УХВАЛА

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, реєстраційної служби
Цюрупинського районного управління
юстиції Херсонської області про поділ
спільного майна подружжя, визнання
договору купівлі-продажу недійсним та
зобов'язання скасувати державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, встановлення факту
припинення спільного проживання і
ведення спільного господарства за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним
позовом, посилаючись на те, що
перебуває з ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі з 21 грудня 1991 року. За час шлюбу
ними набуто рухоме й нерухоме майно,
яке є спільним майном подружжя, а саме:
квартиру АДРЕСА_1; автомобіль марки
«ГАЗ 2705», державний номер НОМЕР_1;
автомобіль марки «ВАЗ 21093» державний
номер НОМЕР_5; мотоцикл марки «ІЖ 7107»
державний номер НОМЕР_4; будівельні
матеріали, використані на забудову
фундаменту житлового будинку та
трубчатого колодязя по АДРЕСА_2. 25
жовтня 2011 року ОСОБА_4 без її згоди
продав зазначену квартиру ОСОБА_5

Уточнивши свої позовні вимоги,
позивачка просила визнати недійсним
договір купівлі-продажу спірної
квартири АДРЕСА_1, укладеному між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_5 на указану квартиру, визнати за
нею право приватної власності на 70/100
частин спірної квартири, а за ОСОБА_4 -
на 30/100 указаної квартири
та визнати за ним право власності на
спірні транспортні засоби.

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив встановити факт припинення
спільного проживання з
ОСОБА_3 з лютого 2000 року та визнати
спільною сумісною власністю подружжя
указаний мотоцикл, незакінчене
будівництво житлового будинку в
АДРЕСА_2 і поділити це майно. Уточнивши
зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_4
просив перевести на нього права
забудовника по незавершеному
будівництву і порядку розподілу
рухомого майна, зобов'язати його до
сплати грошової в компенсації у
випадку виділу йому транспортних
засобів та виключити із вимог щодо
реального розподілу незавершеного
будівництва вимоги про розділ
земельної ділянки. Зазначав, що спірну
квартиру придбав за власні кошти після
того, як дружина повідомила, що подала
на розлучення і вони перестали спільно
проживати.

Рішенням Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 24
квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, укладеному між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 та посвідченому нотаріально 25
жовтня 2011 року приватним нотаріусом
Цюрупинського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 за № 1827. Зобов'язано
реєстраційну службу Цюрупинського
районного управління юстиції
Херсонської області скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, проведену 25
січня 2013 року за № 41379. Розділено
спільне сумісне майно подружжя
загальною вартістю 112 256 грн 35 коп.:
визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
приватної власності за кожним на 1/2
частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
вартістю 67 762 грн.; визнано за ОСОБА_4
право приватної власності на
транспортні засоби: автомобіль марки
«ГАЗ 2705», державний номер НОМЕР_1,
вартістю 20 073 грн 35 коп., та мотоцикл
марки «ІЖ 7107» державний номер НОМЕР_4,
вартістю 1 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за
перевищення частки в спільному майні в
сумі 1173 грн 83 коп., витрати на
проведення експертизи в сумі 1 500 грн, а
всього стягнуто 2 673 грн 83 коп. У
задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Судові
витрати на оплату судового збору та
юридичну допомогу віднесено на
сторони.

Додатковим рішенням Цюрупинського
районного суду Херсонської області від
4 червня 2013 року передано ОСОБА_3 на
праві власності будівельні матеріали,
використані на забудову фундаменту
житлового будинку та трубчатого
колодязя у АДРЕСА_2 на земельній
ділянці, належній Великокопанівській
сільській ради, забудовником і
користувачем якої є ОСОБА_3, вартістю 23
421 грн.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 31 жовтня 2013
року судові рішення районного суду
скасовані та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_3 та зустрічний
позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю
подружжя автомобіль марки «ГАЗ 2705»,
державний номер НОМЕР_1, вартістю 20 073
грн 35 коп., мотоцикл марки «ІЖ 7107»,
державний номер НОМЕР_4, вартістю 1 тис.
грн, будівельні матеріали на загальну
суму 23 421 грн, використані на забудову
фундаменту житлового будинку та
трубчатого колодязя в с. В. Копанці
Цюрупинського району Херсонської
області по вул.
Українській, 15. Поділено спільне
сумісне майно подружжя загальною
вартістю 44 494 грн 35 коп. Виділено у
власність ОСОБА_3 із сумісної власності
подружжя: будівельні матеріали на
загальну суму 23 421 грн, використані на
забудову фундаменту житлового будинку
та трубчатого колодязя у АДРЕСА_2 на
земельній ділянці, забудовником і
користувачем якої є ОСОБА_3 Виділено у
власність ОСОБА_7 автомобіль марки «ГАЗ
2705», державний номер НОМЕР_1, вартістю 20
073 грн 35 коп., мотоцикл марки «ІЖ 7107»,
державний номер НОМЕР_4, вартістю 1 тис.
грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 компенсацію в сумі 1 174 грн та
витрати на проведення судової
експертизи в сумі 1 500 грн. В іншій
частині позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Отже, судові рішення оскаржуються в
частині визнання договору
купівлі-продажу недійсним і визнання
права власності, в іншій частині судові
рішення не оскаржуються, тому згідно зі
ст. 335 ЦПК України в цій частині не
переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково первісний
позов ОСОБА_3 та зустрічний позов
ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно
виходив із того, що спірне майно
придбане сторонами під час шлюбу, тому
є спільною сумісною власністю подружжя
і їх частки при поділі цього майна є
рівними. При цьому правильно виходив із
того, що спірна квартира була відчужена
ОСОБА_4 у порушення вимог ст. 65 СК
України без письмової згоди його
дружини ОСОБА_3, у зв'язку з чим визнав
договір купівлі-продажу спірної
квартири недійсним. Відмовляючи
ОСОБА_4 у задоволенні зустрічних вимог
щодо поділу незавершеного будівництва,
суд обґрунтовано виходив із того, що
ОСОБА_4 не вирішував питання про
переведення на нього прав забудовника
і виділення земельної ділянки в
органах місцевого самоврядування,
таким законним користувачем і
забудовником є ОСОБА_3 та виділив їй
будівельні матеріали.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають матеріалам
справи й вимогам закону, доказам надана
вірна правова оцінка ( ст. 212 ЦПК
України).

Скасовуючи рішення та додаткове
рішення районного суду в частині
задоволення вимог первісного й
зустрічного позову про визнання
спільною сумісною власністю
транспортних засобів та будівельних
матеріалів та їх поділу і визнання
недійсним договору купівлі-продажу
спірної квартири та частково
задовольняючи вимоги про поділ
рухомого майна і будівельних
матеріалів і залишаючи без задоволення
вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірної
квартири, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що указане майно є
спільною сумісною власністю подружжя,
за виключенням квартири, оскільки
позивачкою не надано доказів на
підтвердження існування між сторонами
шлюбних відносин у період з лютого 2000
року та участі ОСОБА_3 у придбанні
спірної квартири.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч.
1 ст. 28 КпШС України, чинного на час
придбання спірної квартири, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Якщо майно,
яке було власністю одного з подружжя,
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.
В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо
між подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в ст.
ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, указаною нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Судом установлено, що ОСОБА_3 перебуває
з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 21
грудня 1991 року. За час шлюбу ними набуто
рухоме й нерухоме майно, яке є спільним
майном подружжя, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, яка є предметом спору. Поділ
іншого майна сторонами не оспорюється.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України
визначено, що доказування (отже, і
рішення суду) не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Таким чином, апеляційний суд, дійшовши
висновку, про те, що суд першої
інстанції дав неправильну оцінку
показанням свідків, у порушення вимог
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, не прийняв
до уваги дію презумпції віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя,
передбачену ст. 22 КпШС України, та не
врахував, що у такому разі позивач
звільняється від доведення цієї
обставини, і, отже, у зв'язку з
перерозподілом тягаря доказування
саме відповідач має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію), яке відповідачем не
доведено.

Отже, апеляційний суд, неправильно
застосувавши норми матеріального та
процесуального права, дійшов
помилкового висновку про визнання за
ОСОБА_4 права особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1 та безпідставно скасував
рішення та додаткове рішення суду
першої інстанції, ухвалене згідно із
законом.

Посилання апеляційного суду про те, що
ОСОБА_3 не надала доказів участі в
утриманні спірної квартири та те, що
між ними існують шлюбні відносини
після лютого 2009 року, безпідставні,
оскільки вони перебувають в
зареєстрованому шлюбі, у тому числі на
час придбання спірної квартири, вона
захищена презумпцією спільності майна
подружжя, а відповідач цю презумпцію не
простував, не довів факт роздільного
проживання, так як у таких вимогах
апеляційний суд йому відмовив.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської
області від 31 жовтня 2013 року в частині
визнання недійсним договору і визнання
за сторонами права власності по
1/2 частині (зобов'язання реєстрації
спільного майна) скасувати, рішення
Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 24 квітня 2013
року та додаткове рішення
Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 4
червня 2013 року в цій частині залишити в
силі.

У решті рішення апеляційного суду
Херсонської області від 31 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко