Провадження №2/522/3849/14
РІШЕННЯ|розв'язання,вирішення,розв'язу
вання|

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши |розгледівши| у
відкритому|відчиненому| судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Департамента комунальної власності
Одеської міської ради, виконавчого
комітету Одеської міської ради про
скасування рішення, свідоцтва,
зобов'язання вчинити певні дії, про
відшодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, який в процесі розгляду
справи був доповненеия позовними
вимонами, до Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради (далі
по тексту - Департамент) про скасування
рішення, свідоцтва, зобов'язання
вчинити певні дії, про відшодування
моральної шкоди, посилаючись на те, що
він є власником напівпідвального
приміщення загальною площею 46,7 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1 в м.Одесі, яке він
використовує з 2010 року під громадську
організацію «Шахова школа «Отарада».
06.04.2010 року він, позивач, взяв у оренди у
Представництва комунальної власності
Одеської міської ради,
правонаступником якого є Департамент,
два самостійнтх приміщення площею 3
кв.м.: приміщення 31 - 1,9 кв.м. тамбур
пожежно-евакуаційниій вихід,
приміщення №2 - санвузол. 14.04.2010 року
Одеською міською радою було прийнято
рішення №5649-V, яким йому, позивачу, було
надано право викупити ці приміщення за
грошові кошти. Для збереження
санітарно-технічного стану приміщення
ним, позивачем, особисто були
проведені ремонтні роботи у вигляді
заміни електропостачання, водопроводу
і каналізації. Проте з лютого 2011 року
відповідач намагається в судовому
порядку розірвати з ним договір оренди
№3/54 від 06.04.2010 року і виселети зі
спірного приміщення.

Позивач вважає, що відповідно до ч.2
ст.10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» та
оРішення Конституційного Суду України
від 02.03.2004 року №4-рп/2004р. він є
співвласником допоміжних приміщень
будинку АДРЕСА_1 в м.Одесі, має право
відповідно до положень ст.369 ЦК України
володіти та користуватися цим майном
спільно з іншими співвласниками. При
цьому позивач зазначає, що в шахматній
школі займаються діти, і без
користування спірним приміщенням 3
кв.м. не можливо використовувати
напіввпідвальне приміщення шахової
школи із-за невиконання
пожежно-санітарних норм, встановлених
законом. За таких підстав, позивач
вважає, що виконавчий комітет Одеської
міьскої ради своїм рішенням №1108 від
24.11.2009 року видав свідоцтво про право
власності на нежитлове приміщення
підвалу АДРЕСА_1 з порушенням
законодавства, а тому просить суд
визнати незаконним рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради №1108 від 24.11.2009 року в частині
приватизації приміщення №501
незаконним; визнати свідоцтво про
право власності на нежитлове
приміщення підвалу АДРЕСА_1 площею 3
кв.и. недійсним; дозволити
безперешкодний доступ до користування
допоміжним примміщенням площею 3 кв.м.
за адресою: АДРЕСА_1 з метою
забезпечення пожежно-санітарних норм.

У судовому засіданні позивач позов
підтримав, просить суд задовольнити
позовні вимоги, доповнив їх вимогою до
виконавчого комітету Одеської міської
ради (далі по тексту - виконком)
відшкодувати йому моральну шкоду у
розмірі 1 000 000,00 гривень, мотивуючи тим,
що спірне приміщення, яке перебувало в
оренді для функціонування шахової
школи, де займається чимало дітей та
молоді, відповіадчі намагалися
достроково розірвати договір оренди,
виселети його, позивача, з приміщення,
фізично перекрити доступ до
приміщення. Протиправними діями
відповідачів з перешкоджання
користування підсобним приміщенням на
законних підставах йому, позивачу,
завдана моральна шкода, яку він оцінює
у 1 000 000,00 гривень.

Представники відповідачів позов не
визнали, просять відмовити у його
задоволенні, мотивуючи свої
заперечення тим, що позивач не є
співвласником спірного нежилого
приміщення, так як це приміщення не
підпадає під визначення наведеного в
Законі України «Про приватизацію
державного житлового фонду» поняття
допоміжних приміщень будинку,
технічного обладнання та елементів
зовнішнього благоустрою, а належить до
нежилого фонду, який є власністю
територіальної громади м.Одеси в
особі Одеської міської ради.
Відповідачі вважають, що Одеська
міська рада відповідно до ст.60 Закону
України «Про місцеве самоврядування»
від імені та в інтересах
територіальної громади набула права
суб'єкта комунальної власності і
розпоряджається цим майном на свій
розсуд.

Крім того, представник Департаменту
зазначив, що позивачем пропущено
строки позовної давності, так як він ще
з 2009 року знав про те, що спірне
приміщення знаходиться у власності
територіальної громади, свідомо
орендував це приміщення у якості
нежитлового приміщення, а тому
відповідач просить застосувати
наслідки спливу строку позовної
давності і відмовити у позові.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
представників, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
розгляд і вирішення справ в судах
здійснюються на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК
України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є
власником напівпідвального приміщення
загальною площею 46,7 кв.м. в будинку
АДРЕСА_1 в м.Одесі на підставі договору
дарування, посвідченого 27.09.2000 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_2
за номером в реєстрі №14210,
зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» за
№ 12 неж стр.30, реєстр.821.

Судом з'ясовано, що в будинку АДРЕСА_1 в
м.Одесі розташовані нежитлові
приміщення підвалу під літ «Б» площею
3,0 кв.м., на які 13.01.2010 року на підставі
рішення виконкому Одеської міської
ради №1108 від 24.11.2009 року було видано
Свідоцтво про право власності на
нежитлові приміщення підвалу №501 на
ім'я територіальної громади міста
Одеси на праві комунальної власності.

