У Х В А Л А

Іменем України

04 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Власова С.О., Мацунича М.В.,

при секретарі - Савариній Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Тячівського районного суду від 18
березня 2014 року по справі за позовом
публічного акціонерного товариства
«Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Креді Агріколь Банк» /надалі-банк/
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором. Позовні вимоги
обґрунтовував тим, що у відповідності
до кредитного договору № 1/1169122 від
04.07.2012 р. банк, надав відповідачці
кредит у сумі 62295 грн. терміном до 03.07.2014
р. включно під 0.00 % річних за
користування кредитом. Банк свої
зобов'язання за кредитним договором
виконав надавши позичальнику
передбачені договором гроші.
Відповідачкою порушені умови
кредитного договору, а саме не
повертається кредит в строки
передбачені графіком та не сплачується
пеня. Станом на 17.12.2013 р. за нею
рахується непогашена заборгованість у
розмірі 28055.11 грн. У зв'язку з наведеним
просив стягнути з відповідачки вказану
заборгованість.

Рішенням суду першої інстанції позов
задоволено в повному обсязі.

ОСОБА_1 оскаржила це рішення, порушила
питання про його скасування та
ухвалення нового, про відмову в
задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, порушенням судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права.

В судове засідання особи, які беруть
участь у справі не явились, про причину
неявки не повідомили і тому суд
розглянув справу у їх відсутності та
без фіксації судового засідання
відповідно до ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача та дослідивши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
оскарженню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції зводяться до
твердження незаконності прийнятого
судом рішення по таким підставам як
протиправне нарахування штрафних
санкцій згідно кредитного договору;
жодного доказу виконання банком умов
договору до позовної заяви не надано;
позивачем в якості доказів було надано
претензії, однак банком не надано
доказів, щодо направлення зазначених
претензій сторонам судового процесу;
надані позивачем повідомлення про
вручення містять підпис відмінний від
сторін процесу, а також не містять
інформацію про саме повідомлення яке
направлялось.

Однак, зазначені доводи є
безпідставними.

Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в термін передбачений
договором, одностороння відмова від
виконання зобов'язання не
допускається, боржник не звільняється
від відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За правилами ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлено обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором кредитор
зобов'язується надати грошові кошти
позичальнику в розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки.

Як вбачається з матеріалів справи,
04.07.2012 р. між банком та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір № 1/1169122,
згідно якого відповідачці був наданий
кредит на придбання транспортного
засобу для особистих потреб у сумі 62295
грн. терміном до 03.07.2014 р. під 0.00 % річних
(а.с. 5-13).

Обумовлену договором суму
відповідачка отримала, що
стверджується меморіальним ордером №
1/1169122 від 04.07.2012 р. (а.с. 18), тому посилання
апелянтки на те, що банком жодного
доказу виконання умов договору до
позовної заяви не надано є
безпідставним.

Взяті на себе зобов'язання погашати
кредит та сплачувати нараховані
відсотки згідно графіку у повній мірі
не виконала. Станом на 17.12.2013 р. вона має
перед банком заборгованість у сумі
28055.11 грн., яка складається із
заборгованості по позиковому рахунку у
сумі 14761.63 грн. та заборгованості по
рахунку простроченої позики у сумі
12978.15 грн. У зв'язку з несвоєчасним
погашенням кредиту, процентів та
комісійної винагороди відповідачці
нарахована пеня у сумі 315.33 грн. (а.с. 4).

Як вказано в постанові Верховного Суду
України від 31 жовтня 2012 року про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 листопада 2011 р. якщо штраф і
пеня стосуються різних правопорушень
одночасне їх стягнення не
забороняється. Це висновок є
обов'язковим для суду при вирішенні
подібних справ відповідно доч.2 ст.214
ЦПК України.

В даному випадку штрафні санкції по
даному кредитному договору
передбачені п.3.2.5, 3.2.6. договору.
Зазначені види платежу передбачені за
різні правопорушення і тому їх
стягнення є правомірним. (а.с.8)

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог чи
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Зазначений вище довод апеляційної
скарги - щодо неотримання кредиту -
жодним доказом не доведений і тому до
уваги не може бути прийнятий
відповідно до зазначеної норми
процесуального права.

Натомість позивачем доведено
належними доказами - кредитним
договором з додатками, меморіальним
ордером, паспортом та індефікаційним
кодом відповідачки, листом - вимогою
банку про погашення заборгованості,
розрахунком заборгованості - факт
договірних відносин між сторонами та
факт отримання кредиту.

Сума заборгованості відповідачки
підтверджена відповідним розрахунком
заборгованості і вона стосується
періоду станом на 10.12.2013 р. /а.с.4/.
Твердження апелянтки неправдивості
цих розрахунків жодними доказом не
підтверджено.

Посилання апелянтки на те, що підпис на
повідомленні про вручення поштового
відправлення належить не їй, зразки її
підпису містяться на інших матеріалах
справи, не може бути взято до уваги на
підставі наступного.

Відповідно до п. 106 Постанови Кабінету
Міністрів України від 5 березня 2009 року
№270 «Про затвердження Правил надання
послуг поштового зв'язку» під час
вручення фізичній особі реєстрованого
поштового відправлення, виплати коштів
за поштовим переказом з повідомленням
про вручення працівник поштового
зв'язку на підставі пред'явленого
одержувачем документа, що посвідчує
особу, зазначає на бланку повідомлення
про вручення його прізвище.

Матеріалами справи встановлено, що
23.11.2013 року ОСОБА_1 особисто отримала
вимогу банку про погашення
заборгованості, що підтверджується
відповідною відміткою на повідомленні
про вручення поштового відправлення,
про що свідчить підпис працівника
поштового зв'язку, а не, як зазначає
апелянтка, її особистий підпис (а.с. 25).

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів констатує, що відповідачка
підписуючи вищевказаний кредитний
договір погодилася з всіма умовами
договору, а тому підстав стверджувати
про їх несправедливість після
отримання кредиту та його використання
немає.

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
може бути підставою для скасування
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи. Зі
змісту вищевказаного слід зробити
висновок про правильне вирішення
справи і тому доводи апеляційної
скарги щодо допущення процесуальних
порушень до уваги не приймаються.

На підставі наведеного колегія суддів
констатує, що суд вірно встановив
фактичні обставини справи, правильно
застосував матеріальний закон вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від
18 березня 2014 року по даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :