Справа № 340/483/13-ц
Провадження № 22-ц/779/44/2014
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення, за апеляційною скаргою ПАТ
КБ «ПриватБанк» на рішення
Верховинського районного суду від 16
жовтня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду із вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що у лютому
2007 року між банком та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, за яким
остання отримала кредит у вигляді
кредитної лінії у розмірі 21 240,0 доларів
США строком до 18.02.2027 року. В
забезпечення виконання зобов'язань між
сторонами укладено договір іпотеки, за
умовами якого ОСОБА_2 надала банку в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1

У зв'язку з невиконанням відповідачем
умов кредитного договору ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся до суду із
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки. Рішенням
Верховинського районного суду від
09.02.212 року позов задоволено. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки шляхом
застосування процедури продажу
квартири, яка є предметом іпотеки.

У зв'язку з вищевказаними обставинами,
позивач просив суд виселити
відповідачів із спірної квартири та
зняти їх з реєстраційного обліку в
територіальному органі державної
міграційної служби.

Рішенням Верховинського районного
суду від 16 жовтня 2013 року в задоволенні
вищевказаного позову відмовлено.

ПАТ КБ «ПриватБанк» на дане рішення
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Апелянт вказав, що у лютому 2007 року з
відповідачем ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, за яким відповідач
отримав кредит у розмірі 21240 доларів
США із строком повернення до 18.02.2027
року. Крім того, між сторонами
укладений договір іпотеки, за яким для
забезпечення виконання кредитних
зобов'язань ОСОБА_2 передала банку в
іпотеку належну їй квартиру,
розташовану у АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником своїх зобов'язань,
рішенням Верховинського районного
суду від 09.02.2012 року задоволено позов
банку до ОСОБА_2 та звернуто стягнення
на предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
на загальну суму 26 829,60 доларів США.

Посилаючись на положення ст.ст.39,40
Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК
України, апелянт зазначив, що звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців.

Згідно ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зняття з
реєстрації здійснюється також на
підставі остаточного рішення суду.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ
«ПриватБанк» уже мав рішення про
звернення стягнення і наявність
мешканців, що не звільнили приміщення
заважає реалізувати банку право на
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Апелянт не погоджується з висновком
суду про те, що ним не виконані вимоги
щодо порядку звернення стягнення на
предмет іпотеки. Вказав, що після
прийняття судом рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки банком
було надіслано на адресу відповідача
вимогу добровільно звільнити житлове
приміщення. Однак така вимога
відповідачем залишена поза увагою, що і
стало підставою для звернення до суду
із позовом.

Посилаючись на вказані обставини,
апелянт просить оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги банку задовольнити у
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
апелянта ПАТ КБ «Приватбанк» Рокетська
С.В. підтримала доводи апеляційної
скарги.

Відповідач ОСОБА_2 заперечила доводи
апелянта, посилаючись на
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції.

ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 20.02.2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №IFVWGK00000027, за яким
ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді
кредитної лінії у розмірі 21240,00 доларів
США строком до 18.02.2027 року (а.с.8-12).

В порядку забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором 21.02.2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
договір іпотеки квартири №б/н, за
умовами якого ОСОБА_2 надала банку в
іпотеку нерухоме майно, а саме:
квартиру загальною площею 56,80 кв.м.,
житловою площею 29,20 кв.м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання
за кредитним договором виконав у
повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредит у
розмірі та в строк, передбачені
кредитним договором. В той же час
ОСОБА_2 належним чином не виконувала
свої зобов'язання за договором, у
зв'язку з чим допустила заборгованість
за кредитом в сумі 213 831,91 грн.

Рішенням Верховинського районного
суду від 09.02.2012 року частково
задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення. В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 20.02.2007 року на загальну суму 213 831,19
грн. звернуто стягнення на предмет
іпотеки - квартиру загальною площею 56,8
кв.м., яка належить ОСОБА_2 на праві
власності, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, а
також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк»
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу, із застосуванням
процедури продажу, встановленого ст.38
Закону України «Про іпотеку», з
встановленням ціни продажу предмета
іпотеки на підставі оцінки майна
суб'єктом оціночної діяльності, на
рівні не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна та встановленням
початкової ціни предмету іпотеки в
розмірі її вартості, яка встановлена
згідно п.33.4 договору іпотеки в розмірі
90900,00 грн. (а.с.19-22).

15.04.2013 року банк направив на адресу
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 листа, в порядку ст.40
Закону України «Про іпотеку», з вимогою
добровільно звільнити нерухоме майно,
що є предметом іпотеки (а.с.23-26).

Однак, вказана вимога відповідачами не
була виконана, що і стало підставою для
звернення позивача до суду.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не дотримано процедури
звернення стягнення на предмет
іпотеки. При цьому суд зіслався на п.27
договору іпотеки, яким передбачено
право іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в порядку,
встановленому ст.37 Закону України «Про
іпотеку». В порушення вимог ст.ст.37,38
Закону України «Про іпотеку», у
встановленому порядку ПАТ КБ
«ПриватБанк» не набув права власності
на предмет іпотеки, а лише повідомив
про виселення, що є передчасним, так, як
іпотекодержатель зобов'язаний за 30
днів до укладення договору
купівлі-продажу письмово повідомити
іпотекодавця про свій намір укласти
цей договір.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком з наступних підстав.

Як роз'яснив Пленум ВССУ з розгляду
цивільних і кримінальних справ у п.9
постанови «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року
№5, право вибору способу судового
захисту, передбаченого законом або
договором (дострокове стягнення
кредиту, стягнення заборгованості, у
тому числі шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки/застави, одночасне
заявлення відповідних вимог у разі,
якщо позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки тощо) належить
виключно позивачеві (частина перша
статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Як вбачається з рішення Верховинського
районного суду від 09.02.2012 року, ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки, обравши в
даному випадку способом звернення
стягнення на предмет іпотеки
процедуру продажу, встановлену статтею
38 Закону України «Про іпотеку», а не
набуття права власності на предмет
іпотеки (37 даного Закону), як вказав суд
першої інстанції.

Таким чином, посилання суду першої
інстанції на недотримання банком
процедури, встановленої статтею 37
Закону України «Про іпотеку», пунктом 27
договору іпотеки та не набуття банком
права власності на предмет іпотеки, не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Відповідно до ст.38 Закону України, якщо
рішення суду або договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
(відповідне застереження в іпотечному
договорі) передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки будь-якій особі-покупцеві,
іпотекодержатель зобов'язаний за 30
днів до укладення договору
купівлі-продажу письмово повідомити
іпотекодавця та всіх осіб, які мають
зареєстровані у встановленому законом
порядку права чи вимоги на предмет
іпотеки, про свій намір укласти цей
договір. У разі невиконання цієї умови
іпотекодержатель несе
відповідальність перед такими особами
за відшкодування завданих збитків.

Згідно ст.40 Закону України «Про
іпотеку», звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У п.43. постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року №5, Пленум ВССУ роз'яснив, що при
розгляді позову іпотекодержателя про
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке. Згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39-40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Як вбачається з матеріалів справи,
15.04.2013 року банк направив на адресу
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 листа з посиланням на
рішення Верховинського районного суду
від 09.02.2012 року про звернення стягнення
на предмет іпотеки та з вимогою
добровільно звільнити нерухоме майно,
що є предметом іпотеки. Отримання
зазначеного попередження не
заперечила відповідач ОСОБА_2

Однак, відповідачі добровільно не
звільнили спірне житлове приміщення,
що згідно з положенням ст.40 Закону
України «Про іпотеку» є підставою для
їх примусового виселення в судовому
порядку.

Суд, першої інстанції на зазначені
обставини уваги не звернув, тому судове
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
щодо законності й обґрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 309 ЦПК є підставою для
скасування рішення з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 307,309, 313-314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»
задовольнити.

Рішення Верховинського районного суду
від 16 жовтня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири в АДРЕСА_1 та
зняти їх з реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» по 57,35 грн. з
кожного понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Пнівчук О.В.

Судді:
Беркій О.Ю.

Соколовський В.М.