06.03.2010 року зазначені нежилі
приміщення підвалу були передані в
оренду як фізичній особі - підприємцю
ОСОБА_1 за договором оренди №3/54
нежилого приміщення.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з
того, що законодавець розділяє поняття
допоміжного приміщення та нежилого.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» суть приватизації
державного житлового фонду полягає у
відчуженні на користь громадян
України, тобто у їх власність, як
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, так і
належних до них господарських споруд і
допоміжних приміщень (підвалів, сараїв
тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення
відповідно до ч.2 ст.10 вказаного Закону
стають об'єктами справа спільної
власності співвласників будинку
одночасно з приватизацією квартир, що
засвідчується свідоцтвом про право
власності на квартиру.

Офіційне трактування цих норм Закону
дано Рішенням Конституційного Суду
України від 02.03.2004 року №4-рп/2004р.
Однак Конституційний суд України, на
рішення якого посилається позивач, не
визначав правовий режим допоміжних
приміщень. В підтвердження цього
Конституційний суд України своєю
ухвалою №46-у/2004 від 12 травня 2004 року
надав роз'яснення свого рішення
№4-рп/2004р. від 02.03.2004 року, визначивши,
що «наведений у підпункті 1.1
резолютивної частини Рішення перелік
допоміжних приміщень «(підвали,
сараї, кладовки, горища, колясочні і
т.ін.)» не є офіційним тлумаченням
терміна «допоміжні приміщення» та
інших термінів, що вживаються у
законах…»

Так згідно ст.1 Закону України
«Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку», допоміжні
приміщення багатоквартирного будинку -
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітини, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення).

Таким чином, допоміжним приміщенням
вважається лише те приміщення, в якому
чи частині якого може знаходитися
технічне обладнання будинку (інженерні
комунікації та технічні пристрої, які
необхідні для забезпечення
санітарно-гігієнічних умов та
безпечної експлуатації квартир), без
доступу до якого експлуатація
житлового будинку не є можливою, або
коли таке приміщення чи якась з його
частин використовується для
обслуговування всього житлового
будинку. Саме лише знаходження певних
приміщень в підвалах не може
визнаватися безумовною підставою
віднесення їх до допоміжних приміщень,
які підлягають приватизації разом з
приватизацією квартир.

Слід зазначити, що позивачем не
надано суду жодного належного доказу
того, що нежитлові приміщення підвалу
під літ «Б» площею 3,0 кв.м. є допоміжними
приміщеннями будинку АДРЕСА_1 в м.Одесі.
При цьому не наведено доводів
неможливості володіння і
використання без спірних підвальних
приміщень площею 3.0 кв.м. як мешканцями
цього будинку належними їм квартирами
(приміщеннями), так і позивачем
належним йому напівпідвальним
приміщенням загальною площею 46,7 кв.м.,
що перебуває у його власності ще з 2000
року, в той час як оскаржувані ним
рішення виконкому №1108 від 24.11.2009 року
та свідоцтва про право власності від
13.01.2010 року були офомлені в 2009-2010 роках.

З урахуванням вищевикладеного та
виходячи з положень статті 15 ЦК
України, якою закріплено право кожної
особи на захист свого права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а також на захист свого інтересу, який
не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства, суд вважає,
що наявні в матеріалах справи докази та
встановлені на їх підставі обставини
справи не підтверджують порушення
суб'єктивного цивільного права ОСОБА_1,
яке потребує правового захисту саме з
приводу визнання незаконним рішення
Виконкому №1108 від 24.11.2009 року і
свідоцтва про право власності від
13.01.2010 року та дозволу щодо доступу до
користування спірним примміщенням.

Крім того, суд виходить з наступного.

Згідно ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

З наведених норм права випливає, що
позовна давність це певній період часу,
протягом якого уповноважена особа може
удатися до заходів юрисдикційної форми
захисту свого порушеного права або
інтересу.

З огляду вищенаведене та на те, що
позивач з 06.03.2010 року орендував у
відповідача спірні нежилі приміщення
підвалу за договором оренди №3/54, тобто
знав про право власності
територіальної громади на підставі
оскаржуваних ним рішення та свідоцтва,
позов до суду подав лише 24.12.2013 року,
суд вважає за необхідне застосувати
наслідки спливу строків позовної
давності відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК
України, згідно якої сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Стосовно позовних вимог про
стягнення моральної шкоди, суд
виходить з того, що відповідно до ст.23
ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Виходячи з цього, позивач повинен
довести наявність моральних збитків,
наявність неправомірної поведінки
відповідачів, безпосередній причинний
зв'язок між правопорушенням та
заподіянням збитків, розмір
відшкодування та його обрахування .

Наведені в позові доводи суд вважає
непереконливими, оскільки наявні в
матеріалах справи докази та
встановлені на їх підставі обставини
справи не підтверджують сукупність
необхідних складових для притягнення
виконкому Одеської міської ради до
цивільної відповідальності, а отже, не
дають і достатніх правових підстав
для задоволення позовних вимог щодо
стягнення моральної шкоди.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10, 60, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ|розв'язав|:

У позові ОСОБА_1 до Департамента
комунальної власності Одеської
міської ради, виконавчого комітету
Одеської міської ради про скасування
рішення, свідоцтва, зобов'язання
вчинити певні дії, про відшодування
моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня його проголошення
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд
м.Одеси. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
14.04.2014