровідних листів Острозького МВ УМВС
України від 07 липня 2012
року та 11 жовтня 2012 року, за
результатами розгляду та перевірки її
звернень прийнято рішення про відмову
в порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_5 за відсутності в його
діях складу злочину, що
підтверджується відповідними
постановами про відмову в порушенні
кримінальної справи.

Вищезазначені заяви ОСОБА_3 до
Острозького МВ УМВС України з приводу
конфліктів, які виникали між нею та її
братом, суд першої інстанції розцінив
як реалізацію позивачем передбачених
законом прав на звернення з метою
захисту своїх прав та інтересів і
дійшов висновку про те, що наявність
цих матеріалів не є достатньою
підставою для виселення
ОСОБА_5 у розумінні ст. 116 ЖК Української
РСР, водночас докази про систематичні
порушення громадського порядку з боку
відповідачів, а також докази про раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу до відповідачів,
які не дали позитивних результатів, у
справі відсутні.

Разом з тим суд виходив з того, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
належні та допустимі докази на
підтвердження вчинення відповідачем
ОСОБА_4 протиправної поведінки за
місцем свого проживання, натомість,
згідно з довідкою Острозького МВ УМВС
України від 02 вересня 2013 року,
характеристикою Острозької міської
ради від 02 вересня 2013 року та
характеристикою КЗ «Острозька
спеціальна загальноосвітня
школа-інтернат № 2» ОСОБА_4 за місцем
свого проживання та роботи
характеризується позитивно, до
адміністративної відповідальності не
притягувалась, алкогольними напоями не
зловживає, громадський порядок не
порушує, заяв та скарг на її поведінку
не надходило.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

З огляду на вищевикладене, правильним є
висновок суду першої інстанції про
недоведеність належними та
допустимими доказами вимоги позову про
виселення відповідачів з належного їй
житлового будинку. Докази, які б
беззаперечно підтверджували існування
підстав, передбачених ст. 116 ЖК
Української РСР, з якими закон пов'язує
можливість виселення відповідачів без
надання їм іншого житла, в матеріалах
справи відсутні.

Водночас правильним є також висновок
суду першої інстанції про
недоведеність та безпідставність
вимог позову про відшкодування
майнової та моральної шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню, повно,
всебічно та обґрунтовано встановив
обставини справи, надав належну оцінку
наявним у справі доказам, в результаті
чого ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Зокрема апеляційний суд помилково
застосував до спірних правовідносин
норми ЦК України, так як
правовідносини, які виникли між
сторонами у справі, враховуючи
встановлені судом обставини справи,
регулюються нормами ЖК Української
РСР.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційну
скаргу необхідно задовольнити, рішення
апеляційного суду скасувати із
залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 02 квітня 2014 року скасувати,
рішення Острозького районного суду
Рівненської області від
19 лютого 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В.
Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик