№ 637/171/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Шевченківський
районний суд Харківської області в
складі:

гол-чого судді Стеганцова С.М.

при секретарі Реуцькій Н.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Безмятежне» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та усунення перешкод
у здійсненні права володіння земельною
ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеною позовною заявою, в якій
просить визнати недійсним договір
оренди землі, а також зобов'язати ТОВ
«Безмятежне» (далі ТОВ), усунути
перешкоди у здійсненні права володіння
земельною ділянкою, повернути йому
земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог
вказує, що у своїй власності має
земельну ділянку для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Безмятеженської сільської
ради Шевченківського району.

14 травня 2009 року між ним і
відповідачем було укладено Договір
оренди вищевказаної земельної ділянки.

Позивач наполягає на визнанні
договору оренди землі не дійсним,
посилаючись на те, що підписаний ним
договір не відповідає чинному
законодавству, в порушення істотних
умов Закону «Про оренду землі», земля
оброблялася без правовстановлюючих
документів до 2011 року, договір був не
зареєстрованим, без зазначення в
договорі відомостей щодо існуючих
обмежень. За його словами державна
реєстрація Договору була здійснена
після спливу 2-х років після його
підписання, а тому на сьогоднішній день
умови договору не відповідають його
інтересам, саме тому позивач змушений
звернутися до суду за захистом своїх
конституційних прав та законних
інтересів так як бажає обробляти
власну земельну ділянку самостійно.

У судовому засіданні представник
позивача за довіреністю позовні вимоги
повністю підтримав та наполягав на їх
задоволенні.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував, пояснивши, що
Договір оренди землі було укладено та
підписано за взаємною згодою сторін.
Договір набрав чинності з моменту його
підписання з 14.05.2009 року і виконується
сторонами на протязі 5-ти років,
орендна плата за весь час користування
землею позивача виплачується в повному
обсязі і в терміни передбачені
договором, що сторонами в суді не
заперечується. Щодо незазначених
обмежень в п. 26 договору, як пояснив
представник відповідача, то сторони
мали на увазі при підписанні договору
обмеження щодо права інших осіб до
земельної ділянки позивача, так як самі
обмеження до земельної ділянки, щодо
ЛЕП були зазначені в самому акті
позивача і в акті прийому передачі
землі, тому вони в договорі оренди і не
зазначалися.

Суд, перевіривши матеріали
справи, заслухавши пояснення сторін
вважає, що в позові ОСОБА_1 необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

У своїй власності позивач має
земельну ділянку площею 6,9041 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва на
території Безмятеженської сільської
ради за межами населенного пункту, яка
належить йому на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю ІІІ-ХР № 031701, виданного на
підставі розпорядження голови
Шевченківської районної державної
адміністрації від 24.09.2002 року № 188 та
зареєстрованого 06.12.2003 року за № 72
(а.с.8).

Між позивачем та ТОВ 14 травня 2009
року було укладено і підписано договір
оренди землі строком на 5 років,
реєстрація договору відбулася 30 травня
2011 року (а.с.9,10).

ТОВ «Безмятежне» протягом строку
дії договору оренди 5-ти років
обробляло земельну ділянку з дозволу і
на умовах договору з позивачем.

Як зазначає позивач він звертався
до ТОВ «Безмятежне» з вимогою
розірвати договір оренди землі 31.10.2013
року, звільнити його земельну ділянку
та не проводити на ній будь-яких
сільськогосподарських робіт, але дана
заява датована після підписання і
реєстрації договору (а.с.16).

12.11.2013 року, листом № 439 ТОВ
повідомило позивача, що Договір оренди
землі в установленому законодавством
порядку дійсний, а отже розірвання
Договору оренди землі - неможливе
(а.с.17).

Згідно законодавства держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності, як
орендодавця так і орендаря. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Орендар земельної ділянки має
право: самостійно господарювати на
землі з дотриманням умов договору
оренди землі.

Згідно ст.93 ЗК України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земльною ділянкою.

Згідно ст.626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямований на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет Договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї зі сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно ст.13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

У ст.15 ЗУ «Про оренду землі» вказано
істотні умови договору оренди землі.
Відповідно ч.1 цієї статті, яка діяла на
час укладання спірного Договору оренди
істотними умовами договору оренди
землі є: об'єкт оренди ( кадастровий
номер, місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін, умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Представник відповідача вказує,
що договір оренди землі не містить
відомостей щодо існуючих обмежень
(обтяжень) щодо використання земельної
ділянки, хоча в дійсності на земельній
ділянці мається охорона зона ЛЕП, а в
договорі про це нічого не зазначено.

Представник позивача, зазначив, що при
підписанні договору зазначалися
тільки обмеження щодо права інших осіб
до земельної ділянки позивача, самі
обмеження до земельної ділянки, щодо
ЛЕП були зазначені в самому акті
позивача і в акті прийому передачі
землі, тому вони в договорі оренди і не
зазначалися сторонами.

Ці відомості були зазначені в
Державному акті на землю. При цьому,
вказані обмеження (обтяження) не
обмежують ніяким чином права
орендодавця. Отже, доводи позивача щодо
відсутності в Договорі оренди землі
відомостей щодо існуючих обмежень
(обтяжень) щодо використання земельної
ділянки, не можуть бути прийняті судом
до уваги.

На час виникнення спірних
правовідносин (підписання договору)
діяв Порядок державної реєстрації
договорів оренди землі, затверджений
Постановою КМ України від 25.12.1998 року
№2073, яким передбачено, що державна
реєстрація договорів оренди землі
являється процедурою, яка займає
визначений проміжок часу, тобто
підписання договору оренди та його
державна реєстрація можуть не
співпадати у часі.

Враховуючи довгий період часу
державної реєстрації, сторони за
взаємною згодою взялись до виконання
договору оренди землі та його
державної реєстрації, що
підтверджується двостороннім актом
прийому-передачі, підписаним одночасно
з Договором оренди землі.

Згідно п.8 договору, розмір
орендної плати складає 2%, що зі слів
позивача, порушує положення Указу
Президента України від 02.02.2002 року
№92/2002 «Про додаткові заходи щодо
соціального захисту селян-власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв)», в якому орендна плата
встановлена у розмірі не менше 3%
визначеної відповідно до
законодавства вартості земельної
ділянки. Проте зазначений Указ в даному
випадку має рекомендований характер,
оскільки відносини пов'язані з орендою
землі завжди були врегульовані Законом
України «Про оренду землі» №161-ХІV
згідно ст.21 якого розмір, форма та
строки внесення орендної плати
встановлюються сторонами самостійно в
договорі. Не дивлячись на це, позивач
отримував орендну плату в розмірі 3%
від грошової оцінки землі з моменту
укладення договору землі і в період
всього строку дії договору, про що
сторони не заперечують.

Починаючи з моменту укладення
договору, його умови виконувалися
сторонами по справі в повному обсязі -
як в частині цільового призначення
земельної ділянки, так і в частині
своєчасного внесення орендної плати,
тобто було досягнуто тих юридичних
наслідків, які передбачаються
Договором оренди.

Враховуючи вищезазначені
обставини, вбачається, що при
підписанні договору, підписанні акту
прийому-передачі та фактичної передачі
землі, а також при реєстрації договору
оренди землі, волевиявлення позивача
було вільним і відповідало його
внутрішньому переконанню, а отже в силу
ст.15 ЗУ «Про оренду землі», підстав для
недійсності договору оренди землі
немає.

При зверненні позивача до суду, у
своїй позовній заяві не він не його
представник не вказав в чому ж полягає
порушення його прав - як орендодавця, в
чому полягає значимість цих умов.

В ст.30 ЗУ «Про оренду землі», а
також в п.34 Договору оренди зазначено,
що сторони мають право пропонувати та
вносити в договір будь-які зміни та
доповнення, однак орендодавець -
позивач по справі таким правом не
скористався, з ніякими пропозиціями до
орендаря не звертався.

Відповідно до п.14 перехідних
положень ЗК України (чинного на час
укладення договору) до набрання
чинності законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 01.01.2012 року, забороняється
внесення права на земельну частку пай
до статутних капіталів господарських
товариств.

Зазначений мараторій продовжено
до 01.01.2016 року.

Пунктом 15 перехідних положень ЗК
України також встановлено до 01.01.2016
року заборона на укладення угод, щодо
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення та
передбачено, що угоди у тому числі
довіреності укладенні під час дії
заборони на купівлю, продаж або іншим
способом відчуження земельних ділянок,
а так само в частині передачі прав на
майбутнє є недійсними з моменту їх
укладення (посвідчення).

При таких обставинах не можна
вважати, що у спірному договорі оренди
землі відсутні умови щодо передачі
передачі права оренди земельної
ділянки до статутного капіталу ТОВ та
права передачі у заставу, оскільки
передача права оренди земельної
ділянки до статутного капіталу ТОВ та
передачу у заставу були прямо
заборонені законом на момент
укладення так і реєстрації договору.

Тому підстави зазначені
позивачем в позові, не є підставою для
визнання договору недійсним у порядку
визначеному ст.203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК, ч.1 ст.15
ЦК України, у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, тому позивач повинен
надати цьому докази, а суд встановити
чи дійсно порушуються права позивача у
зв'язку з відсутністю у договорі умов,
передбачених ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», визначити істотність
цих умов, а також зясувати у чому саме
полягає порушення прав позивача
(правова позиція ВС України).

Згідно правової позиції ВС
України в Постановах ВСУ від 25.12.2013 року
№6-94ц13, №6-78цс13, договір оренди може
бути визнаний недійсним тільки у
випадку фактичного порушення прав
однієї зі сторін. У випадку відсутності
фактичного порушення прав, визнання
Договору оренди землі недійсним лише
на підставі формального застосування
закону являється не припустимим.

Зважаючи на вищевикладені
обставини, перевіривши всі наявні
докази, суд вважає, що позивачем не
надано доказів на підтвердження своїх
вимог. Даний Договір оренди земельної
ділянки було укладено без порушенням
вимог законодавства України. Таким
чином суд вважає, що підстав визнавати
зазначений Договір оренди землі
недійсним - немає. Як наслідок, вимоги
позивача про зобов'язання відповідача
усунути перешкоди у здійсненні його
права володіння, користування та
розпорядження належною йому земельною
ділянкою та її повернення також
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209,
212, 214-215 ЦПК України,

ст.ст. 203, 215, 626, 638 ЦК
України,

ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ
«Безмятежне» про визнання договору
оренди земельної ділянки недійсним та
усунення перешкод у здійсненні права
володіння земельною ділянкою -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутні в судовому засіданні,
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
С.М.Стеганцов