Суддя: Попова В. О.
Справа № 253/8228/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

« 23» квітня 2014 р. Центрально - Міський
районний суд м. Горлівки Донецької
області у складі: головуючого
- судді Попової В.О.,

при секретарі -
Лисенко В.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Бабаєва
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві і професійного
захворювання в Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області,
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної втратою здоров'я на
виробництві , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом, в якому просив стягнути
спричинену йому в результаті отриманої
на виробництві травми моральну шкоду з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання в Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області в
розмірі 50 000 грн., мотивуючи тим, що у
період з 25.05.2000 року по 07.03.2002 року він
працював прохідником четвертого
розряду з повним робочим днем під
землею на ВАТ «Інжинірінг». Під час
роботи під землею у наслідок
небезпечних умов праці отримав
ушкодження здоров'я: трудове
каліцтво, за яким 24.05.2001 року
роботодавцем було проведено
розслідування та був складений,
затверджений та виданий акт за
формою Н-1. Довідкою МСЕК від 18.12.2001
року позивачу встановлено вперше 50%
втрати працездатності по
трудовому каліцтву від 24.05.2001 року. В
подальшому довідками МСЕК від 04.02.2008
року та 06.04.2011 року позивачу
повторно встановлено 50% втрати
працездатності по трудовому
каліцтву від 24.05.2001 року. У зв'язку з
трудовим каліцтвом позивача було
визнано інвалідом третьої групи.
Позивач вважає, що через отримане
трудове каліцтво та інвалідність йому
спричинена моральна шкода, оскільки
він переніс та продовжує особливі
моральні страждання, тому що загублено
значну частину нормальних життєвих
функцій його організму, тривалий час
він змушений проходити лікування,
витримуючи при цьому біль і страждання,
переживання, пов'язані з втратою
здоров'я. Через встановлені йому МСЕК
обмеження до фізичної праці він
позбавлений можливості реалізувати
своє право на працю, не може виконувати
роботи з будь-якими фізичними
навантаженнями. Через це порушені його
плани на подальше життя. Заподіяну йому
моральну шкоду позивач оцінює в 50 тис.
грн. і цю суму шкоди просить стягнути з
відповідача.

У судовому засіданні позивач
повністю підтримав позовні вимоги,
обґрунтовуючи свою позицію
обставинами, викладеними у позовній
заяві, наполягав на задоволенні своїх
вимог у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечував, зазначивши, що ніяких
доказів, що підтверджують заподіяння
моральної шкоди, які б можливо було
дослідити в судовому засіданні,
позивач не надав. Акт за формою Н-1 та
довідки МСЕК є підставою для
розрахунку та відшкодування
матеріальної шкоди - частини
втраченого заробітку і не є
підтвердженням факту заподіяння
моральної шкоди. Тобто, документи, на
які посилається позивач, ніяким чином
не можуть бути доказом заподіяння
моральної шкоди. У запереченнях
посилається на пропущення позивачем
трьохлітнього строку звернення до суду
встановленого ст.ст. 256, 257 ЦК України.
Просив відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у
період з 25.05.2000 року по 07.03.2002 року
працював прохідником четвертого
розряду з повним робочим днем під
землею на ВАТ «Інжинірінг», /а.с. 18/.

Зі змісту акта 24.05.2001 року про
нещасний випадок вбачається, що
24.05.2001 року на ВАТ «Інжинірінг» з
прохідником ОСОБА_1 стався нещасний
випадок, пов'язаний з виробництвом,
внаслідок чого він малу гомілкову
кістку / зрощений уламковий перелом/
та пошкодив лівий колінний суглоб, /
а.с.26-28/.

18.12.2001 року позивачу встановлено
вперше втрата працездатності в
розмірі 50% по трудовому каліцтву від
24.05.2001 року, /а.с.67-68, а.с.43-44/, що
підтверджується випискою з акту
огляду МСЕК. Довідкою МСЕК №104890 від
11.12.2002 року позивачу встановлено
вдруге 50% втрати працездатності по
трудовому каліцтву від 24.05.2001 року.
Довідкою МСЕК №002313 від 17.12.2003 року
позивачу встановлено втретє 50% втрати
працездатності по трудовому
каліцтву від 24.05.2001 року. Довідкою
МСЕК №035319 від 22.12.2005 року позивачу
встановлено вчетверте 50% втрати
працездатності по трудовому
каліцтву від 24.05.2001 року. Довідкою
МСЕК №035627 від 04.02.2008 року позивачу
встановлено вп'яте 50% втрати
працездатності по трудовому
каліцтву від 24.05.2001 року, /а.с.24/.
Довідкою МСЕК №040018 від 06.04.2011 року
позивачу встановлено вшосте 50% втрати
працездатності по трудовому
каліцтву від 24.05.2001 року, /а.с.23/.
Довідкою МСЕК №245892 від 10.07.2013 року
позивачу встановлено всьоме 50% втрати
працездатності по трудовому
каліцтву від 24.05.2001 року. ОСОБА_1
визнано інвалідом ІІІ групи.

Зазначені обставини не оспорюють
ся сторонами.

Відповідно до виписок із амбулаторної
карти ОСОБА_1 неодноразово протягом
2001-2013 років звертався за медичною
допомогою, /а.с.4-14/.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши надані суду докази у їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами у
зв'язку з відшкодуванням моральної
шкоди, заподіяної внаслідок трудового
каліцтва, регулюються Законом України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 23 вересня 1999 р. №
1105-XIV (у редакції до набрання чинності
Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 лютого 2007 року №
717-V). Положеннями статей 21, 28, 34
зазначеного Закону , в редакції що
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, було передбачено
обов'язок Фонду провести потерпілому
страхову виплату за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння йому такої
шкоди.

За змістом ст.ст. 13, 14, 21, 28, 30, 34, 35
Закону право на отримання потерпілим
страхових виплат у разі настання
стійкої втрати працездатності, у тому
числі виплат за моральну шкоду, виникає
в особи з часу настання нещасного
випадку на виробництві та з дня
встановлення йому такої стійкої втрати
працездатності вперше висновком МСЕК.

Позивачу була вперше встановлена
стійка втрата працездатності
висновком МСЕК від 18 грудня 2001 року
/а.с. 67/ через отриману 24.05.2001 року травму
на виробництві, таким чином, право на
відшкодування моральної шкоди виникло
у позивача ще до набрання чинності як
Законами України "Про Державний бюджет
України на 2006 рік", «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», так і
Законом України від 23.02.2007 р. N 717-V, якими
із Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" виключені положення
про відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5
ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

На час виникнення між сторонами
правовідносин по відшкодуванню
моральної шкоди положення п/п «е» п. 1
частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» діяли, тому позивач
має право на відшкодування моральної
шкоди і доводи відповідача про
відсутність правових підстав для
відшкодування позивачу моральної
шкоди за рахунок відповідача, є такими,
що не ґрунтуються на законі.

Суд не бере до уваги доводи
представника відповідача про
відсутність вини відповідача в
заподіянні шкоди х огляду на
наступне.

Норми Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» передбачали
відшкодування моральної шкоди
застрахованим особам, як страхову
виплату, тому покладання на
відповідача обов'язку по сплаті такої
страхової виплати не є цивільною
відповідальністю зазначеного органу і
правовідносини, що виникли між
сторонами, не регулюються нормами ст.
1167 ЦК України.

Посилання представника відповідача на
те, що відповідальність за ушкодження
здоров'я повинен нести роботодавець, з
вини якого не були забезпечені належні
умови праці, також не ґрунтуються на
законі.

Доводи представника відповідача про
те, що факт завдання позивачу моральної
шкоди недоведений, оскільки відсутній
висновок МСЕК про встановлення такого
факту, є необґрунтованими з наступних
підстав.

Частиною 3 ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», яка діяла до 20 березня
2007 року та була виключена згідно
ізЗаконом України від 23 лютого 2007 року
№ 717-V, було передбачено, що моральна
шкода, заподіяна умовами виробництва,
яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування за заявою потерпілого з
викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 р. по справі №
1-9/2004 (справа про відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування) положення частини 3
статті 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» треба розуміти як
визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди, заподіяної
умовами виробництва, в окремому
випадку - лише у разі відсутності
втрати потерпілим професійної
працездатності.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги та заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
справи. Доказами, на підставі яких суд
встановив наявність факту заподіяння
позивачу моральної шкоди, є акти про
розслідування нещасних випадків,
рішення МСЕК про встановлення йому
стійкої втрати працездатності.

Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», який був
затверджений наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 22
листопада 1995 року № 212, на який
посилається представник відповідача,
на медико-соціальні експертні комісії
дійсно було покладено обов'язки
встановлення факту спричинення
моральної шкоди. Такий обов'язок
випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

Проте наказом Міністерства охорони
здоров'я України від 05 червня 2012 року №
420 «Про затвердження Порядку та
Критеріїв встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків» наказ
МОЗ України від 22 листопада 1995 року № 212
«Про затвердження Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків», на
який посилається представник
відповідача в своєму запереченні
проти позову, визнано таким, що
втратив чинність.

«Порядком та Критеріями встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
затвердженим наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.06.2012 року
№ 420, який набрав чинності 28 вересня 2012
року, тобто діяв на час звернення
позивача до суду, на МСЕК вже не
покладено обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди. Не
покладено на МСЕК такий обов'язок і
«Положенням про медико-соціальну
експертизу», яке затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.12.2009 року № 1317 «Питання
медико-соціальної експертизи», а тому
підстави для направлення позивача на
МСЕК з метою встановлення факту
заподіяння моральної шкоди відсутні.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд приходить
до висновку про заподіяння позивачу
моральної шкоди у зв'язку із
ушкодженням його здоров'я на
виробництві та наявності у позивача
права на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я
внаслідок трудового каліцтва, на
підставі Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» .

Враховуючи надані суду докази, суд
вважає, що позивачеві спричинені
моральні страждання, пов'язані із
втратою ним працездатності по
трудовому каліцтву від 24.05.2001 року в
розмірі 50% встановленої позивачу
вперше 18.12.2001 року, отриманням
інвалідності 3-ї групи, внаслідок чого
він зазнав фізичних страждань і болю,
які відчував протягом тривалого
періоду та відчуває до цього часу, що є
прямим наслідком трудового каліцтва
, але сума, заявлена позивачем у 50000
гривень, механізм розрахунку якої
позивач пов'язує із вказаним ним
відсотком втрати працездатності, є
завищеною і не відповідає отриманим
ним моральним стражданням. Виходячи з
засад розумності, виваженості та
справедливості, суд вважає необхідним
у відшкодування позивачеві
спричиненої йому моральної шкоди,
стягнути з відповідача на його користь
15000 гривень.

Доводи відповідача про те, що позивач
пропустив трьохмісячний строк для
звернення до суду, передбачений ст. 233
КЗпП України, та трирічний строк, що
встановлений ст. 257 ЦК України, не
ґрунтуються на законі.

Трьохмісячний строк, передбачений ст.
233 КЗпП України, стосується звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору. По цій
справі позивач звернувся до суду для
захисту його порушеного права, яке
виникло на підставі не трудових, а
страхових правовідносин.

Позов ОСОБА_1 випливає з порушення його
особистих немайнових прав, а саме,
порушення права на життя та на охорону
здоров'я у процесі його трудової
діяльності. Відповідно до ст. 268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимогу, що випливає із
порушення особистих немайнових прав,
крім випадків, встановлених законом.
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» такі випадки не
встановлені. Крім того, відповідно до
ст. 268 ЦК України позовна давність не
поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р I Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві і професійного
захворювання в Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області,
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної втратою здоров'я на
виробництві, - задовольнити частково.

Стягнути з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві і професійного
захворювання в Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області на
користь ОСОБА_1 в рахунок
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної втратою здоров'я на
виробництві, суму в розмірі 15000
(п'ятнадцять тисяч) гривень

Стягнути з Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві і професійного
захворювання в Центрально-Міському
районі м. Горлівки Донецької області на
користь держави судовий збір у розмірі
243,60 грн.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Донецької області через Центрально -
Міський районний суд м.Горлівки
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В. О. Попова