АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1456/14
Головуючий 1 інст. -
Категорія: договірні
« 24» лютого 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:
Головуючого судді: Бурлака І.В.,
Суддів: Карімової
при секретарі: Кривошеіної
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 18 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК», Товариства з обмеженою
відповідальністю «УБФ» про визнання
припиненим договору поруки,-
в с т а н о в и л а:
У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним та у подальшому
уточненим та доповненим позовом до
Публічного акціонерного товариства
«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», Товариства з
обмеженою відповідальністю «УБФ». В
обґрунтування своїх вимог посилався на
те, що 27.11.2009 року між ПАТ «ІНДЕКС-БАНК»,
правонаступником якого є ПАТ «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» та ТОВ «УБФ» укладено
генеральний договір № 1888/2009-Г,
відповідно до якого банк зобов'язався
здійснювати поточне кредитування
товариства у валюті, обумовленій
кредитними договорами у межах лімітів
умов кредитування в порядку та на
умовах, визначених цим договором та
кредитними договорами. Товариство
зобов'язалося належно виконувати всі
умови, необхідні для отримання
кредитів своєчасно і належно
здійснювати погашення боргових
зобов'язань, а також належно та у строки
виконувати всі інші зобов'язання,
передбачені цим договором та
договорами забезпечення. 27.11.2009 між
банком та ТОВ «УБФ» укладено кредитний
договір №1888/2009, відповідно до якого
банк надав позичальнику кредит в сумі
700 000,00 грн. строком до 22.11.2010 року під 26%
річних та визначено комісію за
перерахування кредитних коштів в
розмірі 0,5% від розміру ліміту
кредитування та комісія за управління
кредитом в сумі 200,00 грн. В забезпечення
виконання зазначеного договору 27.11.2009
року між ПАТ «ІНДЕКС-БАНК» та ним
укладено договір поруки № 1888/2009-П1,
відповідно до якого останній взяв на
себе зобов`язання перед кредитором
відповідати у повному обсязі по
зобов`язаннях ТОВ «УБФ», які виникають
з умов генерального договору.
Відповідно до п.2.1.3 договору поруки, у
разі зміни генерального договору, в
результаті чого збільшується обсяг
відповідальності поручителя, кредитор
зобов`язується отримати відповідну
згоду поручителя. Однак, додатковими
договорами до генерального договору
від 27.05.2010 року, 22.11.2010 року, 30.12.2010 року
кредитор та боржник без відповідної
згоди поручителя, змінив умови
генерального договору, внаслідок чого
збільшився обсяг відповідальності як
боржника, так і поручителя. Просив
визнати припиненим договір поруки №
1888/2009-П1, укладений 27.11.2009 року між ним та
Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 18 листопада 2013 року позов
ОСОБА_2 - задоволено, визнано припиненим
договір поруки № 1888/2009-П1, укладений
27.11.2009 року між ОСОБА_2 та ПАТ
«ІНДЕКС-БАНК», правонаступником якого
є ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК».

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ
«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» подав апеляційну
скаргу, в якій просив рішення суду -
скасувати і ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог - відмовити.
При цьому посилався на неповне
з`ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи, на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, на порушення та
неправильне застосування норм
матеріального права. Вважав, що суд не
надав належної оцінки доказам у справі,
не звернув уваги на те, що поручитель на
добровільних засадах взяв на себе
зобов`язання перед кредитором
відповідати в повному обсязі по
зобов`язаннях позичальника, які
виникають з умов генерального
договору, як на час укладання договору
поруки, так і в майбутньому в межах
лімітів умов кредитування; що зміна
періоду нарахування відсотків не є
збільшенням обсягу відповідальності
поручителя; що жодна з передбачених
кредитними договорами комісій не
збільшує обсяг відповідальності
поручителя у зв'язку з тим, що вона є
виключно обов'язком позичальника,
разовою комісією, яка сплачується
позичальником до отримання кредиту та
є умовою отримання кредитних коштів; що
умовами договору поруки передбачена
можливість зміни розміру відсотків і
строків їх сплати в порядку,
визначеному кредитними договорами, на
забезпечення яких надана порука; що
поручитель особисто отримав
повідомлення щодо невиконання
товариством кредитних зобов'язань; що
строк кредитного договору не
закінчився. Вказав, що підписуючи
договір поруки поручитель ОСОБА_2 тим
самим засвідчив, що він ознайомлений і
згоден з усіма умовами генерального
договору й будь-яких заперечень чи
застережень щодо його змісту чи умов, а
також умов наданої ним банку поруки не
мав.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, вислухавши пояснення
з'явившихся осіб, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає за необхідне апеляційну
скаргу - задовольнити, рішення суду -
скасувати з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що
додаткові договори, укладені між
банком та товариством без згоди ОСОБА_2
збільшили обсяг його відповідальності.

З таким висновком суду погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущений строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Проте, в даному випадку ухвалене
судом першої інстанції у справі
рішення не відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи
27.11.2009 року між ПАТ «ІНДЕКС-БАНК»,
правонаступником якого є ПАТ «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» та ТОВ «УБФ» укладено
генеральний договір № 1888/2009-Г,
відповідно до якого банк зобов'язався
здійснювати поточне кредитування
товариства у валюті, обумовленій
кредитними договорами у межах лімітів
умов кредитування в порядку та на
умовах, визначених цим договором та
кредитними договорами. На підставі
цього договору ліміт кредитування
встановлювався в еквіваленті 2800000,00
грн., ліміт строку кредитування - 36
календарних місяців, максимальний
розмір процентів - 30% річних. В рамках
цього договору 27.11.2009 між банком та ТОВ
«УБФ» укладено кредитний договір
№1888/2009, відповідно до якого банк надав
позичальнику кредит в сумі 700 000,00 грн.
строком до 22.11.2010 року під 26% річних та
визначено комісію за перерахування
кредитних коштів в розмірі 0,5% від
розміру ліміту кредитування та комісія
за управління кредитом в сумі 200,00 грн. В
забезпечення виконання зазначеного
договору 27.11.2009 року між банком та
ОСОБА_2 укладено договір поруки №
1888/2009-П1, відповідно до якого ОСОБА_2
взяв на себе зобов`язання перед банком
відповідати у повному обсязі по
зобов`язаннях товариства, які
виникають з умов генерального
договору. Відповідно до п.2.1.3 договору
поруки, у разі зміни генерального
договору, в результаті чого
збільшується обсяг відповідальності
поручителя, кредитор зобов`язується
отримати відповідну згоду поручителя.

Визнаючи договір поруки
припиненим, суд першої інстанції
виходив з того, що без згоди поручителя
ОСОБА_2 в кредитному договорі №1888/2009
визначено додаткові комісії, а також
введено пеню за порушення
позичальником своїх договірних
зобов'язань в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, внаслідок чого
збільшився обсяг відповідальності
поручителя, що відповідно до ч. 1 ст. 559
ЦК України є підставою для припинення
поруки, встановленої спірним договором
поруки № 1888/2009-П1 від 27.11.2009 року.

Разом з цим суд першої інстанції
виходив і з того, що 26.01.2011 року між
банком та товариством без згоди
поручителя укладено договір № 8, яким
було змінено умови забезпеченого
порукою генерального договору №
1888/2009-Г від 27.11.2009 року, внаслідок чого
збільшився обсяг відповідальності як
боржника так і поручителя на один день
сплати процентів (відсотків) за
користування кредитними коштами, що
також є підставою для припинення
поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК
України.

Додатковою підставою для
визнання припиненим спірного договору
поруки суд першої інстанції зазначив і
ту обставину, що в зв'язку з
використанням банківською установою
свого права на дострокове повернення
товариством отриманого кредиту, строк
виконання основного договору настав
23.03.2012 року, але протягом наступних
шести місяців кредитор будь-яких вимог
до поручителя ОСОБА_2 не заявив, а тому
порука останнього, надана за вказаним
договором поруки припинилася також і з
підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК
України

Оскільки висновки суду
суперечать матеріалам справи та не
ґрунтуються на законі, судова колегія
не погоджується з ними, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства, якими, зокрема є:
справедливість, добросовісність та
розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

За змістом ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 Цивільного
кодексу України).

Загальні умови виконання
зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК
України.

Згідно цієї правової норми
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Підстави припинення зобов'язання
визначені законодавцем у статті 598 ЦК
України.

Відповідно до частини першої
вказаної правової норми зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Припинення зобов'язання - це
остання стадія його існування, з
закінченням якої первинний юридичний
зв'язок між сторонами, обумовлений у
конкретному зобов'язанні, втрачається.

Правовідносини, що
стосуються поруки, регулюються
параграфом 3 глави 49 ЦК України.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Зі змісту наведеної правової
норми випливає, що порука є угодою щодо
прийняття третьою особою на себе
обов'язку поручитися перед кредитором
за виконання боржником свого
зобов'язання та нести відповідальність
за невиконання або неналежне виконання
зобов'язання боржником шляхом
відшкодування у грошовій формі того, що
не було виконане боржником.

Таким чином, порука є
зобов'язально-правовим засобом
забезпечення виконання зобов'язання
(як правило, грошового), яка виникає на
підставі договору, за яким до
зобов'язання основного боржника
додатково примикає зобов'язання
третьої особи, яка за нього
поручається.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

За правилами ст. 559 ЦК України,
якою встановлені спеціальні підстави
припинення поруки та на яку послався
суд першої інстанції, задовольняючи
заявлені ОСОБА_2 вимоги, порука, що як
зазначалося вище, має акцесорний
характер, припиняється, зокрема, у разі
зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності (частина 1 вказаної
правової норми), тобто, закон пов'язує
припинення договору поруки із зміною
основного зобов'язання за відсутності
згоди поручителя на таку зміну та за
умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя, а не із
зміною будь-яких умов основного
зобов'язання, забезпеченого порукою.

При цьому до припинення поруки
призводять такі зміни умов основного
зобов'язання без згоди поручителя, які
реально призвели до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Як роз'яснено в п. 22, 24 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», відповідно до частини
першої статті 559 ЦК припинення договору
поруки пов'язується зі зміною
забезпеченого зобов'язання за
відсутності згоди поручителя на таку
зміну та за умови збільшення обсягу
відповідальності поручителя. При цьому
обсяг зобов'язання поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до частини четвертої
статті 559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд
має враховувати, що згідно зі
статтею 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов'язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за цим договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково.

Пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову. При цьому
в разі пред'явлення вимоги до
поручителя кредитор може звернутися до
суду протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Судом встановлено, що 27.11.2009 року
між банком та товариством укладено
генеральний договір № 1888/2009-Г,
відповідно до якого банк зобов'язався
здійснювати поточне кредитування
позичальника у валюті, обумовленій
кредитними договорами, у межах лімітів
умов кредитування в порядку та на
умовах, визначених цим договором та
кредитними договорами, а позичальник
зобов'язався належно виконувати всі
умови, необхідні для отримання
кредитів, своєчасно і належно
здійснювати погашення боргових
зобов'язань, а також належно та у строки
виконувати усі інші зобов'язання,
передбачені цим договором, кредитними
договорами та оговорами забезпечення
(а. с. 7 - 18).

Із пункту 1.2 генерального договору
вбачається, що сторони домовились та
визначили:

- ліміт суми кредитування - еквівалент
2800000,00 грн. (у подальшому збільшений за
домовленістю сторін та за згодою
поручителя ОСОБА_2 до 5800000,00 грн. (а. с. 22 -
25); - ліміт строку кредитування - 36
календарних місяців; - максимальний
розмір процентів за користування
кредитними коштами - 30 % річних.

При цьому сторони угоди також
визначили, що видача кредиту на
підставі цього договору та кредитних
договорів здійснюється при наявності
відповідних умов, у тому числі: сплати
позичальником усіх комісій,
передбачених відповідним кредитним
договором та тарифами банку ( п. 3.5
генерального договору). Крім того,
сторони погодили умови плати за кредит,
визначили поняття та сутність
процентної ставки, а також порядок
нарахування та сплати процентів за
користування кредитними коштами,
згідно яких: - п. 4.1 - за користування
кредитом позичальник зобов'язаний
сплатити банку проценти у розмірі та
порядку, визначених кредитними
договорами у межах максимального
розміру процентів, встановленого цим
Договором (п. 4.1 генерального договору);
- п. 4.2 проценти за користування
кредитом; - п. 4.2.1 процентна ставка;
проценти за користування кредитом
нараховуються за ставкою, передбаченою
відповідним кредитним договором;- п.
4.2.2. нарахування процентів; проценти за
користування кредитом нараховуються в
порядку, визначеному у відповідному
кредитному договорі; - п. 4.2.3. сплата
процентів; нараховані проценти
сплачуються позичальником у валюті
кредиту в порядку та в строки (терміни),
передбачені кредитними договорами. При
цьому сторони угоди також передбачили
право банківської установи в
односторонньому порядку вимагати від
позичальника дострокового повернення
виданого йому кредиту в повному обсязі
разом із нарахованою платою за кредит і
штрафними санкціями, що підлягають
сплаті позичальником на користь банку
згідно цього договору та кредитних
договорів, а також відповідальність
позичальника за порушення строків
виконання ним будь-якого з боргових
зобов'язань, одним із видів якої є
сплата пені у розмірі, визначеному
відповідним кредитним договором (п. п.
6.2.2, 9.1.1 генерального договору).

В забезпечення виконання
товариством своїх договірних
зобов'язань за вказаним генеральним
договором 27 листопада 2009 року між
банком та ОСОБА_2 як поручителем
укладено договір поруки № 1888/2009-П1,
відповідно до якого він на
добровільних засадах взяв на себе
зобов'язання перед кредитором
відповідати у повному обсязі по
зобов'язаннях товариства, які
виникають з умов генерального договору
(а. с. 22-25). Сторони зазначеного договору
поруки домовилися, що борговими
зобов'язаннями є грошові зобов'язання
позичальника перед кредитором за
генеральним договором, в тому числі
зобов'язання з повернення кредиту,
здійснення плати за кредит, сплати
штрафу, пені, відшкодування
(компенсації) тощо, в порядку та у
строки (терміни), передбачені
генеральним договором, а також зі
здійснення будь-яких інших платежів, що
підлягають сплаті позичальником на
користь кредитора відповідно до
генерального договору та чинного
законодавства. Сторони визначили, що
генеральний договір означає
генеральний договір, укладений між
кредитором та позичальником, а також
усі кредитні договори, що укладені
та/або будуть укладені в майбутньому
між кредитором та позичальником на
підставі генерального договору як його
невід'ємної частини. При цьому,
підписуючи вищезазначений договір
поруки ОСОБА_2 тим самим засвідчив, що
він ознайомлений і згоден з усіма
умовами генерального договору й
будь-яких заперечень чи застережень
щодо його змісту чи умов, а також умов
наданої ним банку поруки не мав.

Судом встановлено, що на умовах
цього генерального договору 27
листопада 2009 року та 15 грудня 2009 року
між банком та товариством укладено
кредитні договори за №№ 1888/2009, 1963/2009,
відповідно (які є невід'ємною частиною
генерального договору), про відкриття
товариству відновлювальних кредитних
ліній з лімітом кредитування в
еквіваленті 700000,00 грн., кожний. При
цьому сторони зазначених договорів
домовилися, що кредит надається за
умови попередньої сплати
позичальником усіх комісій,
передбачених цими договорами та
тарифами банку, що відповідає приписам
п. п. 3.1, 3.5, 3.6 генерального договору, з
умовами якого поручитель ОСОБА_2, як
зазначалося вище, був ознайомлений, з
ними погодився та поручився за їх
виконання товариством у повному обсязі
без будь-яких заперечень чи
застережень. Зокрема, сторони
наведених кредитних договорів
визначили, що передумовою надання
кредиту (відкриття відновлювальної
кредитної лінії) є сплата
позичальником комісії за
перерахування кредитних коштів на
поточний рахунок позичальника в
розмірі 0,5 % від розміру ліміту
кредитування, а також комісії за
управління кредитом в частині змін
умов кредитування за ініціативою
позичальника (якщо таке відбудеться) в
розмірі 200,00 грн., які повинні бути
сплачені останнім в день підписання
додаткових угод до генерального
договору, кредитних договорів та
договорів забезпечення.

Таким чином, сплата зазначених
комісій була заздалегідь передбачена
умовами генерального договору, в
забезпечення якого надана порука,
являла собою виключно передумову для
надання ТОВ «УБФ» кредитних коштів,
стосувалася лише особи останнього й
будь-яким чином не впливала на
обов'язки поручителя ОСОБА_2, а відтак і
не могла вплинути на обсяг його
відповідальності за виконання
позичальником своїх кредитних
зобов'язань.

Згідно пунктів 15 вказаних
кредитних договорів сторони також
домовилися, що за неналежне виконання
зобов'язань щодо погашення кредиту та
процентів позичальник сплачує пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діяла на момент неналежного
виконання зобов'язань протягом усього
строку невиконання зобов'язання.
Зазначені умови кредитних договорів
відповідають положенням п. 9.1.1
генерального договору, з якими
погодився поручитель ОСОБА_2 при
підписанні договору поруки, й
визначені сторонами в розвиток та з
урахуванням цих положень, а відтак
нічого нового у взаємовідносинах між
кредитором, позичальником та
поручителем, що могло б вплинути на
обсяг відповідальності останнього
перед банківською установою, не
відбулося, як помилково вважав суд
першої інстанції, ухвалюючи
оскаржуване у справі рішення.

Крім того, з урахуванням та в
розвиток положень п. п. 4.1, 4.2, 4.2.1, 4.2.2., 4.2.3
генерального договору, погоджених з
поручителем ОСОБА_2 при наданні ним
поруки, сторони кредитних договорів
№№ 1888/2009, 1963/2009 від 27 листопада 2009 року
та 15 грудня 2009 року в пункті 8.1 цих
договорів визначили порядок та строки
сплати позичальником процентів за
користування кредитними коштами, а
саме: нарахування процентів
відбувається на фактичний залишок
заборгованості за кредитом щомісячно в
період, що закінчується 31 грудня
відповідного року або 25 числа (включно)
поточного місяця (щодо інших місяців)
або в день, що передує даті повернення
кредиту, а починається в день видачі
траншу (включаючи цей день) та/або в
наступний день після дати закінчення
попереднього періоду нарахування
процентів (з його урахуванням). При
розрахунку процентів кількість днів у
місяці приймається за фактичну
кількість днів календарних днів.

26 січня 2011 року між банком та
товариством підписано договір № 8 про
внесення змін та доповнень до
генерального договору № 1888/2009-Г від
27.11.2009 року, пунктом 1.1 якого розділ, що
стосується визначення термінів
генерального договору доповнено
терміном «період нарахування
процентів» в наступній редакції:
«період нарахування процентів означає
період, що починається в день видачі
кредиту (включаючи цей день) та/або в
наступний день після дня закінчення
попереднього періоду нарахування
процентів (з його урахуванням) та
закінчується в останній календарний
день (включно) поточного місяця або в
день, що передує даті фактичного
повернення Кредиту, або в іншу дату,
якщо це передбачено умовами цього
договору». Вказане доповнення умов
генерального договору, забезпеченого
порукою, фактично є відтворенням
положень п. 8.1 зазначених вище
кредитних договорів №№ 1888/2009, 1963/2009 від
27 листопада 2009 року та 15 грудня 2009 року,
за виключенням кінцевої дати періоду
нарахування щомісячних процентів, і
також не свідчить про збільшення
обсягу відповідальності поручителя
ОСОБА_2 за виконання ТОВ «УБФ» узятих на
себе кредитних зобов'язань, у тому
числі й збільшення на один день сплати
процентів (відсотків) за користування
кредитними коштами, як про те зазначав
ОСОБА_2 в обґрунтування заявленого ним
позову та безпідставно вважав суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, оскільки не зважаючи на внесене
доповнення, підтвердження реальної
реалізації якого на шкоду інтересам
поручителя останнім так і не
представлено. Умови п. п. 4.2.2., 4.2.3
генерального договору, згідно яких
проценти за користування кредитом
нараховуються й сплачуються, виключно
в порядку та в строки (терміни),
передбачені конкретними редитними
договорами, залишилися незмінними.

Безпідставним є й висновок суду
першої інстанції про те, що в зв'язку з
використанням банківською установою
свого права на дострокове повернення
ТОВ «УБФ» отриманого кредиту, строк
виконання основного зобов'язання
настав 23.03.2012 року, але протягом
наступних шести місяців кредитор
будь-яких вимог до поручителя ОСОБА_2 не
заявив, а тому порука останнього
припинилась також і з підстав,
передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається,
що банк внаслідок порушення ТОВ «УБФ»
узятих на себе договірних зобов'язань
щодо своєчасного погашення отриманого
кредиту та сплати процентів за
користування кредитними коштами,
дійсно скористався своїм правом,
передбаченим п.6.2.2 генерального
договору щодо дострокового повернення
позичальником отриманого кредиту,
надіславши йому відповідне письмове
повідомлення, яке він отримав 28.03.2012
року (а. с. 170). У зв'язку з чим, навіть
якщо вважати, що строк виконання
основного зобов'язання було змінено
банком в односторонньому порядку та
він настав 23.03.2012 року, то вже 06 квітня
2012 року, тобто в межах шестимісячного
строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК
України, банківська установа
звернулася до Червонозаводського
районного суду м. Харкова з позовом до
поручителів ТОВ «УБФ», у тому числі й до
поручителя ОСОБА_2, про стягнення
виниклої заборгованості за
генеральним (кредитним) договором №
1888/2009-Г від 27.11.2009 року, а тому висновок
суду першої інстанції про припинення
поруки ОСОБА_2 на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК
України також є хибним та не відповідає
дійсності.

Не приймаються судовою колегією і
посилання ОСОБА_2 на те, що повідомлення
про наявність заборгованості
направлено не на його адресу, а на
адресу товариства і що це не його
підпис, оскільки в договорі поруки в
розділі «реквізити і підписи сторін»
(а. с. 25) зазначено за паспортом ОСОБА_2
саме цю адресу. Про те, що він змінив
адресу проживання або реєстрації,
повідомив про це банк належним чином
матеріали справи не містять і в суді
апеляційної інстанції їх не надано.
Доказів того, що підпис на отриманому
повідомленні не ОСОБА_2, а іншої особи
матеріали справи також не містять і в
суді апеляційної інстанції цей факт не
спростовано.

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, а також те, що суд першої
інстанції, вирішуючи виниклий між
сторонами цивільно-правовий спір,
належним чином не визначився із суттю
спірних правовідносин, їх правовою
природою та залишив поза увагою дійсні
обставини, що мають суттєве значення
для правильного його вирішення,
внаслідок чого фактично безпідставно
звільнив поручителя ОСОБА_2 від узятих
на себе зобов'язань за спірним
договором поруки та відповідальності
за невиконання ТОВ «УБФ» своїх
кредитних зобов'язань, не зважаючи
навіть на наявність судового рішення,
яке на той час набрало законної сили
про примусове стягнення існуючої
кредитної заборгованості ТОВ «УБФ», у
тому числі й з поручителя ОСОБА_2,
зазначене рішення, не може бути визнане
законним, обґрунтованим, у зв'язку з чим
судова колегія вважає за необхідне на
підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
ОСОБА_2 вимог, за їх безпідставністю.

Що ж стосується розподілу судових
витрат по справі, то це питання судова
колегія вирішує відповідно до приписів
ст. 88 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 303,304, п.2.ч. 1 ст. 307, п.1 ч.1
ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 18 листопада 2013 року -
скасувати і в задоволенні позову
ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: