УХВАЛА

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору про спільну
діяльність недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 19 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
від 11 липня 2011 року про спільну
діяльність, укладеного у простій
письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
предметом якого було придбання одного
20-футового контейнера із встановленням
його на території КП № 3 ТСК № 2 ТОВ
«Промтоварний ринок» на торговельному
місці НОМЕР_1 та здійснення
підприємницької діяльності з
використанням придбаного контейнера.

17 квітня 2013 року ОСОБА_3 подала до суду
заву про уточнення позовних вимог в
частині їх обґрунтування. Позов згідно
із заявою від 17 квітня 2013 року
обґрунтовано тим, що укладений між
сторонами 11 липня 2011 року договір про
спільну діяльність не був спрямований
на реальне настання правових
наслідків, позивач з 1998 року є
власником 20-футового контейнера,
встановленого на торговельному місці
НОМЕР_1 на території КП № 3 ТСК № 2 ТОВ
«Промтоварний ринок», внаслідок чого
позивач опинилась у невигідному
положенні, оскільки виконувала свої
обов'язки за договором, в той час як
відповідач не виконувала належним
чином обов'язки, передбачені договором,
зокрема, не внесла внесок у спільну
діяльність за умовами п. 5.1 договору від
11 липня 2011 року.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3
просила визнати договір про спільну
діяльність від 11 липня 2011 року
недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст.
203 ЦК України.

У судовому засіданні позивач пояснила,
що вона 11 липня 2011 року уклала зі ОСОБА_4
договір про спільну діяльність,
оскільки з 1998 року є власником
20-футового контейнера, встановленого
на торговельному місці НОМЕР_2 Номер
торговельного місця був змінений ТОВ
«Промтоварний ринок» у 1999 році на
НОМЕР_1. Правовстановлюючих документів
на належний їй контейнер вона не має,
оскільки надала їх у 1998 році ТОВ
«Промтоварний ринок», яке у подальшому
їх втратило. Також пояснила, що ніяких
оплат на користь ТОВ «Промтоварний
ринок» за використання контейнера вона
не здійснювала, не маючи такої
фінансової можливості, оскільки єдиним
її доходом є пенсія.

Представники відповідача проти
задоволення позову заперечували на
підставі того, що відповідач, укладаючи
договір про спільну діяльність, мала
намір здійснювати і фактично здійснює
торговельну діяльність на ринку до
сьогодні, весь цей час в повному обсязі
оплачує ринковий збір та послуги ТОВ
«Промтоварний ринок» з обслуговування
торгового місця та зовнішньої охорони
контейнера НОМЕР_1. З огляду на
положення ст. ст. 1130, 1131 ЦК України
просили в позові відмовити в повному
обсязі.

Рішенням Комінтернівського районного
суду Одеської області від 19 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
21 листопада 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, відмовляючи
у визнанні договору про спільну
діяльність недійсним, виходив із того,
що позивачка ОСОБА_3 не довела
належними й допустимими доказами те, що
оспорюваний договір не був спрямований
на реальне настання правових
наслідків.

Таких висновків суд дійшов з
порушенням норм процесуального права з
огляду на наступне.

Установлено, що 01 квітня 1998 року ОСОБА_3
уклала із ТОВ «Промтоварний ринок»
договір на обслуговування та охорону
контейнера НОМЕР_2, предметом якого
було надання товариством особі, що
володіє контейнером, місця для
встановлення на контейнерному
комплексі 20-футового контейнера.
Термін дії договору становить десять
років з моменту його укладення, тобто
до 01 квітня 2008 року.

11 липня 2011 року у простій письмовій
формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено
договір про спільну діяльність
предметом якого було придбання одного
20-футового контейнера із встановленням
його на території КП № 3 ТСК № 2 ТОВ
«Промтоварний ринок» на торговельному
місці НОМЕР_1 та здійснення з
використанням цього контейнера
підприємницької діяльності.

За умовами договору ОСОБА_3, зокрема,
зобов'язана укласти з адміністрацією
ТОВ «Промтоварний ринок» договір про
надання послуг із здійснення
торговельної діяльності; ОСОБА_4
зобов'язана здійснювати оплату 50 %
витрат за сумісною діяльністю та
прийняти 50 % здобутих від сумісної
діяльності прибутків. Пунктом 5
договору про спільну діяльність
передбачений розмір внесків кожної з
сторін у вигляді грошових коштів у
розмірі 400 тис. грн. Згідно з п. 9.1 дія
цього договору триває весь час
сумісного володіння сторонами
контейнерами.

11 липня 2011 року ОСОБА_3 уклала із ТОВ
«Промтоварний ринок» договір НОМЕР_1
про надання послуг із здійснення
торговельної діяльності, предметом
якого є послуги, які ТОВ «Промтоварний
ринок» надає позивачу, та зобов'язання
позивача здійснювати торговельну
діяльність згідно із законодавством
України.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, 13 липня 2011 року між сторонами
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є суб'єктами
підприємницької діяльності, укладено
договір оренди павільйону,
розташованого на торговому місці
НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України,
вирішуючи питання про відкриття
провадження в справі, суд повинен
виходити з того, що згідно зі ст. 124
Конституції України юрисдикція
загальних судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі,
а за чч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України в порядку
цивільного судочинства суди
розглядають справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ за Кодексом
адміністративного судочинства України
(ст. 17) або Господарським процесуальним
кодексом України (ст. ст. 1, 12) віднесено
до компетенції адміністративних чи
господарських судів. Законом може бути
передбачено розгляд інших справ за
правилами цивільного судочинства.

Якщо сторони уклали договір як суб'єкти
підприємницької діяльності, але при
цьому не засвідчили договір
відповідними печатками та реквізитами,
це не може свідчити, що між ними
укладено договір як між фізичними
особами на задоволення своїх побутових
потреб. Суди, визначаючись із
підсудністю справи, мають виходити як
зі змісту договору, прав та обов'язків
сторін, так і намірів сторін щодо
наслідків договору.

Зі змісту договору від 11 липня 2011 року
вбачається, що він укладений сторонами
з метою ведення комерційної
підприємницької діяльності та
отримання прибутку.

Розглядаючи спір по суті спору, суди не
взяли до уваги, що між сторонами
укладено договір про спільну
діяльність з метою здійснення
підприємницької діяльності, та, як
наслідок, не з'ясували, суду якої
юрисдикції підвідомчий такий спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 19 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 21 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Н.А.
Горелкіна

Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко