Справа № 180/1626/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2014 р.

Марганецький міський суд
Дніпропетровської області у складі

головуючого: судді Янжули О.С.

при секретарі: Гащук І.І.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача Касьян Л.Л.,
Тер-Товмасян Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Марганець цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат» про визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до публічного акціонерного
товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
посилаючись на те, що з березня 2004 року
вона знаходилася в трудових відносинах
з відповідачем, працюючи на посаді
машиніста конвеєра Грушевського
кар'єру ПАТ «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат».

11 лютого 2013 року вона була
ознайомлена з наказом відповідача № 238
«Про скорочення штату», за змістом
якого відповідач повідомляв про
внесення з травня 2013 року змін до
штатного розпису, затверджував перелік
вивільнюваних зі штатного розпису
посад і професій в зв'язку зі
скороченням штату, зокрема, виключав зі
штатного розпису посаду машиніста
конвеєра, зазначаючи, що обов'язки за
даною посадою покладатимуться на
посаду електрослюсаря, наказував
повідомити працівників, посади яких
підлягають до скорочення, не менш, ніж
за 2 місяці до очікуваного вивільнення.

Їй було надано список вакансій,
які є на підприємстві, але жодна із
запропонованих професій їй не
підходила, оскільки відповідачем були
запропоновані тільки ті вакансії, які
містяться у Переліку важких робіт та
робіт із шкідливими і небезпечними
умовами праці, на яких забороняється
застосування праці жінок.

ОСОБА_1 зазначене вона вважає, що
відповідачем не надано їй повний
список вакансій, які існували на
підприємстві на момент її звільнення
згідно штатному розкладу.

14 травня 2013 року позивачку було
звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штату
наказом відповідача № 293/к від 14.05.2013
року.

Відповідно до пункту 1 статті
40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником підприємства
або уповноваженим ним органом у разі
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору за п. 1
ст. 40 КЗпП України може бути проведено
лише за попередньою згодою виборного
органу первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником.

Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно внесено. Розгляд подання
у разі відсутності працівника
допускається лише за його письмовою
заявою.

Виборний орган первинної
профспілкової організації повідомляє
власника або уповноважений ним орган
про прийняте рішення у письмовій формі
в триденний строк після його прийняття.
У разі пропуску цього строку
вважається, що виборний орган
первинної профспілкової організації
дав згоду на розірвання трудового
договору.

Рішення виборного органу
первинної профспілкової організації
про відмову в наданні згоди на
розірвання трудового договору повинно
бути обґрунтованим.

Власник або уповноважений ним
орган має право розірвати трудовий
договір не пізніш як через місяць з дня
одержання згоди виборного органу
первинної профспілкової організації.

В порушення зазначених норм
закону її було звільнено без
попередньої згоди виборного органу
первинної профспілкової організації,
членом якої вона є.

При цьому відповідач посилався на
ті обставини, що позивачка не є членом
первинних профспілкових організацій,
які діють на підприємстві ПАТ «МГЗК», і
тому, відповідно до ст. 431 КЗпП України,
допускається розірвання з нею
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
без згоди профспілкового органу.

Проте, відповідачем було умисне
проігноровано, що вона є членом
первинної профспілкової організації
Незалежної профспілки гірників
України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Марганець
(ППО НПГУ при ФССНВУ в м. Марганець).

Факт того, що відповідачу було
достеменно відомо про її членство в ППО
НПГУ при ФССНВУ в м. Марганець з 29
березня 2011 року і по момент звільнення
підтверджується розрахунковими
листками, згідно яких роботодавцем
здійснювалися відрахування грошових
коштів із її заробітної плати до
зазначеної профспілки в якості
членських внесків на підставі її заяви
від 29.03.2011 року про перехід до
зазначеної профспілки та
перерахування на її розрахунковий
рахунок у зв'язку з цим утриманих
коштів із заробітної плати.

Вказана ППО НПГУ при ФССНВУ в м.
Марганець легалізована відповідно до
чинного законодавства, зареєстрована
28.02.2011 року виконавчим комітетом
Марганецької міської Ради
Дніпропетровської області (свідоцтво
про держреєстрацію серії А 01 № 747276 від
28.02.2011 року) та як організаційна ланка
входить до складу Незалежної
профспілки гірників України (свідоцтво
про легалізацію № 1992 від 11.11.203 року).

