Іванівський районний суд Одеської
Справа № 499/202/14-ц
Провадження № 2/499/256/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"10" червня 2014 р.
смт.
Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області в складі:

головуючого судді
Погорєлова І. В.

при секретарі Іваницькій І.
Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Іванівка Іванівського
району Одеської області позовну заяву
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та по зустрічному
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно,скасування свідоцтва
про права власності на нерухоме майно
від 25.07.1996 року № 25, Державного акту на
право на земельну ділянку та про
визнання права власності на нерухоме
майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням. В обґрунтування
позовних вимог послалася на те, що
вона, ОСОБА_1, є власником житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 0,0430 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд(присадибна ділянка), що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
копією витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, копією
рішення Іванівського районного суду
Одеської області.

Однак, володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном на
власний розсуд згідно із ст. 319 ЦК
України, у неї відсутня можливість,
оскільки в належному їй житловому
будинку зареєстрований її колишній
чоловік - ОСОБА_2.

Шлюб між позивачкою та ОСОБА_2
розірвано 27 листопада 2009 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
розірвання шлюбу.

Через місяць після розірвання шлюбу,
чоловік позивачки забрав свої особисті
речі і пішов проживати до іншої жінки.

Те, що ОСОБА_2 не проживає в належному
їй будинку з січня 2010 року
підтверджується довідкою Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області.

Відповідач добровільно відмовився від
права користування житлом і вибув на
інше місце проживання, а тому втратив
право користування житлом.

Однак ОСОБА_2 в добровільному порядку
не бажає знятися з реєстрації. До цього
часу він заяву про зняття його з
реєстрації не написав і тому позивачка
вимушена звернутися до суду за
захистом своїх прав та законних
інтересів.

Відповідач по справі позовну заяву не
визнав та звернувся до суду із
зустрічною позовною заявою, в якій
посилався на таке.

05.06.2012 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з
позовом про поділ спільного майна
подружжя. До переліку спільного майна,
що підлягає поділу ним був включений
житловий будинок з господарським
будівлями та спорудами, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, оскільки він
вважав дане нерухоме майно спільною
сумісною власністю.

ОСОБА_1 надала заперечення на позов та
додала правовстановлюючі документи на
житловий будинок - свідоцтво про право
власності на нерухоме майно та витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, згідно зі змістом яких
нерухоме майно є особистою приватною
власністю ОСОБА_1

На підтвердження того факту, що
житловий будинок не є спільною
сумісною власністю та відповідно не
підлягає поділу відповідачем було
надано рішення виконкому Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області № 72 від 30.04.2009 року,
розпорядження органу приватизації,
накази Іванівської райсанепідстанції
№ 6 с та № 7 с від 01.07.1996 року,
розпорядження Іванівської РДА № 286/96
від 2.07.1996 року «Про прийом в
експлуатацію закінченої
реконструкцією будівлі колишньої
санепідстанції під одноквартирний
житловий будинок».Так, відповідач
ОСОБА_1 в обґрунтування своєї позиції
стверджувала, що у зв'язку із
перебування в трудових відносинах
Іванівською районною
санепідемстанцією видані накази № 6 с
та № 7 с про дозвіл на приватизацію
житлового будинку під АДРЕСА_1, та на їх
основі розпорядження органу
приватизації.Рішенням Іванівського
районного суду Одеської області від 27
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 02 грудня 2013 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя залишено без
задоволення. Суд першої та апеляційної
інстанцій прийшов до висновку про те,
що ОСОБА_1 набула права власності на
житловий будинок в порядку
приватизації.

12 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

ОСОБА_2 підтвердив ту обставину, що в
період часу з 25 червня 1983 року по 11
червня 2009 року ОСОБА_2 із відповідачем
перебував у зареєстрованому шлюбі,
який між нами розірвано рішення
Іванівського районного суду Одеської
області.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
виданого КП «Іванівське районне БТІ»
від 22.05.2009 року підставою виникнення
права власності на спірний житловий
будинок є свідоцтво про право
власності та рішення виконкому
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
за № 72 від 30.04.2009 року.

Відповідно до п. З ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» передача квартир
(будинків) у власність громадян
здійснюється на підставі рішень
відповідних органів приватизації, що
приймаються не пізніше місяця з дня
одержання заяви громадянина.

Згідно з п. 5 ст. 8 Закону передача
квартир (будинків), житлових приміщень
у гуртожитках у власність громадян з
доплатою, безоплатно чи з компенсацією
відповідно до статті 5 Закону
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок),
житлове приміщення у гуртожитку, яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

Натомість свідоцтво про право
власності на ім'я ОСОБА_1 видано не на
підставі розпорядження органу
приватизації відповідно до положень
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», а на
підставі рішення № 72 від 30.04.2009 року
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області,
прийнятого виконкомом відповідно до п.
10 ст. 30 Закону України «Про місцеве
самоврядування».

Крім того, необхідно підкреслити, що у
відповідності до п. 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» передача квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
цій квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Згідно зі сторінкою паспорта ОСОБА_2,
де міститься відмітка про реєстрацію
його проживання, він зареєстрований у
житловому будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, з 10.07.1996 року по
сьогоднішній день.

З огляду на вищезазначені положення
закону виникає питання, по-перше, якщо
ОСОБА_1 отримала в приватну власність
спірний будинок шляхом приватизації,
то чому право на частину будинку не
отримали члени сім'ї - ОСОБА_2 та двоє їх
дітей, які постійно проживали та були
зареєстровані в даному будинку на час
приватизації.

Житловий будинок розташований на
земельній ділянці за тією ж адресою
площею 0,0430 га в межах згідно з планом,
цільове призначення -для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка), що належить
відповідачу ОСОБА_1 на підставі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ № 944865.

П. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» встановлено,
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
України окрема земельна ділянка,
одержана громадянином в період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду. Якщо на
такій земельній ділянці знаходиться
будинок, будівля, споруда, що є спільною
сумісною власністю подружжя, то у разі
поділу будинку, будівлі, споруди між
подружжям та виділу конкретної частини
будинку, будівлі, споруди до особи, яка
не мала права власності чи
користування земельною ділянкою
переходить це право у розмірі частки
права власності у спільному майні
будинку, будівлі, споруди у
відповідності до статей 120 ЗК України,
377 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що на
приватизованій ОСОБА_1 земельній
ділянці знаходиться житловий будинок,
що є спільною власністю подружжя, то у
разі поділу будинку між сторонами та
виділу конкретної частини будинку, до
ОСОБА_2 переходить право власності на
частину присадибної земельної ділянки
у розмірі пропорційному частці права
власності у будинку.

Крім того в ході судового розгляду
ОСОБА_2 було доповнено зустрічний позов

Позовною вимогою та просив скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно №25 від 25 липня 1996 року,
зареєстроване в реєстрову книгу за № 25
та зареєстровано в Іванівському
районному бюро технічної
інвентаризації.

В судовому засіданні позивачка та її
представник поданий позов про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
підтримали, наполягали на його
задоволенні та просили відмовити в
зустрічному посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість.

Відповідач позов про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням не визнав та
просив суд задовольнити його
зустрічний позов.

Суд, заслухавши позивача по справі,
дослідивши письмові матеріали справи
та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК
України, де зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, та ст. 11 ЦПК України,
згідно якої цивільні справи
розглядаються в межах заявлених вимог
і на підставі доказі в сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
встановлено, що всі докази надані, а
тому суд, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
зустрічні позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, розглянувши
справу в межах заявлених вимог,
вважає, що позовна заява про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
підлягає задоволенню , а в задоволенні
зустрічного позову слід відмовити
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є
власником житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами,
розташованого в АДРЕСА_1 на земельній
ділянці площею 0,0430 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та
споруд(присадибна ділянка), що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
копією витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, копією
рішення Іванівського районного суду
Одеської області.

05.06.2012 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з
позовом про поділ спільного майна
подружжя. До переліку спільного майна,
що підлягає поділу ним був включений
житловий будинок з господарським
будівлями та спорудами, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, оскільки він
вважав дане нерухоме майно спільною
сумісною власністю.

ОСОБА_1 надала заперечення на позов та
додала правовстановлюючі документи на
житловий будинок - свідоцтво про право
власності на нерухоме майно та витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, згідно зі змістом яких
нерухоме майно є особистою приватною
власністю ОСОБА_1

На підтвердження того факту, що
житловий будинок не є спільною
сумісною власністю та відповідно не
підлягає поділу відповідачем було
надано рішення виконкому Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області № 72 від 30.04.2009 року,
розпорядження органу приватизації,
накази Іванівської райсанепідстанції
№ 6 с та № 7 с від 01.07.1996 року,
розпорядження Іванівської РДА № 286/96
від 2.07.1996 року «Про прийом в
експлуатацію закінченої
реконструкцією будівлі колишньої
санепідстанції під одноквартирний
житловий будинок».Так, відповідач
ОСОБА_1 в обґрунтування своєї позиції
стверджувала, що у зв'язку із
перебування в трудових відносинах
Іванівською районною
санепідемстанцією видані накази № 6 с
та № 7 с про дозвіл на приватизацію
житлового будинку під АДРЕСА_1, та на їх
основі розпорядження органу
приватизації.Рішенням Іванівського
районного суду Одеської області від 27
травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 02 грудня 2013 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя залишено без
задоволення. Суд першої та апеляційної
інстанцій прийшов до висновку про те,
що ОСОБА_1 набула права власності на
житловий будинок в порядку
приватизації.

Слід зазначити, що вказані обставини
зазначені відповідачем ОСОБА_2 та
підтверджуються матеріалами справи,
крім того сам відповідач посилається
на ту обставину, що суд першої та
апеляційної інстанцій прийшов до
висновку про те, що ОСОБА_1 набула права
власності на житловий будинок в
порядку приватизації, при цьому
рішення апеляційного суду ОСОБА_2 не
оскаржував та фактично з ним погодився.

Звернувшись із зустрічним позовом про
скасування свідоцтва про право
власності на нерухоме майно,скасування
свідоцтва про права власності на
нерухоме майно від 25.07.1996 року № 25,
Державного акту на право на земельну
ділянку та про визнання права
власності на нерухоме майно,
відповідач зазначає, що відповідно до
п. З ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Згідно з п. 5 ст. 8 Закону передача
квартир (будинків), житлових приміщень
у гуртожитках у власність громадян з
доплатою, безоплатно чи з компенсацією
відповідно до статті 5 Закону
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок),
житлове приміщення у гуртожитку, яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

ОСОБА_2 зазначає, що свідоцтво про право
власності на ім'я ОСОБА_1 видано не на
підставі розпорядження органу
приватизації відповідно до положень
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», а на
підставі рішення № 72 від 30.04.2009 року
Іванівської селищної ради
Іванівського району Одеської області,
прийнятого виконкомом відповідно до п.
10 ст. 30 Закону України «Про місцеве
самоврядування».

Судом встановлено, що дійсно свідоцтво
про право власності на ім'я ОСОБА_1 від
21.05.2009 року видано на підставі рішення
№ 72 від 30.04.2009 року Іванівської
селищної ради Іванівського району
Одеської області, але відповідачем по
справі упущена та обставина, що рішенню
№ 72 від 30.04.2009 року передувало
розпорядження органу приватизації ,
наказ № 6 с, 7-с від 01.07.1996 року, згідно
якого заяву ОСОБА_1 про приватизацію
квартири було задоволено та видано
свідоцтво № 25 від 25.07.1996 року, отже
посилання позивача спростовуються,
оскільки дана квартира була
приватизована ОСОБА_1 , що
підтверджуються копією розпорядження
та свідоцтва № 25 від 25 липня 1996 року.

Відповідач посилається також на те, що
у відповідності до п. 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» передача квартир
(будинків) здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
цій квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Згідно зі сторінкою паспорта ОСОБА_2,
де міститься відмітка про реєстрацію
його проживання, він зареєстрований у
житловому будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, з 10.07.1996 року по
сьогоднішній день.

Щодо цього посилання , то вони також в
судовому засіданні спростовуються ,
оскільки як вбачається з розпорядження
про приватизацію то воно затверджене 01
липня 1996 року, а як зазначає відповідач
він там зареєстрований з 10 липня 1996
року, тобто на момент подачі заяви про
приватизацію та ухвалення даного
розпорядження відповідач прописаний
не був, тому порушень п. 2 ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» не має.

Крім цього в судовому засіданні
сторонами по справі зазначено ту
обставину, що на момент приватизації
позивачкою даної квартири, вона була не
жила, в ній сім»я не проживала, а почала
проживати лише ближче до зими 1996 року.

Інших доводів, які б обґрунтовували та
доказів , які б доводили позовні вимоги
зустрічного позову відповідачем не
надано та не зазначено.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонам та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рушення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Крім того, згідно з ч.І ст.131 ЦПК України
сторони зобов'язані подати свої докази
чи повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Докази подаються у строк,
встановлений судом з урахуванням часу,
необхідного для подання доказів.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь -які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Як вбачається з наведеного та
матеріалів справи відповідачем по
справі зустрічні позовні вимоги суду
не доведені та необґрунтовані, тому
задоволенню не підлягають.

В свою чергу позовна заява про визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням
підлягає задоволенню, оскільки, як
встановлено в судовому засіданні та
підтверджено самим відповідачем, що у
спірному будинку він не проживає з 2012
року.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім»ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналась
17 липня 1997 року відповідно до закону
від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
1950р.»Першого протоколу та протоколів
№2,4,7 та №11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись та
розпоряджатись належним йому майном
на власний розсуд, вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом
власності є право особи на річ(майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

У відповідності із ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється на підставі остаточного
рішення суду про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

Отже враховуючи вищезазначене та той
факт, що позивачка є власником
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, розташованого
в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею
0,0430 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та
споруд(присадибна ділянка), що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
копією витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, копією
рішення Іванівського районного суду
Одеської області тому відповідач по
справі втратив своє право користування
даним житловим приміщенням.

Керуючись п.1 ст.6 Європейської
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини 1950 р.,
ратифікованою державою Україна 11.09.1997
р., ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 16,316, 319,386, 391
ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» , Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», статтями 3, 4, 10, 11, 57-60,
88, 130, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
таким що втратив право користування
належним позивачці на праві приватної
власності житловим будинком з
господарськими будівлями та спорудами
під АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно,скасування свідоцтва
про права власності на нерухоме майно
від 25.07.1996 року № 25, Державного акту на
право на земельну ділянку та про
визнання права власності на нерухоме
майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через Іванівський районний суд
Одеської області. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення.

СуддяІ. В. Погорєлов