№ 201/6969/14 ц
провадження 2/201/1925/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 травня 2014 року звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про розірвання шлюбу. Позивач в своєму
позові та в ході судового засідання
посилається на те, що з відповідачем
знаходиться у зареєстрованому шлюбі з
23 січня 2009 року, від спільного мешкання
та шлюбу мають одну спільну
неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя не склалося,
в сім'ї не було взаєморозуміння,
відповідач не належним чином виконує
подружні обов'язки стосовно
господарства, стосунків з
відповідачем, виховання дитини, на фоні
політики чоловік не вірно виховує сина,
вона відповіадчу не довіряє та інш., в
сім'ї виникали сварки, що призвело до
розпаду сім'ї. Разом мешкають, але
спільне господарство не ведуть,
подружні стосунки припинені в січні 2014
року, стосунки підтримують. Сім'я
розпалася та поновлена бути не може.
Примирення та збереження сім'ї не
можливе. Спору, пов'язаного з майном, на
теперішній час немає. Просила шлюб
розірвати, задовольнивши позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав в повному
обсязі, не погодився з їх доводами і
викладеними в них обставинами,
позицією позивача, доводи позивача
бездоказові і не правдиві, заперечував
проти розірвання шлюбу і задоволення
позову, вважає, що їх сім'ю ще можливо
зберегти, шлюбні стосунки не припинені,
мешкають разом, мають спільну
неповнолітню дитину і просив в
задоволенні позову відмовити

Вислухавши пояснення позивача і
відповідача, з'ясувавши думку сторін,
оцінивши добуті та представлені
докази, перевіривши матеріали справи,
суд вважає позов не обґрунтованим і не
підлягаючим задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
ст. 58 ЦПК України належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом в судовому засіданні
встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2
знаходяться в шлюбі з 23 січня 2009 року,
що зареєстрований Жовтневим відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис № 25.
Від цього шлюбу та спільного мешкання
мають одну неповнолітню дитину: сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сумісне життя між сторонами в останні
півроку не склалося, в сім'ї не було
взаєморозуміння, виникали сварки, що
призвело зараз до розладу в сім'ї.
Шлюбні і подружні відносини зараз ще є,
вони фактично не припинені, спільне
господарство не ведуть, але стосунки
підтримують, мешкають разом. Прийняті
наміри до порозуміння та примирення за
той час ні до чого не призвели.

У відповідності до ст. 110 Сімейного
Кодексу України позов про розірвання
шлюбу може бути пред'явлений одним з
подружжя.

Згідно ст. 111 СК України суд вживає
заходів щодо примирення подружжя, якщо
це не суперечить моральним засадам
суспільства.

Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд
постановляє рішення про розірвання
шлюбу, якщо буде встановлено, що
подальше спільне життя подружжя і
збереження шлюбу суперечило б
інтересам одного з них, інтересам їхніх
дітей, що мають істотне значення.

Суд вважає позовну заяву не
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Приймаючи до уваги, що подружжя
стосунки підтримує, сумісно
господарство не веде, але мешкають
разом, відповідач заперечує проти
розлучення і вважає, що примирення між
сторонами можливе, спільне мешкання
можливе, підтримують шлюбні відносини,
спору стосовно спільно нажитого майна
зараз немає, але належних заходів до
збереження шлюбу та вирішення питань
подружнього життя сторони не приймали,
раніше до суду з питанням про
розірвання шлюбу не зверталися, суд
вважає на цей час можливим примирення
сторін і збереження сім'ї сторін та не
можливим розірвання шлюбу між ними.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач заперечує будь-які
домовленості і зобов'язання стосовно
позивача з за чого не можливо було б
зберегти сім'ю сторін, а позивач цього
не довів, твердження позивача про
наявність будь-яких інших причини чи
зобов'язань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивача стосовно наполягання на
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим примирення сторін, а тому
ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 110, 111, 112 СК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11,
57-61, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -