22-ц/775/587/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Мельник І.Г.
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

22 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Мироненко І.П.,
Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
19 березня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до Управління
міського майна Маріупольської міської
ради, Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, ОСОБА_2,
Міського комунального підприємства
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації», третя особа -
приватний нотаріус Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, визнання незаконними
договору оренди, свідоцтв про право
власності, рішення та зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л
А:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із даним позовом, з урахуванням
уточнень (т. 2 а.с. 147-151), посилався на
наступне. Позивачеві на праві
власності належить ? частки квартири
АДРЕСА_1. Під квартирою знаходиться
нежиле приміщення НОМЕР_1, яке має
використовуватись лише мешканцями
будинку № 50 у господарських цілях. На
підставі договору купівлі-продажу
зазначене нежиле приміщення було
продано Управлінням міського майна
Маріупольської міської ради ОСОБА_2,
яка використовує приміщення у
комерційних цілях. Своєї згоди на
продаж, як один зі співвласників
нежилого спірного приміщення, він не
давав. Рішення Маріупольської міської
ради № 113 від 17.03.2004р. «Про затвердження
переліку приміщень, які знаходяться у
міській комунальній власності та
підлягають передачі в оренду», а також
видані на підставі нього свідоцтва про
право власності на приміщення НОМЕР_2, а
у подальшому замість нього свідоцтво
про право власності на приміщення
НОМЕР_1 - є незаконними, оскільки
перехід нежилого приміщення у
комунальну власність нічим не
підтверджений. Договір, укладений між
Управлінням міського майна
Маріупольської міської ради та ОСОБА_2
на довгострокову оренду нежитлового
приміщення від 21.09.2004р. також є
незаконним, оскільки на момент його
укладання документів, які б
підтверджували власність
територіальної громади м. Маріуполя на
нежитлове приміщення НОМЕР_2 ще не
існувало, а нежитлове приміщення
НОМЕР_1 з 23.06.1998р. автоматично належало
позивачу на праві спільної власності з
іншими мешканцями будинку. У зв'язку з
порушенням відповідачами норм
Конституції України, рішення
Конституційного Суду України, положень
Цивільного кодексу України, що
гарантують захист права власності,
Закону України "Про приватизацію
житлового фонду", посилаючись на
положення ст.ст. 203, 215 ЦК України,
просив суд частково скасувати рішення
Виконавчого комітету Маріупольської
міської ради від 17.03.2004р. - в частині, що
стосується будинку АДРЕСА_1, визнати
незаконними свідоцтва Маріупольської
міської ради про право власності від
14.10.2004р. та від 03.08.2006р., договір № 462-О
від 21.09.2004р. на довгострокову оренду
приміщення, договір купівлі-продажу №
929 від 16.08.2006р., зобов'язати ОСОБА_2
звільнити приміщення НОМЕР_1,
розташоване в будинку АДРЕСА_1,
зобов'язати Маріупольське БТІ
здійснити відповідні зміни у
інвентаризаційній справі № 16242 будинку
АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 19 березня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Управління міського майна ММР,
Виконавчого комітету ММР, ОСОБА_2, МКП
«Маріупольське БТІ» про визнання
договору купівлі - продажу недійсним,
визнання незаконними договору оренди,
свідоцтв про право власності, рішення
та зобов'язання вчинити певні дії -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин по справі, що мають значення
для справи, порушення норм
матеріального права, просив рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_4 і його
представника - ОСОБА_5, які підтримали
доводи скарги, заперечення проти
скарги відповідачки ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_6, розглянувши
справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомлених про дату і
час розгляду справи представників
Управління міського майна і
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради, а також представників МКП
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» і приватного
нотаріуса ММНО ОСОБА_3, від яких
надійшли заяви про вирішення справи у
їх відсутність, дослідивши письмові
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_1 з червня 1998 року є власником 1/4
частини квартири АДРЕСА_1, набутої в
порядку приватизації з іншими членами
сім"ї. Позивач зареєстрований в цій
квартирі з 1996 року.

Відповідно до реєстраційного
посвідчення від 10.12.1987р.
багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 на
підставі рішення Жданівської
міськради народних депутатів № 150 від
29.03.1989р. зареєстрований за Міським
житловим управлінням м. Жданова та
відносився до державного житлового
фонду.

Нежиле приміщення НОМЕР_2 будинку
АДРЕСА_1 знаходилося на цокольному
поверсі та складалося з 14 приміщень, а
саме: приміщення №№ 1,2,10,14 - коридор, №№
3-9, 11 - кабінет, №№ 12,13 - санвузол. З
поверхового плану, відомості
внутрішніх обмірів та підрахунку площ
приміщень будови по АДРЕСА_1
вбачається, що нежиле приміщення
НОМЕР_1 у складі 6 приміщень, а саме
приміщень №№ 5-10 було виділено з
нежилого приміщення НОМЕР_2 в окремий
об'єкт. Після проведення реконструкції
та влаштування окремого входу, площа
нежилого приміщення НОМЕР_1 була
збільшена до 76,6кв.м. за рахунок
суміжних кімнат, які не входили до
складу нежилого приміщення НОМЕР_2.
Нежиле приміщення НОМЕР_1 кімн.1-10 в
приміщенні літ. А/п не призначене для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку, не відносяться до допоміжних,
а є самостійно визначеним об'єктом,
який використовувався під службовий
кабінет.

Рішенням Маріупольської міської ради
№ 113 від 17.03.2004р. «Про затвердження
переліку приміщень, які знаходяться у
міській комунальній власності та
підлягають передачі в оренду»,
затверджено перелік нежитлових
приміщень, що підлягають передачі в
оренду, в тому числі приміщення в
будинку АДРЕСА_1.

За договором № 462-О від 21.09.2004р.,
укладеним між Управлінням міського
майна Маріупольської міської ради та
СПД ОСОБА_2, і додатковою угодою до
нього 09.08.2006р. нежиле приміщення НОМЕР_1
(первісно кімн. 1-10 у складі приміщення
НОМЕР_2) площею 76,6кв.м. передано в
довгострокову оренду з цільовим
призначенням - крамниця.

Згідно із свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від
03.08.2006р., виданим на підставі рішення
Маріупольської міської ради від
17.03.2004р. замість свідоцтва про право
власності № САА 315490 від 14.10.2004р. (прим.
НОМЕР_2), нежиле приміщення НОМЕР_1 (А/п)
багатоквартирного жилого будинку А-9
належить територіальній громаді в
особі Маріупольської міської ради.

Рішенням Маріупольської міської ради
від 27.06.2006р. № 5/3-200 "Про затвердження
переліку об"єктів міської комунальної
власності, підлягаючих приватизації у
другому півріччі 2006 року" затверджено
перелік об"єктів, що належать до
приватизації, в тому числі нежиле
приміщення в будинку АДРЕСА_1.

За договором купівлі-продажу
(приватизації) № 929 від 16.08.2006р.,
посвідченим приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, вбудоване
нежитлове приміщення літ. А/п прим. 146
кімн. 1-10 загальною площею 76,6кв.м. в
цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1
придбано ОСОБА_2 у Управління міського
майна Маріупольської міської ради з
наданням дозволу виконкому ради від
20.09.2006р. на реконструкцію приміщення у
магазин, а також з видачею набувачу
свідоцтва про право власності на майно
реєстр. № 900 від 09.10.2006р. Право власності
набувача підвергнуто державній
реєстрації 02.11.2006р. за № 7895513.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з відсутності
у позивача будь-якого суб'єктивного
речового права на нежиле приміщення
НОМЕР_1, яке є самостійним об"єктом
цивільно-правових відносин, та дійшов
висновку про не порушення прав
позивача прийнятим рішенням виконкому
ради, укладеними договорами щодо
спірного приміщення і виданими щодо
нього свідоцтвами.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Згідно статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про
приватизацію житлового фонду"
приватизація державного житлового
фонду - це відчуження квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках, призначених для
проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

У статті 1 Закону України "Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку" дано
визначення поняття "допоміжні
приміщення багатоквартирного будинку",
як приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітини, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення).

В цій же статті унормовано поняття
"нежиле приміщення", як приміщення, що
належить до житлового комплексу, але
не відноситься до житлового фонду і є
самостійним об'єктом цивільно-правових
відносин.

Тож, законодавство розмежовує поняття
допоміжного та нежилого приміщення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4
відшукує своє право, яке є похідним від
його права власності на частку в
квартирі № 111, на нежиле приміщення
НОМЕР_1 у цокольному приміщенні в
багатоквартирному будинку,
наполягаючи на його статусі як
допоміжного.

Проте, ці доводи позову не знайшли
свого підтвердження і судом за
результатами розв"язання спору зведено
правильний висновок, що предметом
оспорюваних договорів, свідоцтв, акту
виконавчого органу місцевої ради є
нежитлове приміщення, що не являється
об"єктом права спільної власності
співвласників будинку.

Так, реєстраційне посвідчення на
багатоквартирний будинок АДРЕСА_1
видано 10.12.1987р., а з 1989 року будинок, що
відноситься до державного житлового
фонду, зареєстрований за Міським
житловим управлінням м. Жданова. Ці
події відбулись до прийняття Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992р.,
який набрав чинності 22.07.1992р.

Позивач набув в порядку приватизації
право власності на 1/4 частки у квартирі
АДРЕСА_1 у 1998 році.

До приватизації відповідачкою ОСОБА_2
спірного приміщення НОМЕР_1 в ньому
розташовувався опорний пункт міліції
№ 19 Орджонікідзевського РВ (у складі
приміщення НОМЕР_2, що мало
функціональне призначення - для
влаштування адміністративних
приміщень).

З огляду на положення ст. 4 ЖК України та
ст. 1 Закону України "Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку" нежилі приміщення НОМЕР_2 і
НОМЕР_1 в багатоквартирному жилому
будинку № 50 не входять до житлового
фонду, зважаючи на їх цільове
призначення: використання для
адміністративних цілей, торгівельних
та інших потреб непромислового
характеру.

Судом першої інстанції досліджено в
ході розгляду справи матеріали
інвентаризаційної справи і не здобуто
з цього першоджерела відомостей про
визначення спірного приміщення за
своїми ознаками як допоміжного. Судом
надана належна оцінка зібраним у
справі доказам, а саме суд в порядку ст.
212 ЦПК України оцінив в своїй
сукупності: поверховий план цокольного
поверху будинку літ. А/п, відомість
внутрішніх обмірів площ приміщень,
висновок ПП Агентство "Мультисервис"
про вартість об"єкту незалежної оцінки,
інформація Департаменту розвитку
житлово-комунальної інфраструктури
Маріупольської міської ради від
23.07.2013р., висновок ТОВ
"Маріупольцивільпроект" від 16.12.2004р. про
технічну можливість реконструкції
нежилих приміщень опорного пункту,
погодження інспекції з пожежного
контролю і санітарно-епідеміологічної
станції на реконструкцію приміщення
під магазин, згода балансоутримувача
ЖКП "Азовжитлокомплекс", а також акти
від 20.06.2008р. і 05.08.2009р. поточної
перевірки виконання умов договору
купівлі-продажу, які свідчать про
відсутність інженерних комунікацій та
технічних пристроїв в приміщенні
НОМЕР_1, які необхідні для забезпечення
санітарно-гігієнічних умов та
безпечної експлуатації квартир тощо.
Цих обставин не заперечували і не
спростували позивач і його представник
під час апеляційного перегляду справи.

Згода комітету самоорганізації
населения "Азовстальський" від 24.02.2005р.,
існування якої позивач ставить під
сумнів, на переобладнання нежилого
приміщення в АДРЕСА_1 в продовольчий
магазин з організацією окремого входу,
не оспорена, не відкликана у
встановленому законом порядку.

На базі цих матеріалів суд дійшов
вірного висновку про відсутність в
спірному приміщенні
загальнобудинкових комунікацій,
призначених для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку, що
спростовує твердження позивача про
статус спірного приміщення - як
допоміжного, співвласником якого він є.

Колегія суддів не може погодитись із
твердженнями позивача в апеляційній
скарзі про знаходження у приміщенні
НОМЕР_1 частини центрального опалення
будинку, як складової інженерних
комунікацій будинку, що за положеннями
ч. 2 ст. 382 ЦК України належать власникам
багатоквартирних будинків на праві
спільної власності, оскільки в
розумінні поняття у Законі "Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку", спірне
нежитлове приміщення не містить, як
наведено вище, загальнобудинкових
комунікацій, без доступу яких не зможе
функціонувати будинок і його системи в
цілому. Зазначені ж у апеляційній
скарзі продольні і поперечні стін є
конструктивними елементами
багатоквартирного будинку.

Отже, вказане нежиле приміщення у
цокольному поверсі, що не має ознак
загального майна, з огляду на
визначення цього поняття у вказаному
Законі, за технічною документацією
будинку не проектувалось і не
призначалось як допоміжне.

Лист балансоутримувача - ЖКП
"Азовжитлокомплекс" від 12.05.2006р. за
наслідками розгляду звернень
мешканців будинку щодо незадовільного
опалення не доводить зворотнього, як
наполягає у змісті апеляційної скарги
позивач.

З 2004 року це приміщення з організацією
окремого входу використовується
відповідачкою ОСОБА_2 під магазин, що не
заперечувалось позивачем. Проте,
відшукувати права на це майно ОСОБА_1
став лише за спливом понад 8 років.

В суді апеляційної інстанції позивач
підтвердив невикористання ним
спірного приміщення, а пристосування
цих приміщень для адміністративних
цілей: розташування опорного пункту,
офісу народного депутата, зараз -
магазину.

У п. 11. резолютивної частини рішення
Конституційного Суду України № 4-рп/2004
від 02.03.2004р. наведено, що допоміжні
приміщення (підвали, сараї, кладовки,
горища, колясочні і т.ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир (кімнат у квартирах)
багатоквартирних будинків.

Оскільки в ході судового розгляду не
встановлено статусу спірного
приміщення як допоміжного, то
відхилення судом першої інстанції
доводів позову ОСОБА_1 про автоматичну
належність йому цього приміщення поряд
з іншими співвласниками квартир у
будинку є вірним.

В апеляційній скарзі позивач
посилається на те, що суд не надав
оцінку тому, що укладений між
Управлінням міського майна і ОСОБА_2
довгостроковий договір оренди
приміщення від 21.09.2004р., містить
посилання на свідоцтво про право
власності від 17.10.2004р. і витяг БТІ від
14.10.2004р, яких в хронології часу ще не
існувало на момент укладення цього
договору.

Але ж ці доводи не є слушними, оскільки
даний договір, дата укладення якого, як
повідомила ОСОБА_2, відповідає даті
звернення її із заявою до орендодавця в
особі Управління міського майна, і
договір від 21.09.2004р. згідно із п. 8.1
набирає чинності з моменту його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, що в даному
випадку відбулось тільки 24.11.2004р.

В ході перевірки законності і
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції встановлено, що спірне
приміщення не є допоміжним приміщенням
будинку № 50, тому міська рада в межах
своєї компетенції з дотриманням вимог
ст.ст. 16, 26, 29, 60 Закону України "Про
місцеве самоврядування" прийняла
рішення про затвердження переліку
нежитлових приміщень, що перебувають у
міській комунальній власності і
підлягають передачі в оренду. На
законних підставах видане і свідоцтво
про право власності на спірне
нежитлове приміщення на ім"я
територіальної громади в особі
Маріупольської міської ради.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
невстановлення порушення суб'єктивних
прав позивача щодо спірного нежилого
приміщення НОМЕР_1, вмотивованих у
змісті позову положеннями ст.ст. 203, 215,
321 ЦК України, ч. 2 ст. 10 Закону "Про
приватизацію державного житлового
фонду". Оскільки не встановлено підстав
для задоволення вимог про скасування
рішення виконкому Маріупольської
міської ради від 17.03.2004р. в частині
будинку № 50, визнання незаконними
свідоцтва про право власності від
14.10.2004р. та від 03.08.2006р., договору № 462-О
від 21.09.2004р., договору № 929 від 16.08.2006р.,
то відсутні підстави для задоволення
позову ОСОБА_1 в частині зобов'язання
БТІ здійснити відповідні зміни у
інвентаризаційній справі № 16242 будинку
АДРЕСА_1, а також в частині зобов'язання
ОСОБА_2 звільнити займане нею на
достатніх правових підставах
приміщення НОМЕР_1.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
рішення позивачем і його представником
не надано і в суді апеляційної
інстанції. Порушень норм
процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 19 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді