Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням;
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про відшкодування витрат на
ремонтно-будівельні роботи, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення
Сторожинецького районного суду
Чернівецької області від 31 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 24 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5, посилаючись
на те, що він є власником житлового
будинку АДРЕСА_1. З 25 жовтня 1998 року
відповідач проживає у вказаному
будинку як чоловік доньки позивача. 15
січня 2013 року шлюб між донькою позивача
та ОСОБА_5 розірвано. Оскільки
останній залишився проживати у
спірному будинку після припинення
шлюбу з ОСОБА_7, систематично порушував
правила спільного проживання, не
сплачував плату за користування жилим
приміщенням та комунальні послуги,
просив визнати ОСОБА_5 таким, що втратив
право користування житловим будинком.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_5, посилаючись
на те, що останній після припинення
шлюбних відносин з ОСОБА_7 залишився
проживати у спірному будинку,
систематично порушував правила
спільного проживання, не сплачував
плату за користування жилим
приміщенням та комунальні послуги.
Просила визнати ОСОБА_5 таким, що
втратив право користування житловим
будинком.

Ухвалою Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від
05 серпня 2013 року зазначені вимоги
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об'єднано в одне
провадження.

У липні 2013 року ОСОБА_5, заперечуючи
проти указаних позовів, звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою,
посилаючись на те, що був вселений до
будинку АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї
власника. Оскільки він за власний кошт
здійснив ремонтно-будівельні роботи в
будинку, просив стягнути з ОСОБА_3
витрати на поліпшення майна та
придбання меблів у розмірі 218 209,50 грн.

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 31
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 24 січня 2014
року, в задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_5
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_5 понесені ним витрати
на проведення ремонтно-будівельних
робіт будинку АДРЕСА_1, що належить на
праві власності ОСОБА_3, у розмірі 82 230
грн. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
ухвалити нове рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та відмову в
задоволенні позову ОСОБА_5

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими, у процесі розгляду
справи судами не порушені норми
матеріального та процесуального права,
а тому ці судові рішення необхідно
залишити без змін, а касаційну скаргу -
відхилити.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та задовольняючи позов
ОСОБА_5 частково, суд першої інстанції,
з яким погодився і апеляційний суд,
виходив з недоведеності
систематичного порушення ОСОБА_5
правил співжиття, що робить неможливим
для інших проживання в будинку.
Поліпшення житла здійснено ОСОБА_5 за
згодою ОСОБА_3, а тому витрачені на
ремонтно-будівельні роботи кошти
підлягають стягненню з власника даного
будинку на користь позивача за
зустрічним позовом.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій повністю
погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Установлено та з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час
шлюбу набуто будинок АДРЕСА_1.

Відповідно договору між
Сторожинецьким міжгосподарським
комбінатом по виробництву будівельних
матеріалів та будівництву та ОСОБА_3,
посвідченого державним нотаріусом
Сторожинецької державної нотаріальної
контори Чернівецької області Коржан
В.Д., 05 травня 1998 року здійснено
купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1.

25 жовтня 1998 року укладено шлюб між
ОСОБА_5 та ОСОБА_9, після чого
остання прийняла прізвище чоловіка.

У січні 1999 року проведено реєстрацію
ОСОБА_5 у спірному будинку.

Відповідно до постанови
Сторожинецького РВ УМВС України в
Чернігівській області про відмову в
порушенні кримінальної справи
від 01 лютого 2012 року ОСОБА_5 винесено
офіційне застереження за вчинення ним
насильства в сім'ї.

У січні 2013 року ОСОБА_7 зверталась до
Сторожинецького РВ УМВС України в
Чернігівській області з заявою про
сварку з ОСОБА_5, однак ніяких заходів
громадського впливу до останнього
застосовано не було, оскільки вказані
обставини не підтвердились.

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 15
січня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7
розірвано.

Відповідно до висновку
Сторожинецького РВ УМВС України в
Чернігівській області в діях ОСОБА_5 за
заявою ОСОБА_7 за обставинами подій від
09 березня 2013 року будь-якого роду
протиправних дій не вбачається.

Згідно зі ст. 6 ЖК України жилі будинки і
жилі приміщення призначаються для
постійного проживання громадян

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК УРСР члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Члени сім'ї власника
будинку (квартири) зобов'язані дбайливо
ставитися до жилого будинку (квартири).
Повнолітні члени сім'ї власника
зобов'язані брати участь у витратах по
утриманню будинку (квартири) і
придомової території та проведенню
ремонту. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій дійшли вірного висновку, що
підстави для виселення ОСОБА_7 з
приміщення спірного будинку відсутні,
тому відповідно до вимог ст. 337 ЦПК
України рішення в цій частині
залишаються без змін.

Разом з тим, передчасним є висновок
судів першої та апеляційної інстанцій
щодо стягнення із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_7 витрат на проведення
ремонтно-будівельних робіт будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 100 ЖК УРСР
переобладнання і перепланування
жилого будинку і жилого приміщення
провадяться з метою підвищення їх
благоустрою і перетворення
комунальних квартир в окремі квартири
на сім'ю. Переобладнання і
перепланування жилого приміщення
допускаються за згодою наймача, членів
сім'ї, які проживають разом з ним, та
наймодавця і з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЖК УРСР громадяни, які
мають у приватній власності жилий
будинок (квартиру), зобов'язані
забезпечувати його схоронність,
провадити за свій рахунок поточний і
капітальний ремонт, утримувати в
порядку придомову територію.

Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України
добросовісний набувач (володілець) має
право залишити собі здійснені ним
поліпшення майна, якщо вони можуть бути
відокремлені від майна без завдання
йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть
бути відокремлені від майна,
добросовісний набувач (володілець) має
право на відшкодування здійснених
витрат у сумі, на яку збільшилася його
вартість.

Вирішивши питання про стягнення
коштів, витрачених на
ремонтно-будівельні роботи житлового
будинку, суд першої інстанції на
зазначені норми уваги не звернув, у
порушення статей 60, 212 ЦПК України не
з'ясував чи було виконано ремонтні
роботи спірного приміщення та на яку
суму збільшилася вартість указаного
майна, не перевірив доказів, які
підтверджують ці обставини.

За змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Також місцевий суд залишив поза увагою
вимоги ст. 60 СК України та не з'ясував
джерела походження коштів, за які
відбувалося поліпшення будинку; не
звернув уваги на те, що сам ОСОБА_7
залишився проживати в цьому будинку, де
також проживає і його дочка.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував
всі обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм належної оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення в частині
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
понесених останнім витрат на
проведення ремонтно-будівельних робіт
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції в цій частині. В іншій
частині рішення Сторожинецького
районного суду Чернівецької області
від 31 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 24 січня 2014 року
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 31
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 24 січня
2014 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 витрат на проведення
ремонтно-будівельних робіт скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення Сторожинецького
районного суду Чернівецької області
від 31 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 24 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська