Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23.04.2014
Провадження №2/425/234/14

Справа №425/411/14-ц

23 квітня 2014 року
Рубіжанський міський суд Луганської
області у складі:

головуючого - судді Нагорної
Н.В.,

при секретарі -
Гайворонській І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника відповідачки ОСОБА_5,
представника третьої особи Кравцової
Н.В.,

у відкритому судовому засіданні,
в залі суду м.Рубіжне, розглянувши
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, яка діє як
законний представник в інтересах
малолітнього ОСОБА_7, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору - Служба у справах дітей
Рубіжанської міської ради, Сектор
громадянства, міграції і реєстрації
фізичних осіб Рубіжанського МВ УМВСУ в
Луганській області, про усунення
перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
позовом, який був ним уточнений (а.с.33), в
обґрунтування якого вказав, що з 30.12.1997
року він зареєстрований у квартирі за
адресою: АДРЕСА_1, яка на теперішній час
являється його власністю. З 19.11.2008 року
в даній квартирі також зареєстровані
ОСОБА_4 та її малолітній син ОСОБА_7.
Його рідна сестра ОСОБА_3 після того, як
продала свої дві квартири (2-х кімнатну
та 4-х кімнатну) також переїхала
проживати в його квартиру, але
зареєструвати її в цій квартирі він
відмовився. Відповідачки комунальні
послуги не оплачують, а після смерті
батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, вони
взагалі почали провокувати з ним
сварки, що привело до того, що він
21.10.2013р. заподіяв ОСОБА_3 легкі тілесні
ушкодження. Після цього сестра сказала
йому, щоб він переписав на неї 1/3
частину даної квартири, та в цьому разі
вона погодиться на закриття справи
мировою угодою. ОСОБА_3 була виділена
квартира в м.Рубіжному, але вона не
збирається туди переїжджати, сказала,
що зробить все, щоб його викинути з цієї
квартири. Викладені обставини свідчать
про те, що ОСОБА_3, які проживають разом
з ним, жиле приміщення використовують
не за призначенням, бо зі своєї
квартири перевезли якийсь мотлох,
систематично порушують правила
співжиття, роблять неможливим для
нього проживання з ними в одній
квартирі, заходи запобігання та
громадського впливу виявляються
безрезультатними, тому він вважає, що
відповідачі повинні бути виселені з
його квартири на підставі ч.1 ст.116 ЖК
України. Право вимагати в судовому
порядку виселення відповідачів він, як
власник квартири, має відповідно до
ст..157 ЖК України, ст..ст.386, 391 ЦК України.
Крім того відповідачі на підставі ст..72
ЖК України мають бути позбавлені права
користування житловим приміщенням,
тобто його квартирою, та зняті з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою. У зв'язку з чим позивач просить
суд усунути йому перешкоди в
користуванні власністю з боку
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
визнавши їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
позбавивши їх права користування
житловим приміщенням і виселити їх з
належної йому на праві приватної
власності квартири АДРЕСА_1;
зобов'язати сектор громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
при Рубіжанському МВ УМВСУ в
Луганській області зняти з
реєстраційного обліку зареєстрованих
в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та її
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2;
а також просить стягнути солідарно з
відповідачів на його користь всі
понесені ним судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 свої вимоги в
судовому засіданні підтримав у повному
обсязі, просив усунути йому перешкоди в
користуванні власністю з боку
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
визнавши їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
позбавивши їх права користування
житловим приміщенням і виселити їх з
належної йому на праві приватної
власності квартири АДРЕСА_1;
зобов'язати сектор громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб
при Рубіжанському МВ УМВСУ в
Луганській області зняти з
реєстраційного обліку зареєстрованих
в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та її
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2;
а також просить стягнути солідарно з
відповідачів на його користь всі
понесені ним судові витрати. Також
позивач суду додатково пояснив, що
квартира за адресою: АДРЕСА_1, належала
йому та його батькові ОСОБА_8, який
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. За життя батько
заповів свою частку квартири йому, тому
після смерті батька він оформив
спадщину на себе та став власником
всієї квартири. Коли ще батько був
живий, то він прописав в спірну
квартиру онуку ОСОБА_4 разом з її
малолітнім сином ОСОБА_7. Він також як
співвласник квартири був згоден, що
ОСОБА_4 - його племінниця, з сином
прописались в даній квартирі. Однак
своїй сестрі ОСОБА_3 він дозволив
проживати в спірній квартирі тимчасово
з кінця вересня або початку жовтня 2012
року протягом 2 місяців, поки вона не
зробить ремонт в своїй кімнаті у
гуртожитку. Проте сестра проживає в
його квартирі до теперішнього часу.
Відповідачки оплату за комунальні
послуги не здійснюють, в квартирі не
прибирають, крім того постійно
провокують його на сварки, але з
приводу систематичного порушення
правил співжиття з їх боку він до
міліції не звертався. Але 21.10.2013 року у
них стався конфлікт, в результаті якого
він заподіяв сестрі тілесні
ушкодження, в результаті чого він був
засуджений до позбавлення волі строком
один рік з іспитовим строком на один
рік.

Представник ОСОБА_2, який діяв в
інтересах позивача, позовні вимоги
ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі, суду
надав пояснення, аналогічні викладеним
у позові, просив суд вимоги ОСОБА_1
задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 позовні
вимоги не визнала, мотивуючи свою
незгоду тим, що вона проживає в спірній
квартирі майже 2 роки, вселялась вона в
квартиру зі згоди батька, коли той був
живий. Після смерті батька вона просила
брата пожити в квартирі тимчасово поки
не зробить ремонт в кімнаті по АДРЕСА_2,
де вона прописана. Планувала вона
проживати в квартирі позивача недовго
поки не зробить ремонт у кімнаті в
гуртожитку по АДРЕСА_2, яка їй була
виділена та в якій вона прописана.
Власного житла вона ніколи не мала та
не має, а кімната у гуртожитку
непридатна для проживання. Коли вона
зробить ремонт у кімнаті гуртожитку, то
планує там проживати, але зараз там
жити неможливо, оскільки тече дах та
немає світла. У зв'язку з чим просила в
задоволенні позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила в їх
задоволенні відмовити. В обґрунтування
своїх заперечень вона пояснила, що в
спірну квартиру її прописав дідусь на
необмежений час, коли був живий. Вона
там проживає разом з малолітнім сином
ОСОБА_7. Вона являється матір'ю
одиначкою, сама виховує сина, за станом
здоров'я не працює. Власного житла вона
не має, на квартирному обліку не
перебуває. Гроші за комунальні послуги
вона надавала позивачу, але
підтвердити це нічим не може.

Представник ОСОБА_5, який діє в
інтересах відповідачки ОСОБА_4, позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив в їх
задоволенні відмовити.

Представник третьої особи -
Служби у справах дітей Рубіжанської
міської ради Кравцова О.В. в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення вимог позивача,
обґрунтовуючи тим, що в спірній
квартирі зареєстрована малолітня
особа - син відповідачки, та
задоволення вимог позивача може
привести до порушення прав та
інтересів малолітньої дитини.

Представник третьої особи -
Рубіжанського міського сектору
Управління Державної міграційної
служби в Луганській області
Бурмістрова С.М. просила розглянути
справи без їх участі.

Судом в порядку ст.ст.63, 180 ЦПК
України для встановлення фактичних
даних, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що
вона є донькою позивача. Конфлікти між
батьком та відповідачами почались
після смерті дідуся. Вона була свідком
їх сварок по телефону. Їй відомо, що
дідусь давав згоду на прописку ОСОБА_4 в
спірній квартирі. ОСОБА_3 проживає в
квартирі майже 2 роки.

Свідок ОСОБА_4 суду розповів, що
являється чоловіком та батьком
відповідачок.

Він проживає в с.Варваровка у матері.
Свого житла у нього немає. На вихідні до
нього в село приїжджають дружина з
донькою та онуком. Вони йому
розповідають, що постійно сваряться з
позивачем. Регулярно він дає гроші
донці для оплати комунальних послуг за
квартиру, в якій вона проживає.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що позивач
- його сусід. Він чує, як у квартирі
позивача часто відбуваються сварки між
ОСОБА_4 та її мамою, а також між ОСОБА_1
та його сестрою та племіннецею.

Суд, вислухавши пояснення сторін
та їх представників, допитавши свідків,
розглянувши справу в межах заявлених
вимог, вважає позовні вимоги ОСОБА_1
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом встановлені наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно витягу з Реєстру прав
власності на нерухоме майно від 12.10.2009р.
№24098889 ? частина квартири за адресою:
АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1, ? частини
даної квартири належали ОСОБА_8 (а.с.7).

23.10.2009 року ОСОБА_8 склав заповіт,
яким все своє майно заповів своєму сину
ОСОБА_1 (а.с.18), у зв'язку з чим після
смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3,
його син отримав у спадщину ?
зазначеної квартири та зареєстрував
своє право власності у встановленому
законом порядку, що підтверджено
свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 31.07.2013р. та витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 31.07.2013р. №7387690
(а.с.34-36).

При житті ОСОБА_8 зареєстрував на
постійно у належній йому квартирі за
адресою: АДРЕСА_1, свою онуку ОСОБА_4 та
правнука ОСОБА_7, що підтверджено його
особистою заявою (а.с.78). Позивач ОСОБА_1
був також згоден на їх реєстрацію в
даній квартирі. Вказаний факт він
визнав в судовому засіданні.

Згідно довідки КП «Житловий
сервіс» від 29.01.2014 року та копії
паспорта ОСОБА_1 в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1 з 30.12.1997
року, ОСОБА_4 - з 19.11.2009 року та ОСОБА_7 - з
19.11.2009 року (а.с.4-5, 24)

Після встановлення зазначених
обставин, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд приходить до такого
висновку.

Звертаючись до суду з даним
позовом позивач зазначив, що
відповідачі та малолітній ОСОБА_7
повинні бути виселені з його квартири
на підставі ч.1 ст.116, ст..157 ЖК України.
Крім того вони на підставі ст..72 ЖК
України мають бути позбавлені права
користування житловим приміщенням,
тобто його квартирою, та зняті з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

Розглядаючи вимоги про виселення
суд зазначає, що право вимагати у
судовому порядку виселення членів
сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого
будинку (квартири) має відповідно до
ст.157 ЖК України, але за наявності
обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього
Кодексу, зокрема, якщо вони
систематичним порушенням правил
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Під
заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Крім того, в п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року, з
послідуючими змінами, роз'яснено, що
під час вирішення справ про виселення
на підставі ст.116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо

раніше вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ тощо.

Однак позивачем не надано суду
доказів, передбачених ст.ст.57,58 ЦПК
України, які б свідчили про те, що до
відповідачів були вжиті передбачені
законом заходи попередження або
громадського впливу, які не дали
позитивних результатів, та які могли би
бути підставою для застосування до них
наслідків, передбачених ч.1 ст.116 ЖК
України.

У зв'язку з чим суд приходить до
висновку, що підстав для виселення
відповідачів в порядку ст..116 ЖК України
з квартири за адресою: АДРЕСА_1, не
вбачається, тому в задоволенні цих
вимог слід відмовити.

Стосовно вимог про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, та
позбавлення їх права користування
жилим приміщенням на підставі ст..72 ЖК
України, суд зазначає наступне.

В силу ст. 72 ЖК України особу може
бути визнано судом такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
якщо вона більш шести місяців не
проживає в даному житловому приміщенні
без поважних причин.

Судом встановлено, що
відповідачка ОСОБА_4 разом з малолітнім
сином вселилась в спірну квартиру зі
згоди власників ОСОБА_8 (коли йому
належала ? частини квартири) та
позивача ОСОБА_1 (коли йому належала ?
частина квартири), зареєструвала своє
право користування у встановленому
законом порядку, а також протягом
останніх двох років постійно проживає
в цій квартирі.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 разом з
малолітнім сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
постійно проживає в квартирі, місце
проживання протягом останніх шести
місяців не залишала, власного або
іншого житла у користуванні не має,
тому суд вважає, що підстав для
визнання її такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, в
порядку ст..72 ЖК України, немає, та в
задоволення таких вимог слід
відмовити.

Безпідставними також суд
знаходить вимоги позивача про визнання
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
оскільки як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_3 в квартирі позивача за
адресою: АДРЕСА_1, не зареєстрована, а за
загальним правилом право користування
особою жилим приміщенням
ототожнюється з реєстрацією цієї особи
в даному жилому приміщенні.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам суд зазначає, що право
члена сім'ї власника на користування
житлом є сервітутним правом. Аналіз
норм цивільного законодавства
свідчить про те, що сервітутне
правовідношення виникає в силу закону
згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК за наявності факту
проживання особи разом із власником
обтяженого сервітутом житла та спільне
з ним користування цим житлом. У ЦК
право членів сім'ї власника житла на
користування ним визнається
сервітутним правом. Це право є
особистим сервітутом, оскільки виникає
в інтересі певної особи - члена сім'ї
власника житла. Таким чином, суб'єктами
даного сервітутного правовідношення є,
з одного боку, власник житла, а з іншого
- член його сім'ї.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону (ст.405 ЦК України).

Крім того Пленум ВССУ в п.39
Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
роз'яснив, що члени сім'ї власника
житла, які проживають разом із ним,
мають право користування цим житлом
відповідно до закону (особистий
сервітут, частина перша статті 405 ЦК).
Суди повинні мати на увазі, що таким
законом не може бути ЖК УРОСР, а
застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК України.

Припинення сервітутного права
повинно відбуватися також у
відповідності з вимогами ЦК України,
зокрема статей 405, 406 ЦК, відповідно до
яких сервітут може бути припинений за
рішенням суду на вимогу власника майна
за наявності обставин, які мають
істотне значення або через відсутність
без поважних причин члена сім'ї понад
один рік у спірному житловому
приміщенні, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Отже, аналізуючи спірні
правовідносини та враховуючи
встановлені судом обставини справи,
суд приходить до висновку, що
відповідачка ОСОБА_4 та її малолітній
син були вселені у спірну квартиру як
член сім'ї попереднього власника
квартири ОСОБА_8 та зі згоди позивача,
який також на час вселення ОСОБА_4 був
власником ? частини спірної квартири,
набули вони

право користування вказаним житлом,
постійно проживають та зареєстрували
своє місце проживання в установленому
законом порядку, а відтак, згідно зі
статтями 401-405 ЦК України ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 було встановлено безстроковий
сервітут на користування спірним
житлом. За змістом ч. 6 ст. 403 ЦК України
сервітут зберігає чинність у разі
переходу до інших осіб права власності
на майно, щодо якого він встановлений.

Судом також встановлено, що
відповідачка ОСОБА_3, яка являється
рідною сестрою позивача, вселилась у
спірну квартиру зі згоди власника -
позивача по справі на час проведення
ремонту в належній їй в гуртожитку
кімнаті по АДРЕСА_2 в м.Рубіжне, де вона
зареєстрована. З наведеного
вбачається, що їй також було
встановлено особистий сервітут на
певний строк.

Таким чином, якщо член сім'ї
власника (в т.ч. колишній) житлового
приміщення зареєстрований та проживає
у цьому житловому приміщенні і
внаслідок певних обставин створює
власнику перешкоди у здійсненні права
власності, права власника можуть бути
поновлені шляхом задоволення його
позовних вимог про припинення
сервітуту на підставі ст.ст.405, 406 ЦК
України.

Відповідно до встановленого
статтею 11 ЦПК України принципу
диспозитивності цивільного
судочинства суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

В даному ж конкретному випадку
позивачем були заявлені позовні вимоги
з підстав, визначених ст..ст.72, 116, 157 ЖК
України, ст..391 ЦК України, однак вимог
про припинення сервітуту на підставі
ст.ст.405, 406 ЦК України, позивачем не
заявлялись, тому суд розглянув справу в
межах тих заявлених вимог та з тих
підстав, що обрані позивачем.

Твердження позивача про те, що сам
факт проживання відповідачів у спірній
квартирі порушує його права як
власника майна, на думку суду, є
безпідставними, оскільки відповідно до
ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпорядження цим
майном.

Враховуючи викладене суд
зазначає, що вимоги позивача ОСОБА_1 є
необґрунтованими, у зв'язку з чим в їх
задоволенні слід відмовити з
зазначених вище підстав.

Оскільки в позові відмовлено,
тому судові витрати, понесені
позивачем, відповідно до положень ст.88
ЦПК України з відповідачів на користь
позивача не стягуються.

Керуючись ст. ст. 5-11, 57-60, 213, 215, 292
ЦПК України, на підставі ст.ст. 401-406 ЦК
України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, яка
діє як законний представник в
інтересах малолітнього ОСОБА_7, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Служба у
справах дітей Рубіжанської міської
ради, Сектор громадянства, міграції і
реєстрації фізичних осіб
Рубіжанського МВ УМВСУ в Луганській
області, про усунення перешкод у
користуванні власністю - відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Луганської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Рубіжанський міський суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційна скарга не була подана. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
Н.В.Нагорна