№ справи 761/3710/14 № апеляційного
провадження:22-ц/796/8659/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Савицький
О.А.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого: Семенюк Т.А.

Суддів : Кравець В.А., Музичко С.Г.

При секретарі : Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 21 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
ОСОБА_5 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 21 травня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду
ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, про задоволення позову у повному
обсязі, вважаючи її такою, що винесена
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, не враховано
обставини, які мають суттєве значення
для справи.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився,
хоча був повідомлений про час та місце
розгляду справи належним чином, про
причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів вважає за можливе
слухати справу у відсутність особи, яка
не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що у лютому 2014 року
позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що
наказом № 71 Української державної
інноваційної компанії, яка в
подальшому перейменована в Державну
інноваційну фінансово-кредитну
установу від 27 лютого 2006 року його
призначено на посаду начальника
відділу нормативно-правового
забезпечення департаменту правового
забезпечення. У зв'язку із численними
змінами в організації виробництва і
праці, наказом від 16 листопада 2010 року
№ 135 ОСОБА_4 переведено на посаду
провідного юриста відділу
претензійно-позовної роботи
юридичного управління ДІФКУ. 30 вересня
2013 року адміністрацією ДІФКУ
повідомлено позивача про звільнення з
займаної посади через два місяці з дня
попередження у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці, в тому
числі скороченням чисельності та штату
працівників ДІФКУ. 8 січня 2014 року
позивач звільнений з займаної посади
за наказом ДІФКУ № 1. У зв'язку із
викладеним, просив суд поновити його на
посаді провідного юриста відділу
претензійно-позовної роботи
юридичного управління Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи, стягнути з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 9 січня 2013 року
по час поновлення на роботі,
зобов'язати ДІФКУ відшкодувати
позивачу моральну шкоду в розмірі 10 000
грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
наказом № 71 Української державної
інноваційної компанії, яка в
подальшому перейменована в Державну
інноваційну фінансово-кредитну
установу від 27 лютого 2006 року ОСОБА_4
призначено на посаду начальника
відділу нормативно-правового
забезпечення департаменту правового
забезпечення.

У зв'язку із численними змінами в
організації виробництва і праці,
наказом від 16 листопада 2010 року № 135
ОСОБА_4 переведено на посаду провідного
юриста відділу претензійно-позовної
роботи юридичного управління ДІФКУ.

Рішенням ДІФКУ від 9 вересня 2013 року № 1
постановлено провести в організації
виробництва та праці Центрального
апарату ДІФКУ, в тому числі скорочення
чисельності та штату працівників,
зміну істотних умов праці.

Наказом ДІФКУ № 47 від 10 вересня 2013 року
у відділі претензійно-позовної роботи
юридичного управління скорочено
посаду начальника відділу
претензійно-позовної роботи з
посадовим окладом 10 000 грн. в місяць,
тобто посади, яку обіймав позивач.

30 вересня 2013 року адміністрацією ДІФКУ
повідомлено позивача про звільнення з
займаної посади через два місяці з дня
попередження у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці, в тому
числі скороченням чисельності та штату
працівників ДІФКУ.

Наказом № 1 від 8 січня 2014 року про
припинення трудового договору ОСОБА_4
звільнено з посади провідного юриста
Відділу претензійно-позовної роботи
юридичного правління у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці Центрального апарату ДІФКУ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

За положенням ст. 49-2 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

Згідно до п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи , організації, скорочення
чисельності або штату працівників , чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника , які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або , що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджував
ся він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Пунктом 9, 13 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної шкоди
визначається в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань з урахуванням в
кожному конкретному випадку ступеню
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації. Судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
вважав їх необґрунтованими, виходив з
того, що звільнення позивача проведено
з дотриманням діючого законодавства ,
будь-яких порушень прав ОСОБА_4 з боку
відповідача не встановлено.

Колегія суддів не може
погодитися з доводами апелянта, що
судом першої інстанції не враховано, що
відповідачем не запропоновано
позивачу жодної посади, як в рамках
кваліфікації так і поза нею, оскільки
вакансії, які б відповідали його
професії, кваліфікації, спеціалізації
були відсутні. На час попередження
позивача про його звільнення 30 вересня
2013 року та на час його звільнення 8
січня 2014 року будь-які вільні вакансії,
в тому числі декретні, були відсутні.

Також колегія суддів не може
погодитися з доводами апеляційної
скарги, що суд першої інстанції не
врахував, що вакантну посаду, яка
з'явилася у січні 2014 року після його
звільнення, у зв'язку із перебуванням
провідного юриста Беньковської І.В. на
лікарняному у зв'язку із вагітністю та
пологами, повинен був обійняти він,
оскільки, як вбачається з матеріалів
справи, після появи у відповідача
вакантної посади, на засіданні
спеціально створеної комісії, було
прийнято рішення про переважне право
на заняття цієї тимчасової посади
провідного юриста, серед вісьмох
скорочених працівників з юридичною
освітою, працівнику з більш високою
продуктивністю праці, при рівних інших
показниках, - провідному юристу
Тарасенко О.В., що відповідає положенню
ст.. 42, 42-1 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги також
висновків суду не спростовують та не
дають підстав вважати, що судом
допущені порушення норми
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 21 травня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді