У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Фірми - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Т.М.М.» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з
оплати житлово-комунальних послуг за
касаційною скаргою Фірми - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Т.М.М.» на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 12 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 22 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року Фірма - Товариство з
обмеженою відповідальністю «Т.М.М.»
(далі - Фірма - ТОВ «Т.М.М.») звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ОСОБА_3, будучи власником
квартири АДРЕСА_1, де
балансоутримувачем будинку є Фірма -
ТОВ «Т.М.М.», за період з
березня 2009 року до серпня 2011 року не
оплачувала в повному обсязі послуги з
утримання будинку та прибудинкової
території, на пропозицію про сплату
заборгованості не відреагувала.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з відповідача на його
користь заборгованість в розмірі 7 262
грн 88 коп.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 12 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 22 січня
2014 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Фірми - ТОВ
«Т.М.М.» заборгованість за
житлово-комунальні послуги та
додаткові послуги за період з березня
2009 року до серпня 2011 року в розмірі 2 638
грн 44 коп. та судовий збір у розмірі 263
грн 84 коп. У решті вимог - відмовлено.

У касаційній скарзі Фірма - ТОВ «Т.М.М.»
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
стягнувши з відповідача
заборгованість за період з березня 2009
року до серпня 2011 року в розмірі 7 012 грн
10 коп.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову Фірми - ТОВ «Т.М.М.»,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивач не досяг
згоди з відповідачем про збільшення
розцінок на додаткові послуги по
обслуговуванню жилого приміщення,
вказані тарифи не погоджені з
відповідними органами місцевого
самоврядування, тому ОСОБА_3
здійснювала оплату додаткових послуг з
урахуванням розпоряджень Київської
міської державної адміністрації.

Проте повністю погодитись із таким
висновком суду не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві власності ОСОБА_3 1
жовтня 2004 року між Фірмою - ТОВ
«Т.М.М.» та ОСОБА_3 був укладений договір
про участь у витратах на утримання
житлового будинку та прибудинкової
території, за умовами якого додаткові
послуги на обслуговування житлового
приміщення надаються співвласнику на
підставі розцінок, встановлених
підприємством і погоджених із
співвласником.

Згідно зі ст. 151 ЖК УРСР громадяни, які
мають у приватній власності жилий
будинок (квартиру), зобов'язані
забезпечувати його схоронність,
провадити за свій рахунок поточний і
капітальний ремонт, утримувати в
порядку придомову територію.

Відповідно до положень ст. 382 ЦК України
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщені, які розташовані у житловому
будинку.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3.3 договору від 1 жовтня
2004 року сума наданих підприємством
послуг розраховується щомісячно
згідно з фактичними витратами на
утримання та експлуатацію житлового
комплексу.

У п. 3.4 вказаного договору передбачено,
що додаткові послуги з обслуговування
житлового приміщення, надаються
співвласнику на підставі розцінок,
встановлених підприємством та
узгоджених із співвласником.

Згідно зі ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Крім того, сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» визначено,
що споживач зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що за
період з березня 2009 року до серпня 2011
року позивачем було вистановлено до
оплати рахунки за надані послуги в
розмірі 21 094 грн 91 коп., які були
оплачені відповідачем у розмірі 13 832
грн 03 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 14
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» залежно від порядку
затвердження цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги вони
поділяються на три групи: 1) перша група
- житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують
уповноважені центральні органи
виконавчої влади, а у випадках,
передбачених законом, - національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері комунальних
послуг та національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики; 2) друга група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують органи
місцевого самоврядування для надання
на відповідній території; 3) третя група
- житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які визначаються
виключно за договором (домовленістю
сторін).

З матеріалів справи вбачається, що 18
березня 2009 року позивачем було
надіслано повідомлення відповідачу
про збільшення з 1 березня 2009 року
тарифів за надання додаткових послуг
(а. с. 67 т. 1).

Разом з тим розмір плати за утримання
будинків і споруд прибудинкових
територій встановлюється відповідно
до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від капітальності рівня облаштування
та благоустрою.

Також постановами Київського
апеляційного господарського суду від
14 березня 2012 року по справі №
59/221 та Вищого господарського суду
України від 21 серпня 2012 року
встановлено, що при проведенні
розрахунків із власниками (наймачами)
квартир у будинках, що перебували на
балансі у позивача, за надані послуги з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій останній крім
тарифів, які встановлені (погоджені)
відповідним органом місцевого
самоврядування, застосовував також
розцінки за додаткові послуги
(призначені для комфортного
проживання, проведення додаткового
комплексу робіт, направлених на
підтримання у належному санітарному
стані конструкцій та систем
інженерного обладнання будинку і
прибудинкової території), які
відповідно до укладеного з
відповідачем договором встановлюються
Фірмою - ТОВ «Т.М.М.».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно наданого позивачем розрахунку
відповідачу нараховано заборгованість
за надані послуги в розмірі 7 012 грн.70
коп.

Таким чином суди у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не врахували
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановили
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи та дійшли
передчасного висновку про часткове
задоволення позовних вимог про
стягнення з відповідача
заборгованості за надані послуги. Крім
того, не врахували положення ст. 11 ЦК
України про те, що цивільні права та
обов'язки виникають також із дій осіб.
Отже, суду слід було з'ясувати фактичне
отримання наданих послуг.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Фірми - Товариства з
обмеженою відповідальністю «Т.М.М.»
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 12 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 22 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська