пр. № 2/759/3253/14
ун. № 759/6893/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 року суддя Святошинського
районного суду м. Києва Морозов М.О.,
розглянувши матеріали позовної заяви
ОСОБА_1 до Окружного адміністративного
суду міста Києва, ОСОБА_2, третя особа:
Головне управління Державного
казначейства України в м. Києві про
відшкодування моральної шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями суду -

В С Т А Н О В И
В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Окружного адміністративного суду
міста Києва, ОСОБА_2 про стягнення за
рахунок державного бюджету на його
користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди 150000 грн.

У відкритті провадження у справі
нобхідно відмовити з слідуючих
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. 15 Цивільного процесуального
кодексу України суди розглядають у
порядку цивільного судочинства справи
щодо: захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин;
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.
Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства. Суди розглядають справи,
визначені у частині першій цієї статті,
в порядку позовного, наказного та
окремого провадження.

Звертаючись з позовними вимогами
до Окружного адміністративного суду
міста Києва, судді цього суду ОСОБА_2,
позивач по справі просить суд стягнути
за рахунок державного бюджету на його
користь в рахунок відшкодування
моральної шкоди 150000 грн. Позовні вимоги
ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що його справа
була розподілена та зареєстрована у
Окружний адміністративний суду м.
Києва за суддею ОСОБА_2 за номером
№826/4494/14. Відмовою у розгляді справи
відповідач спричинив моральну шкоду,
завдану незаконними діями суду, яка
підлягає відшкодуванню, та полягає в
наступному.

1.Антиконституційна та незаконна
ухвала Окружного адміністративного
суду м. Києва. Порушені норми ст.ст. 3, 8,
21, 22, 40, 55, 56, 64, 124, 129 Конституції України
та положення рішень №9-зп від 25.12.1997 р.
та №15-рп/2002 від 9.07.2002 р. Конституційного
Суду України.

2. Порушена ст. 40 Конституції
України-необгрунтована та
неправосудна ухвала відповідача,
порушення встановлених законом
строків. Неправосудність ухвали:
відповідач обґрунтовує ухвалу на
скасованому рішенні від 23.05.2001 р.
№6-рп/2001 Конституційного Сду України,
яке посилається на скасований Кодекс.

3. Порушення процесуального
права-посилання на статті
старого/скасованого Цивільного
процесуального кодекса України.

Моральна шкода в результаті незаконних
дій відповідача полягає у наступному:
відповідачі завдали моральних втрат,
моральних страждань, призвели до
порушення нормальних життєвих
зв'язків, вимагають додаткових зусиль
для організації свого життя, що
призвело до погіршення або позбавлення
можливостей реалізації своїх звичок і
бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру та у
порушенні прав, закріплених ст.ст. 3, 8, 21,
22, 40, 55, 64, 124, 129 Конституції України.

Відповідач несе відповідальність у
відповідності до ст. 55 Конституції
України, ст. 56 Конституції України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України цивільні
права та обов`язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов`язків, зокрема, є завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі.

Згідно ст. 15 ЦПК України особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно п.п. 8, 9 ч.2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди, відшкодування
моральної (немайнової) шкоди.

Право фізичних та юридичних осіб,
зокрема, на відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, завданої внаслідок
порушення їхніх прав, свобод та
законних інтересів, має
конституційно-правову природу і
передбачено в статтях 32, 56, 62, 152
Конституції України.

Згідно ст. 56 Конституції України,
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно ст. 1166 ЦК України відповідно до
загальних підстав відповідальності за
майнову шкоду, яка завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, та
також завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ч.5, 6 ст. 1176 ЦК
України шкода завдана фізичній або
юридичній особі внаслідок
постановлення судом незаконного
рішення у цивільній справі,
відшкодовується державою в повному
обсязі в разі встановлення в діях судді
(суддів), які вплинули на постановлення
незаконного судового рішення, складу
злочину за обвинувальним вироком суду,
що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
підставах.

Позивачем не додано до матеріалів
позовної заяви, а також не зазначено у
самій позовній заяві, якими доказами
підтверджується факт вчинення судом і
суддею незаконних дій, які б призвели
до порушення процесу розгляду
адміністративної справи і
постановлення незаконного судового
рішення у адміністративній справі, що
може бути підставою для звернення до
суду з вимогами про відшкодування
завданої такими діями шкоди.

В своєму рішенні від 23.05.2001 року за №
6-рп/2001 Конституційний Суд України,
зокрема, зазначив, що виключно законами
України визначаються судоустрій і
судочинство. Порядок здійснення
правосуддя регламентується
відповідним процесуальним
законодавством України. Процесуальні
акти і дії суддів, які стосуються
вирішення питань підвідомчості судам
спорів, порушення і відкриття справ,
підготовки їх до розгляду, судовий
розгляд справ у першій інстанції, в
касаційному і наглядовому порядку та
прийняття по них судових рішень
належать до сфери правосуддя і можуть
бути оскаржені лише в судовому порядку
відповідно до процесуального
законодавства України.

Отже, суди та судді при розгляді ними
цивільних, кримінальних,
адміністративних справ та справі про
адміністративні правопорушення не є
суб'єктами владних повноважень, які
здійснюють владні управлінські
функції, і не можуть бути відповідачами
у справах про оскарження їх рішень, дій
чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з
розглядом судових справ.

Процесуальні акти і дії суддів, які
стосуються вирішення питань
підвідомчості судам спорів, порушення
і відкриття справ, підготовки їх до
розгляду, судовий розгляд справ та
прийняття по них судових рішень
належать до сфери правосуддя і можуть
бути оскаржені лише в судовому порядку
відповідно до процесуального
законодавства України. Позасудовий
порядок оскарження актів і дій суддів,
які стосуються здійснення правосуддя,
неможливий.

Однією із основних конституційних
засад судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків,
встановлених законом.

Виходячи з цього, рішення судів і
відповідно до них дії або
бездіяльність суддів з питань
здійснення правосуддя можуть бути
оскаржені у встановленому законом
порядку, а не шляхом звернення до суду з
відповідним позовом.

Як роз'яснено в п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року №8 «Про незалежність судової
влади», відповідно до частини п'ятої
статті 124 Конституції України (254к/96-ВР)
судові рішення є обов'язковими до
виконання на всій території України і
тому вважаються законними, доки вони не
скасовані в апеляційному чи
касаційному порядку або не переглянуті
компетентним судом в іншому порядку,
визначеному процесуальним законом, в
межах провадження справи, в якій вони
ухвалені. Виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза

передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається, і
суди повинні відмовляти у прийнятті
позовів та заяв з таким предметом.
Пунктом 1 частини 2 статті 122 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що суддя відмовляє у
відкритті провадження у справі, якщо
заява не підлягає розгляду в судах у
порядку цивільного судочинства.

У низці рішень Європейський суд з прав
людини неодноразово зазначав, що право
на суд, окремим аспектом якого є право
на доступ до правосуддя, не є
абсолютним (у рішеннях «Голдер проти
Великої Британії» від 21 лютого 1975 року,
«Де Жуффр де ля Прадель проти Франції»
від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до частини другої статті 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Проте, в зазначеному вище випадку між
позивачем та судом, суддею
(відповідачами) такі правовідносини не
виникають, і такі справи не можуть бути
підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом
прав, свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії вчинені при здійсненні правосуддя,
а тому законність таких дій може
перевірятися лише судом вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» судове рішення, яким
закінчується розгляд справи в суді,
ухвалюється іменем України. Таким
чином, суддя виступає як посадова
особа, уповноважена на виконання
функцій держави, а не як приватна особа,
до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Основного
закону України в Україні діють місцеві,
апеляційні, вищі спеціалізовані суди
та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав, визначених у
процесуальному законодавстві. Питання
притягнення судді до відповідальності
врегульовано законами України «Про
судоустрій і статус суддів» та «Про
Вишу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне
законодавство дає можливість
громадянину повною мірою реалізувати
своє право на оскарження судового
рішення та дій судді під час здійснення
правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій
(бездіяльності) судді, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання зробити це в конкретній
справі шляхом подання окремого позову
проти судді є протиправним втручанням
у здійснення правосуддя й посяганням
на процесуальну незалежність (статті 126
і 129 Конституції України).

Аналогічної позиції дотримується і
Консультативна рада європейських
суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008)
до уваги Комітету Міністрів Ради
Європи щодо якості судових рішень
підкреслює, що зміст конкретних
судових рішень контролюється,
насамперед, за допомогою процедур
апеляції або перегляду рішень у
національних судах та за допомогою
права на звернення до Європейського
суду з прав людини.

У Висновку №3 (2002) згаданої
Консультативної ради щодо принципів та
правил, які регулюють професійну
поведінку суддів, зокрема питання
етики, несумісної поведінки та
безсторонності, зазначено, що за
загальним принципом судді повинні
персонально бути повністю звільненими
від відповідальності стосовно
претензій, які пред'являються їм у
зв'язку з добросовісним здійсненням
ними своїх функцій. Судові помилки щодо
юрисдикції чи процедури судового
розгляду, у визначенні чи застосуванні
закону, здійсненні оцінки свідчень
повинні вирішуватися за допомогою
апеляції; інші суддівські порушення,
які неможливо виправити в такий спосіб
(у тому числі, наприклад, надмірне
затримання вирішення справи), повинні
вирішуватися щонайбільше поданням
позову незадоволеної сторони проти
держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів
та доказів, які здійснюють судді для
вирішення справи, не повинні бути
приводом для цивільної або
дисциплінарної відповідальності, за
винятком випадків злочинного наміру
або грубої недбалості (пункт 66
Рекомендацій СМ/Яес (2010) 12 Комітету
Міністрів Ради Європи державам-членам
щодо суддів: незалежність,
ефективність та обов'язки).

За таких обставин, суддя приходить до
висновку про відмову у відкритті
провадження у справі, оскільки заява не
підлягає розгляду в судах у порядку
цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 56, 124 Конституції України, ст.ст.
3, 15, 122, 208-210, 293, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И
В:

Відмовити у відкритті
провадження у справі за позовною
заявою ОСОБА_1 до Окружного
адміністративного суду міста Києва,
ОСОБА_2, третя особа: Головне управління
Державного казначейства України в м.
Києві про відшкодування моральної
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями суду.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду м. Києва через
районний суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом п'яти днів з дня
отримання копії цієї ухвали.

Суддя