Номер провадження: 22-ц/785/3773/14
Номер справи місцевого суду: 502/3145/14-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 (третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
державний нотаріус Кілійської
районної державної нотаріальної
контори Богачова Ніна Миколаївна) про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Кілійського районного
суду Одеської області від 14 лютого 2014
року,

встановила:

25 листопада 2013 року ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4
про визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
(а.с. 02-03).

В судовому засіданні ОСОБА_3
заявлені позовні вимоги підтримала та
пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її
батько, ОСОБА_6. На випадок своєї смерті
батько склав заповіт від 28 жовтня 1996
року, відповідно до якого заповів
належний йому майновий пай та
сертифікат на право на земельну частку
/пай/ своїм дітям: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
ОСОБА_7. Як зазначила позивач, після
смерті батька вона не зверталась з
заявою до нотаріальної контори про
прийняття спадщини, оскільки вважала,
що все майно належить її матері -
ОСОБА_8, яка, в свою чергу, залишила
заповіт на її ім'я. Крім того, після
смерті батька позивач перевезла матір
за місцем свого мешкання до м. Одеси.
Позивач вказала, що оскільки матір
потребувала сторонньої допомоги, вона
знаходилась біля неї та не мала
можливості звернутись до нотаріуса з
заявою про прийняття спадщини за
заповітом. Коли після смерті матері
позивач звернулась до державного
нотаріуса Кілійського району Одеської
області Богачової Н.М., їй стало відомо,
що сестра позивача ОСОБА_4 звернулась з
заявою про прийняття спадщини за
законом після смерті батька і вже
отримала свідоцтва про право на
спадщину. У судовому порядку позивач
була змушена вирішувати спір про право
на спадщину після смерті їх матері, і
рішенням від 22 квітня 2013 року, яке
набрало законної сили, відповідні
свідоцтва про право на спадщину були
скасовані. Оскільки, позивач вважає, що
строк на прийняття спадщини нею було
пропущено з поважних причин, просила
суд визначити їй додатковий строк в два
місяці для подання заяви про прийняття
спадщини за заповітом, що відкрилася
після смерті ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_4 не з'явилась в судове
засідання.

Заочним рішенням Кілійського
районного суду Одеської області від 14
лютого 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення її позовних
вимог у повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову, суд першої
інстанції правомірно виходив з
наступного.

Відповідно до свідоцтва про смерть,
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 04).

В свідоцтві про народження, батьками
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, записано ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 (а.с. 05).

Як вбачається зі свідоцтва про смерть,
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 06).

Згідно з заповітом, ОСОБА_6, заповів
належний йому майновий пай та земельну
ділянку згідно сертифікату на право на
земельну ділянку /пай/ ОД № 0073700 своїм
дітям: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с. 07).

Рішенням Кілійського районного суду
Одеської області від 22 квітня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4, державного нотаріуса
Кілійської районної державної
нотаріальної контори Богачової Ніни
Миколаївни, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_7, Шевченківська
сільська рада Кілійського району
Одеської області про визнання
недійсними свідоцтв про право на
спадщину, визнання права власності на
спадкове майно та зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_7, Шевченківська
сільська рада Кілійського району
Одеської області про встановлення
факту належності житлового будинку та
визнання права власності на спадкове
майно, а також позовом третьої особи з
самостійними вимогами: ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: Шевченківська сільська
рада Кілійського району Одеської
області про визнання права власності
на спадкове майно, - позовні вимоги
ОСОБА_3 було задоволено частково: -
визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане 20 травня
2003 року державним нотаріусом
Кілійської районної державної
нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4,
яке зареєстровано в реєстрі за № 1594; -
визнано частково недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом,
видане 20 травня 2003 року державним
нотаріусом Кілійської районної
державної нотаріальної контори на ім'я
ОСОБА_4, яке зареєстровано в реєстрі за
№ 1598; - визнано за ОСОБА_3 право
власності на 3/4 частки автомобіля марки
ГАЗ 24-10, 1989 року випуску, двигун №
НОМЕР_1, шасі № НОМЕР_3, кузов № НОМЕР_2,
шасі № НОМЕР_4, д/н НОМЕР_5,
зареєстрованого 12 липня 2003 року у
відділенні
реєстраційно-екзаменаційної роботи
ДАІ з обслуговування м. Ізмаїл,
Ізмаїльського та Кілійського районів
УДАІ ГУ МВС України в Одеській області
на ім'я ОСОБА_4; - визнано за ОСОБА_3 право
власності на 3/4 частки автопричепа
марки ОДАЗ 8144, 1992 року випуску, шасі №
НОМЕР_6, д/н НОМЕР_7, зареєстрованого 12
липня 2003 року у Відділенні
реєстраційно-екзаменаційної роботи
ДАІ з обслуговування м. Ізмаїл,
Ізмаїльського та Кілійського районів
УДАІ ГУ МВС України в Одеській області
на ім'я ОСОБА_4; - визнано за ОСОБА_3 право
власності на 3/4 частки житлового
будинку з господарськими будівлями та
надвірними спорудами, розташованого по
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_8, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_3 - відмовлено за неґрунтовністю
(а.с. 09-19).

Судом встановлено, що з кола
спадкоємців за заповітом ОСОБА_6, лише
ОСОБА_4 прийняла спадщину, оскільки
фактично вступила у володіння
спадковим майно, що підтверджується
наданим нею при зверненні 20 травня 2003
року до нотаріальної контори
сертифікатом на право на земельну
частку /пай/, на ім'я спадкодавця, що
узгоджується з положеннями п. 113
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5,
яка була чинна на час видачі свідоцтва
про право на спадщину.

Відповідно ч. 3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилалась на положення ч. 3 ст. 1272 ЦК
України, відповідно до яких за позовом
спадкоємця, який пропустив строк для
прийняття спадщини з поважної причини,
суд може визначити йому додатковий
строк, достатній для подання ним заяви
про прийняття спадщини. При цьому в
якості поважності причин пропуску
відповідного строку позивач
посилалась на те, що була змушена
доглядати за хворою матір'ю.

Разом з тим, як вбачається зі змісту
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України - відносини спадкування
регулюються правилами відповідного ЦК,
якщо спадщина відкрилася не раніше 1
січня 2004 року. У разі відкриття
спадщини до зазначеної дати
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української PCP, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом.

Оскільки з наданих доказів, а також
іншого судового рішення, що набрало
законної сили, у справі за участю тих
самих сторін, встановлено що ОСОБА_4
прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6,
до спірних правовідносин підлягають
застосування положення ЦК УРСР щодо
спадкування.

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:

1 ) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 550 ЦК УРСР, строк для
прийняття спадщини, встановлений
статтею 549 цього Кодексу, може бути
продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.
Спадщина може бути прийнята після
закінчення зазначеного строку і без
звернення до суду при наявності згоди
на це всіх інших спадкоємців, які
прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно
було прийняте іншими спадкоємцями або
перейшло до держави, спадкоємцеві, що
пропустив зазначений строк,
передається лише те з належного йому
майна, яке збереглося в натурі, а також
кошти, виручені від реалізації решти
належного йому майна.

Районний суд правомірно зазначив, що
жодного доказу на обґрунтування
поважності причин пропуску строку для
прийняття спадщини, позивач суду не
надала, вказавши, що суд не повинен
задовольняти позов про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини після смерті спадкодавців,
які померли до 1 січня 2004 року, і
спадщина прийнята кимось із
спадкоємців, у тому числі шляхом вступу
в управління та володіння спадковим
майном (ст. 549 ЦК УРСР) або перейшла до
держави на підставі ст. 555 ЦК УРСР.

При цьому, судова колегія зазначає, що
особа, яка не прийняла спадщину у
установлений законом строк, може
звернутися до суду з позовною заявою
про визначення додаткового строку для
прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення
особі додаткового строку, суд
досліджує поважність причини пропуску
строку для прийняття спадщини. При
цьому необхідно виходити з того, що
поважними є причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами для спадкоємця на вчинення
цих дій.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60
ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не
довела ті обставини, на які вона
посилалась як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу за ст. 10 ЦПК
України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
з цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Кілійського районного
суду Одеської області від 14 лютого 2014
року по цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору державний нотаріус
Кілійської районної державної
нотаріальної контори Богачова Ніна
Миколаївна) про визначення додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко