Справа № 130/985/14-ц Провадження №
22-ц/772/2012/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Шепель К. А.Категорія:
27Доповідач: Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду
Вінницької області

від 23 червня 2014
року

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

Головуючого: Медяного В.М.,

Суддів : Пащенко Л.В., Ковальчука О.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

за участю сторін у справі: позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 19 травня 2014
року, -

в с т а н о в
и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу. Посилається на те, що 03 вересня
2009 року ОСОБА_3 позичила у неї 13 000
гривень, які зобов'язалася повернути
через 3 дні 07.09.2009 року, про що
наступного дня написала відповідну
розписку.

В листопаді 2009 року вона знову передала
ОСОБА_3 в борг кошти в сумі 1000 грн., але
розписки при цьому не вимагала.

Однак, ОСОБА_3 свої зобов'язання щодо
повернення позики в сумі 14000 гривень
виконала лише частково, так як у жовтні
2011 року батько відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 повернув їй лише 9000 грн. Тому
вважає, що заборгованість ОСОБА_3 перед
нею становить 5 000 грн.

У травні 2014 року в ході розгляду справи
позивач ОСОБА_2 збільшила свої позовні
вимоги згідно яких просила суд
стягнути з ОСОБА_3 на її користь основну
суму боргу 5000 грн., проценти за
користування коштами 932,90 грн. та збитки
за невиконання грошового зобов'язання
в розмірі 975,00 грн., у зв'язку з чим
загальна сума боргу становить 6 907, 90
грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 19 травня 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5000
грн. основного боргу, 932,90 грн. процентів
за користування кредитом відповідно до
облікової ставки Національного Банку
України за період прострочення боргу з
01.11.2011 року по 12.05.2014 року, 450 грн.
інфляції за весь час прострочення, 525 -
три проценти річних від простроченої
суми за цей же період, а також судовий
збір в розмірі 243 грн. 60 коп., всього 7 151
грн. 50 коп. (а.с.28).

В апеляційній скарзі відповідач у
справі ОСОБА_3 просить рішення суду
першої інстанції від 19 травня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 Зазначає, що рішення суду
є незаконним і необґрунтованим через
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції
скаржник-відповідач у справі ОСОБА_3
свою апеляційну скаргу повністю
підтримала та просила її задовольнити.
Пояснила те, що дійсно вона позичила у
відповідача зазначену суму коштів, які
згодом її батько повернув позивачу у
повному обсязі у 2009 році, а не у 2011 році
як стверджує позивач. Однак письмових
підтверджень повернення коштів надати
суду вона не може у зв'язку з їх
відсутністю. У зв'язку з цим вона
просила суд застосувати строки
позовної давності.

Позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу
відповідача не визнала та заперечила
проти її задоволення, посилаючись на її
безпідставність та необґрунтованість.
Просила рішення суду першої інстанції
залишити без змін, оскільки всієї суми
коштів відповідач їй не повернула,
доказів повернення суду не надала.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін у
справі, що з'явилися до суду, дослідивши
матеріали справи вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках встановлених цих
Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції встановив та
виходив з того, що 04 вересня 2009 р. між
позивачем і відповідачем був укладений
договір позики, яким відповідач
позичила у позивача 13000 грн., про що
свідчить відповідна розписка.

Відповідач не заперечувала факт
написання такої розписки і отримання в
борг у позивача 13000 грн., тому суд вважав
дану розписку належним і допустимим
доказом, оскільки він містить
інформацію щодо предмета доказування і
одержаний у встановленому законом
порядку.

Відповідно до пояснень позивача, в
жовтні 2011 р. батько відповідача ОСОБА_4 -
свідок по справі - повернув їй 9000 грн.,
хоча останній в судовому засіданні
показав, що повернув 13000 грн. двома
роками раніше.

Однак, судом першої інстанції не було
прийнято до уваги показання даного
свідка в частині повернення 13000 грн.,
оскільки він в судовому засіданні
нервував, в деякій мірі був
непослідовним, добре пам'ятав подію
передачі грошових коштів у зазначеному
розмірі, не пам'ятаючи інших фактів
того періоду. Також було враховано, що
він є батьком відповідача і такими
показаннями він намагається їй
допомогти уникнути матеріальної
відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що наявність
оригіналу розписки у кредитора
свідчить про існування не виконаного
ним зобов'язання, в даному випадку -
неповністю виконаного зобов'язання.

Згідно розписки про отримання в борг
13000 грн., відповідач була попереджена
про наслідки несвоєчасного повернення
боргу нарахуванням процентів.

Також позивач представила до заяви про
збільшення позовних вимог розрахунок
процентів за користування 5000 грн. за
період з 01 листопада 2011 р. (час
повернення частини боргу в сумі 9000 грн.)
до 12 травня 2014 р. (дати винесення
рішення). Де також містяться інфляційні
нарахування на суму 450 грн., виходячи з
індексів інфляції за відповідні
періоди та три проценти річних за
прострочений період, всього 525 грн., які
були прийняті судом до уваги при
винесенні рішення

Що стосується заяви відповідача про
застосування строків позовної
давності, оскільки позивач звернулась
до суду через 4 роки 5 місяців після
повернення грошових коштів, суд першої
інстанції виходив з того, що в даному
випадку позовна давність почалась з
обумовленої в розписці дати повернення
боргу - 07 вересня 2009 р. і закінчилась би
07 вересня 2012 р. Однак, в судовому
засіданні було встановлено, що в жовтні
2011 р. відповідач повернула частину
боргу, що свідчить про визнання нею
обов'язку його повернення. А тому, строк
позовної давності перервався і
розпочався спочатку з 01 листопада 2011 р.
У зв'язку з чим, суд першої інстанції
прийшов до висновку про відсутність
підстав для застосування строків
позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, встановивши такі обставини,
правильно застосувавши норми
матеріального права, прийшов до
вірного та обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснено, що відповідно до
статей 55, 124 Конституції України та
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначеним змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Правові наслідки порушення
зобов'язання передбачені ст.611 ЦК
України, в якій зазначено, що у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України
кредитор, прийнявши виконання
зобов'язання, повинен на вимогу
боржника видати йому розписку про
одержання виконання частково або в
повному обсязі. Якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. У разі відмови кредитора
повернути борговий документ або видати
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. У цьому разі
настає прострочення кредитора.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено,
що перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної або настання події, з якою
пов'язано його початок.

Встановлено, що початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Положеннями ст.267 ЦК України визначено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
А також якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з того, що
між сторонами наявні правовідносини,
які відносяться до договірних
зобов'язань, що підтверджується
наявним у позивача боргового
документа, що також не заперечувалось
відповідачем у справі, відсутність
підстав для застосування позовної
давності, прийшов до висновку, що
відповідачем було порушено права
позивача, а тому вони підлягають
захисту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, встановивши такі
обставини, правильно застосувавши
норми матеріального права, прийшов до
вірного та обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Так, за змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Посилання скаржника на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
застосування норм матеріального та
процесуального права є безпідставним,
не обґрунтованим та таким, що
суперечить вимогам Закону та
матеріалам справи.

За таких обставин, колегія суддів
повністю погоджується з висновками
суду першої інстанції, оскільки судом
першої інстанції повно з'ясовані
фактичні обставини справи, які мають
істотне значення для справи в межах
наданих сторонами доказів, правильно
визначені правовідносини, що склалися
між сторонами, їх об'єктивний склад,
права та обов'язки сторін, вірно
застосовані норми матеріального права
та не порушені норми процесуального
права, а доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
дають достатніх підстав для скасування
рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного
суду Вінницької області від 19 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :підпис.
В.М. Медяний

Судді :підписи.
Л.В. Пащенко

О.В. Ковальчук

З оригіналом вірно.

Суддя :
В.М. Медяний