Крім того, посилання відповідача,
що звільнення працівника погоджується
лише з органом профспілки, яка утворена
і діє на підприємстві, і членом якої є
працівник, суперечить діючому
законодавству, оскільки ст. 11 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності»
передбачено, що для представництва і
здійснення захисту прав та інтересів
членів профспілок на відповідному
рівні договірного регулювання
трудових і соціально-економічних
відносин профспілки, організації
профспілок можуть мати статус
первинних, місцевих, обласних,
регіональних, республіканських,
всеукраїнських. Статус первинних
мають профспілки чи організації
профспілки, які діють на підприємстві,
в установі, організації, навчальному
закладі або об'єднують членів
профспілки, які забезпечують себе
роботою самостійно чи працюють на
різних підприємствах, в установах,
організаціях або у фізичних осіб.

Відповідно до ст. 19 зазначеного
Закону профспілки, їх об'єднання
здійснюють представництво і захист
трудових, соціально-економічних прав
та інтересів членів профспілок в
державних органах та органах
місцевого самоврядування, у
відносинах з роботодавцями, а також з
іншими об'єднаннями громадян. У
питаннях індивідуальних прав та
інтересів своїх членів профспілки
здійснюють представництво та захист у
порядку, передбаченому законодавством
та їх статутами.

Пунктом 23 розділу 2 Статуту
Незалежної профспілки гірників
України передбачено право здійснювати
контроль за дотриманням роботодавцями
законодавства про працю з питань
трудового договору (контракту),
робочого часу і часу відпочинку, оплати
праці, гарантій, компенсацій і пільг, а
також з інших трудових і соціальних
питань на підприємстві, в організаціях,
де працюють члени НПГУ, вимагати
усунення виявлених порушень.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності» громадяни України вільно
обирають профспілку, до якої вони
бажають вступити. Підставою для
вступу до профспілки є заява
громадянина (працівника), подана в
первинну організацію профспілки.
Ніхто не може бути примушений вступати
або не вступати до профспілки.

Крім того, відповідно до ст. 16
зазначеного Закону про належність до
певної профспілки організації, які
діють на підставі статуту цієї
профспілки, надсилають легалізуючому
органу за місцем свого знаходження
повідомлення із посиланням на
свідоцтво про легалізацію профспілки,
на підставі якого вони включаються
до реєстру об'єднань громадян.
Первинні профспілкові організації
також письмово повідомляють про це
роботодавця.

Листом від 17 березня 2011 року (вих.
№ 6) відповідач був повідомлений про
легалізацію ППО НПГУ при ФССНВУ в м.
Марганець.

Якоїсь іншої форми повідомлення
законодавством не передбачено.

Отже, відповідач, достеменно
знаючи про її членство в ППО НПГУ при
ФССНВУ в м. Марганець, відповідно до ст.
43 КЗпП України повинен був отримати
попередню згоду, викладену у письмовій
формі у вигляді рішення саме даного
профспілкового органу, але в порушення
норм закону цього не здійснив, через що
її звільнення не може вважатися
законним.

Відповідно до ст. 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Тобто, незаконними діями відповідача
порушено її право на працю.

Просить суд поновити їй строк
звернення до суду, визнати наказ № 293/к
від 14 травня 2013 року ПАТ «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» про
звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП
України незаконним, поновити її на
посаді машиніста конвеєра
Грушевського кар'єру ПАТ «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» з 15
травня 2013 року з подальшим
переведенням на іншу роботу відповідно
до списку вакансій згідно штатного
розкладу та перенавчанням у разі
необхідності. Стягнути з ПАТ
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 15
травня 2013 року і по момент ухвалення
судового рішення про поновлення її на
роботі, стягнути з ПАТ «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на її
користь моральну шкоду в розмірі 10 000
гривень. Допустити негайне виконання
рішення в частині поновлення на роботі,
а також в частині стягнення середнього
заробітку за один місяць в сумі 2 951
гривня 66 копійок.

В судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали в повному
обсязі, просили суд його задовольнити.

Представники відповідача позов не
визнали та суду пояснили, що позивачці
запропоновано всі вакантні посади та
звільнено з роботи. Посилання позивача
на те, що підприємством не отримана
згода у профспілкового органу
безпідставні, оскільки дана профспілка
не легалізована та не діє на ПАТ
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат», просили в задоволенні
позову відмовити.

Суд вислухавши сторін, свідка, вивчивши
матеріали справи, вважає за необхідне
позов задовольнити частково, виходячи
з наступного:

Судом встановлено, що з березня 2004 року
позивач знаходилася в трудових
відносинах з відповідачем, працюючи на
посаді машиніста конвеєра
Грушевського кар'єру ПАТ «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат», що
підтверджується копією трудової
книжки.

11 лютого 2013 року позивач була
ознайомлена з наказом відповідача № 238
«Про скорочення штату», за змістом
якого відповідач повідомляв про
внесення з травня 2013 року змін до
штатного розпису, затверджував перелік
вивільнюваних зі штатного розпису
посад і професій в зв'язку зі
скороченням штату, зокрема, виключав зі
штатного розпису посаду машиніста
конвеєра, зазначаючи, що обов'язки за
даною посадою покладатимуться на
посаду електрослюсаря, наказував
повідомити працівників, посади яких
підлягають до скорочення, не менш, ніж
за 2 місяці до очікуваного вивільнення.

Позивачці було надано список
вакансій, які є на підприємстві, але
жодна із запропонованих професій їй не
підходила, оскільки відповідачем були
запропоновані тільки ті вакансії, які
містяться у Переліку важких робіт та
робіт із шкідливими і небезпечними
умовами праці, на яких забороняється
застосування праці жінок.

14 травня 2013 року позивачку
звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штату
наказом відповідача № 293/к від 14.05.2013
року.

Відповідно до пункту 1 статті
40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником підприємства
або уповноваженим ним органом у разі
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Згідно із ч. 3 ст. 252 КЗпП України
звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі;
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника ( де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків: додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок).

Як встановлено в судовому
засіданні ОСОБА_1 є членом Первинної
профспілкової організації Незалежної
профспілки гірників України при Фонді
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець.

Судом встановлено, що відповідачем при
звільненні позивача було порушено
вимоги ст. 43 КЗпП України щодо
отримання згоди профспілкової
організації, членом якої є позивач на
її звільнення з роботи з підстав,
зазначених у наказі про звільнення,
відповідач виходив із того, що первинна
профспілкова організація, членом якої
є ОСОБА_1, не була легалізована в
установленому законом порядку, а
членом діючих в ПАТ «Марганецький ГЗК»
профспілок на час звільнення, позивач
не була.

На думку суду такі висновки не
ґрунтуються на законі та суперечать
фактичним обставинам.

Стаття 16 Закону України «Про
професійні спілки їх права та гарантії
діяльності» передбачає легалізацію
профспілок і їх об'єднань. Рішенням
Конституційного Суду України від 18
жовтня 2000 року №11-рп/2000 положення
ст. 16 Закону в частині встановлення
таких умов легалізації профспілок, які
фактично пов'язують початок діяльності
створеної з метою забезпечення і
захисту інтересів працівників
організації як профспілки з моментом
її реєстрації у відповідних органах, що
рівнозначно вимозі про попередній
дозвіл на утворення профспілки,
визнано таким, що не відповідають
частині третій статті 36 Конституції
України.

На виконання зазначеного Рішення
Конституційного Суду України ст. 16
Закону було викладено в новій редакції,
згідно з якою профспілки, їх об'єднання
легалізуються шляхом повідомлення на
відповідність заявленому статусу
залежно від рівня виборної
організації, відповідно Головним
управлінням юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласними, Київським
та Севастопольським міськими,
районними, районними у містах, міськими
(міст обласного значення) управліннями
юстиції. При цьому легалізуючий орган
не може відмовити в легалізації
профспілки, а лише може запропонувати
профспілці надати додаткову
документацію, необхідну для
підтвердження статусу. Профспілка
набуває права юридичної особи з
моменту затвердження статуту. Статусу
юридичної особи набувають також
організації профспілки, які діють на
підставі її статуту. Статус
організацій всеукраїнської профспілки
чи профспілки іншого статусу
визначається статутом цієї профспілки.
Про належність до певної профспілки
організації, які діють на підставі
статуту цієї профспілки, надсилають
легалізуючому органу за місцем свого
знаходження повідомлення із
посиланням на свідоцтво про
легалізацію профспілки, на підставі
якого вони включаються до реєстру
об'єднань громадян. Первинні
профспілкові організації також
письмово повідомляють про це
роботодавця.

Таким чином, закон пов'язує початок
діяльності профспілки з моменту
затвердження статуту профспілки та
набуття нею прав юридичної особи, а
статус організації профспілки є
похідним від статусу спілки, за
статутом якої вони діють.

Правові висновки з аналогічного
питання визначені у постанові
Верховного Суду України, а саме в
постанові від 21 березня 2012 року, (справа
6-4цс12).

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Із матеріалів справи вбачається, що
створення та державна реєстрація
Первинної профспілкової організації
Незалежної профспілки гірників
України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію первинної
профспілкової організації №359 від 25
січня 2011 року, свідоцтвом про державну
реєстрацію юридичної особи №747276 від
28.02.2011 року, повідомленням
Марганецького міського управління
юстиції в Дніпропетровській області.

Про створення Первинної профспілкової
організації Незалежної профспілки
гірників України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець
листом від 17 березня 2011 року було
повідомлено голову правління ПАТ
«Марганецький ГЗК».

Крім того, ОСОБА_1 подала заяву до
підприємства, відповідно до якої
повідомила підприємство, що є членом
Первинної профспілкової організації
Незалежної профспілки гірників
України при Фонді соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець та
просила утримувати з 29 березня 2011 року
з її заробітної плати 1% членського
внеску, що й було зроблено
відповідачем.

Таким чином, надіслання на адресу
керівника ПАТ «Марганецький ГЗК»
повідомлення про створення Первинної
профспілкової організації Незалежної
профспілки гірників України при Фонді
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець є
моментом легалізації цієї профспілки.

З урахуванням наведеного, висновки
представника відповідача про
відсутність відомостей про те, що така
первинна організація легалізована в
установленому законом порядку є
безпідставними.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

У той же час, у матеріалах справи
відсутні будь-які докази надання
попередньої згоди профспілкової
організації, членом якої є позивач на
звільнення її за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

На запит суду, щодо дачі згоди чи
відмови в дачі згоди на звільнення з
посади машиніста конвеєра 4 розряду
Грушевського кар'єру публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
з скороченням штату, Первинна
профспілкова організація Незалежної
профспілки гірників України при Фонді
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Марганець
надала протокол №12 від 31.05.2014 року,
відповідно до якого вона не дає згоди
на звільнення члена профспілки ОСОБА_1
на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 Конституції
України кожен має право на працю, що
включає можливість заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення.

Посилання представника відповідача
стосовно того, що згода профкому не
була потрібна є необгрунтованою,
оскільки законом передбачена певна
процедура отримання згоди профкому.

Приймаючи до уваги наведене, суд вбачає
формальний підхід ПАТ «Марганецький
ГЗК» до працевлаштування позивачки,
про що, зокрема, свідчить: список
вакансій, які надавались позивачці на
підприємстві, але жодна із
запропонованих професій їй не
підходила, невраховано, що позивач є
вдовою, має на своєму утриманні двох
дітей, не отримання згоди профспілки на
звільнення.

Такими діями відповідача порушено
право ОСОБА_1 на працю.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.32 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зі
змінами та доповненнями при
присудженні оплати за час вимушеного
прогулу зараховується заробіток за
місцем нової роботи (одержана допомога
по тимчасовій непрацездатності,
вихідна допомога, середній заробіток
на період працевлаштування, допомога
по безробіттю), який працівник мав в цей
час.

За таких обставин при стягненні з
відповідача середнього заробітку за
час вимушеного прогулу слід зарахувати
виплачену за цей же період допомогу по
безробіттю та вихідну допомогу.

Відповідно до довідки наданої
відповідачем середньомісячний
заробіток позивача складає 2951 гривня 61
копійка, середньоденний - 140 гривень 55
копійок.

Відповідно довідки центру зайнятості
позивачка отримала допомогу по
безробіттю у розмірі - 17437 гривень 80
копійок.

Відповідно до довідки наданої
відповідачем позивачкою отримано
вихідну допомогу у розмірі 2951 гривню 66
копійок.

В зв'язку з незаконним звільненням на
користь позивача суд вважає необхідним
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 15 травня 2013 року
по 31 травня 2013 року за 13 робочих днів
(13*140,55грн.=1827,15грн.), з 01 червня 2013 року по
01 червня 2014 року за 12 місяців (12*2951,66
грн.=35419,92 грн.) та з 01 червня 2014 року по 06
червня 2014 року за 5 робочих днів
(5*140,55=702,75 грн.), всього 1827,15+35419,92+702,75=37949,82
грн. Врахувавши виплачену за цей же
період допомогу по безробіттю та
вихідну допомогу стягненню підлягає -
(37949,82 грн. - 17437,80 грн. - 2951,66 грн.) = 17560
гривень 36 копійок.

Відповідно ст.2371 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ст.1167 Цивільного Кодексу
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Суд вважає, що наявність моральної
шкоди у позивачки в зв'язку з
незаконним звільненням є встановленою,
оскільки вищевказані обставини
свідчать про отримання ОСОБА_1
моральних страждань та переживань
(хвилювань), оскільки ці обставини
привели до порушення нормальних
життєвих зв'язків, вимагали від неї
додаткових зусиль для організації
свого подальшого життя - необхідність
здобувати кошти для утримання своєї
сім'ї та на своє утримання.

Обговорюючи розмір відшкодування
ОСОБА_1 моральної шкоди, суд враховує,
характер та об'єм її фізичних, душевних,
психічних страждань у зв'язку з
тривалістю вимушеного прогулу, втрату
можливості її стабільного
забезпечення родини, що призвело до
значних змін її життєвих зв'язків, що
потребувало від неї додаткових зусиль
для організації свого життя. При цьому
суд враховує, що відповідно до
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 25.05.2001 року №5,
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення, тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я потерпілої,
тяжкість вимушених змін у її життєвих і
виробничих стосунках, ступінь зниження
престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану.

З урахуванням вказаних позивачем та
встановлених судом обставин характеру
спричиненої моральної шкоди позивачу
та, виходячи з міркувань розумності,
виваженості та справедливості, суд
вважає за можливе стягнути з
публічного акціонерного товариства
«Марганецький гірничо-збагачувальний
комбінат» на її користь 500 гривень в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги в частині зобов'язання
відповідача в подальшому перевести
позивачку на іншу роботу відповідно до
списку вакансій згідно штатного
розкладу та перенавчанням у разі
необхідності задоволенню не
підлягають, оскільки відповідно до ч.3
ст.64 Господарьского кодексу України
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників і штатний
розпис. Втручання суду в діяльність
юридичної особи не допускається.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених статтею 233 цього Кодексу,
районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки.

Оскільки позивач звернулася до суду з
пропуском строку, посилаючись на стан
непрацездатності, який
підтверджується листком
непрацездатності, суд вважає за
можливе визнати причину пропуску
строку звернення до суду поважною та
поновити строк звернення до суду.

Ч.4 ст.235 КЗпП України передбачено, що
рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Згідно ст..367 ЦПК України рішення
підлягає негайному виконанню у межах
суми платежу за один місяць та
поновлення на роботі.

Судові витрати, згідно ст.. 88 ЦПК
України, підлягають стягненню з
відповідача.

Керуючись ст. 43 Конституції України,
ст.ст. 40, 43 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 73, 209,
212, 214-215, 218, 367 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду.

Позов ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» про
визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Визнати наказ № 293/к від 14 травня 2013
року про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40
Кодексу законів про працю України
незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді:
машиніста конвеєра 4 розряду
Грушевського кар'єру публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» з 15
травня 2013 року.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1) середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
врахуванням виплачених сум вихідної
допомоги та допомоги по безробіттю у
сумі - 17 560 гривень 36 копійок, з
утриманням усіх податків та
обов'язкових платежів.

Стягнути з публічного
акціонерного товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1) моральну шкоду
у розмірі - 500 гривень.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства «Марганецький
гірничо-збагачувальний комбінат» на
користь держави судовий збір у розмірі
243 гривень 60 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в
частині поновлення на роботі а також в
частині стягнення середнього
заробітку за один місяць в сумі 2951
гривня 66 копійок, з утриманням усіх
податків та обов'язкових платежів.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
О. С. Янжула