У х в а л а

19 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Леванчука А.О., Писаної Т.О.,
Фаловської І.М.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 11 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 27 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за договором
позики.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 11 вересня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 27 березня 2014 року, позов
ОСОБА_4 задоволено, стягнуто на його
користь з ОСОБА_5 заборгованість за
розпискою в розмірі 50 тис. доларів США,
що еквівалентно 399 650 грн. Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, із ухваленням
нового рішення в справі про відмову в
задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Ухвалюючи оскаржувані у справі судові
рішення, суди першої та апеляційної
інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213,
214, 303, 316 ЦПК України, вірно визначилися
з характером спірних правовідносин і
дійшли обґрунтованого висновку про
наявність підстав для задоволення
позову ОСОБА_4

До того ж висновки судів повністю
відповідають правовій позиції
Верховного Суду України, викладеній в
постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013
року, в якій Верховний Суд України
зробив правовий висновок про те, що
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення,
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

У зв'язку з цим, доводи касаційної
скарги в цілому та зокрема про те, що
розписка не є документом, який
посвідчує факт укладення договору
позики та факту передачі грошової суми
є неспроможними.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про порушення
судом норм процесуального права чи
неправильне застосування норм
матеріального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 11 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 27 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Леванчук А.О., Писана Т.О., Фаловська
І.М.