У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Новоград-Волинського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину та визнання права
власності на спадкове майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 16 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 20 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до

ОСОБА_4 про визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину та
визнання права власності на спадкове
майно.

Позовні вимоги мотивував тим, що його
батькам на праві спільної сумісної
власності, у рівних частках, належав
жилий будинок АДРЕСА_2

Після смерті матері, ОСОБА_6, він
фактично прийняв спадщину у вигляді ј
частки вказаного будинку.

Проте, після смерті батька, ОСОБА_7, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, весь вказаний
будинок успадкувала дружина батька -
ОСОБА_4

Посилаючись на порушення своїх прав
щодо спадкового майна,

ОСОБА_3 просив позов задовольнити в
повному обсязі, визнати свідоцтво про
право на спадщину, видане ОСОБА_4, в
частині права на ј частину спірного
будинку недійсним та визнати за ним
право власності на вказану частку
будинку.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 14 серпня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
права власності на спадкове майно
відмовлено.

Додатковим рішенням
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 16 жовтня
2013 року в задоволенні позову

ОСОБА_3 про визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 20 грудня

2013 року рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 14 серпня 2013 року та
додаткове рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від

16 жовтня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 16 жовтня

2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 20 грудня 2013
року скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, й передати
справу на новий розгляд до
апеляційного суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із

того, що ОСОБА_4 мала право на
спадкування спірного будинку згідно із

заповітом ОСОБА_7 від 14 квітня 2004 року,
зазначивши про те, що

ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 успадкував
лише будинок АДРЕСА_3, а право власності
на спірний будинок ОСОБА_7 набув на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого згідно з рішенням
виконавчого комітету Наталівської
сільської ради № 43 від 26 червня 2003 року.

Апеляційний суд погодився із мотивами
й висновками суду першої інстанції,
вказавши при цьому, що позивач не
звертався до суду із вимогою про
встановлення факту прийняття спадщини,
що відкрилася після смерті матері,
ОСОБА_6, й не надав належних доказів, які
б свідчили про прийняття ним спадщини
після смерті матері.

Судом установлено, що 25 серпня 2012 року
помер батько позивача - ОСОБА_7, після
смерті якого відкрилася спадщина на
жилий будинок АДРЕСА_2, який згідно зі
свідоцтвом про право на спадщину
успадкувала відповідач - ОСОБА_4

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
зазначав, що вказаний будинок придбав
ОСОБА_7 у 1988 році під час перебування у
зареєстрованому шлюбі з його матір'ю,
ОСОБА_6, а відтак - такий будинок є
спільним майном його батьків. Також
позивач посилався на те, що до дня
смерті матері постійно проживав з нею
за адресою: Житомирська обл.,

АДРЕСА_1, що свідчить про прийняття ним
спадщини після смерті матері, яка
сталася 23 листопада

1995 року, у вигляді ј частини спірного
будинку.

За вказаних обставин, ОСОБА_3 вважав, що
після смерті його

батька - ОСОБА_7, ОСОБА_4 успадкувала
лише ѕ частини спірного будинку.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями ст. 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Разом з тим, у разі відкриття спадщини
до 1 січня 2004 року застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема ЦК
Української РСР.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 ЦК УРСР визначені дії, що
свідчать про прийняття спадщини, а
саме: фактичний вступ в управління або
володіння спадковим майном; подання
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяви про
прийняття спадщини.

Отже, встановивши, що рішення
виконавчого комітету та свідоцтво про
право власності, на підставі яких
ОСОБА_7 набув права власності на
спірний будинок, а також складений
останнім заповіт на користь дружини,
ОСОБА_4, у встановленому законом
порядку не скасовані, врахувавши, що
належних та допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог
позивачем не надано, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для визнання за ОСОБА_3 права
власності на спадкове майно, визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, а тому
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову, навівши відповідні мотиви.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи,
при встановленні зазначених фактів
судами не було порушено норм
цивільного процесуального
законодавства й правильно застосовано
норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалені у справі
судові рішення відповідають вимогам
чинного законодавства щодо законності
й обґрунтованості та підлягають
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 16 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 20 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук