Ухвала іменем україни 18 червня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики, за заявою ОСОБА_6 про
перегляд ухвали Старобільського
районного суду Луганської області від
16 червня 2011 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 29 квітня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Луганської області від 17 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за договором позики, в
якому з урахуванням уточнень просив
суд стягнути з відповідача
заборгованість у розмірі: 14 530 грн
основного боргу; 11 161 грн процентів за
користування грошима; 4 882 грн
інфляційних збитків, а також стягнути
судові витрати у розмірі 496 грн, а
всього - 30 573 грн.

В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що відповідач,
починаючи із березня 2008 року по серпень
2008 року взяв у нього у борг 14 530 грн, із
сплатою 22 % річних та із строком
повернення до 20 грудня 2010 року, про що 07
жовтня 2010 року склав розписку. У зв'язку
з тим, що ОСОБА_7 ухиляється від сплати
заборгованості, позивач звернувся до
суду із указаним позовом, який просив
задовольнити.

Ухвалою Старобільського районного
суду Луганської області від 16 червня 2011
року визнана мирова угода між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, відповідно до якої позивач
ОСОБА_6 відмовляється від своїх
позовних вимог, а відповідач ОСОБА_7
зобов'язується погасити борг у розмірі
30 573 грн та судові витрати у сумі 496 грн
до 25 листопада 2011 року. Зазначено, що
якщо у вказаний строк борг не буде
погашено, то позивач буде вправі
звернутися до суду, також до цієї суми
ОСОБА_7 зобов'язується сплатити
проценти в сумі 22 % щомісяця від суми 30
573 грн.

25 лютого 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із заявою по перегляд ухвали
Старобільського районного суду
Луганської області від 16 червня 2011 року
у зв'язку з нововиявленими обставинами,
посилаючись на те, що відповідач не
виконав умови мирової угоди, виданий
виконавчий лист був направлений до
ВДВС, але постановою державного
виконавця йому було відмовлено у
відкритті виконавчого провадження,
оскільки в ухвалі суду не визначено
примусове виконання.

Рішенням Старобільського районного
суду Луганської області від 29 квітня 2013
року заяву ОСОБА_6 про перегляд ухвали
Старобільського районного суду
Луганської області від 16 червня 2011 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики у зв'язку з
нововиявленими обставинами
задоволено: скасовано ухвалу
Старобільського районного суду
Луганської області від 16 червня 2011
року, якою визнана мирова угода між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7; позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики задоволено; стягнуто
з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг за
договором позики в розмірі 30 573 грн;
вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 17 липня 2013 року рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 29 квітня 2013 року
змінено в частині розміру стягнення
боргу і судових витрат, зменшивши суму
боргу з 30 573 грн до 6 847 грн за договором
позики на користь ОСОБА_6; вирішено
питання судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, ухвалити у
справі нове рішення про поворот
виконання судового рішення,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами першої та апеляційної інстанцій
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову та скасувавши ухвалу, якою було
визнано мирову угоду між сторонами у
справі, суд першої інстанції виходив із
того, що вказану ухвалу не можливо
виконати, оскільки в ній не зазначено
примусове виконання, а відповідач
добровільно суму боргу за договором
позики не повертає.

Апеляційний суд, у межах своїх
повноважень, передбачених ч. 2 ст. 303 ЦПК,
дослідивши нові докази у справі,
зокрема розписку про часткове
погашення заборгованості, дійшов
висновку про зміну рішення суду першої
інстанції в частині розміру стягнутої
заборгованості, зменшивши її розмір з 30
573 грн до 6 847 грн.

Такі висновки відповідають обставинам
справи та доводами касаційної скарги,
які фактично зводяться до переоцінки
доказів, не спростовуються.

Судами встановлено, що відповідно до
розписки, складеної ОСОБА_7 07 жовтня 2010
року, останній взяв у борг у ОСОБА_6 14 530
грн із сплатою 22 % річних, зі строком
повернення до 20 грудня 2010 року (а. с. 5).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти) в такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України). Якщо інше не встановлено
договором або законом (наприклад, якщо
договір позики відповідає ознакам
безпроцентного договору), позикодавець
має право на одержання ще і процентів
від суми позики. У разі коли договором
не встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Правильно встановивши
фактичні обставини у справі, характер
спірних правовідносин та норму
матеріально права, яка підлягає
застосуванню, суд першої інстанції, з
висновком якого в цій частині
погодився і апеляційний суд, дійшов
обгрунтованого висновку про
задоволення позову та стягнення з
відповідача заборгованості за
договором позики з урахуванням
визначених договором процентів за
користування кредитом та інфляційних
збитків.

Апеляційний суд,
змінивши рішення суду першої інстанції
в частині стягнення розміру
заборгованості, обґрунтував своє
рішення тим, що в межах повноважень,
визначених ч. 2 ст. 303 ЦПК України,
дослідив у судову засіданні нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами, зокрема розписку, складену
відповідачем про часткове погашення
заборгованості (а. с. 90), ухвалив законне
та обґрунтоване рішення про зменшення
розміру стягнутої заборгованості із 30
573 грн до 6 847 грн.

За таких обставин докази та обставини,
на які посилається заявник в
касаційній скарзі, спростовуються
матеріалами справи та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновком апеляційного суду щодо їх
оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 17 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О.
Писана Г.В. Юровська