Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.

суддів: Лесько А.О., Закропивного О.В.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану
його представником ОСОБА_4, на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 20 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 27 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулось до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь
заборгованість за кредитним договором
від 21 листопада 2007 року у розмірі 43 299,48
доларів США та 3 727 843 грн 39 коп.

Свої вимоги мотивувало тим, що 21
листопада 2007 року між відкритим
акціонерним товариством «Родовід
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«Родовід Банк», та відповідачем було
укладено кредитний договір, за умовами
якого банк відкрив відповідачу
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 28 800 доларів США, зі
сплатою 12,5% річних, терміном до 21
листопада 2014 року, а останній
зобов'язався повернути кредитні кошти
згідно з умовами договору та сплатити
проценти за користування кредитом.
Відповідач не виконує умов кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на 7
травня 2013 року виникла заборгованість
у розмірі 43 299,48 доларів США, з яких
поточна заборгованість за кредитом - 6
908,16 доларів США, прострочена
заборгованість за кредитом - 36 391,48
доларів США, пеня за несвоєчасне
погашення кредитної заборгованості - 3
708 827 грн 82 коп., 3% річних від суми
простроченої заборгованості 19 015 грн 57
коп.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 20 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 27 листопада 2013 року, позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Родовід Банк» заборгованість по
кредитному договору від 21 листопада 2007
року у сумі 43 299,48 доларів США, 3% річних
від суми простроченої заборгованості 19
015 грн 57 коп., пеню за несвоєчасне
погашення кредитної заборгованості -
300 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідач не виконує умови
кредитного договору, а тому, відповідно
до п. 5.2 договору, банк має право
вимагати дострокового його розірвання,
повернення одержаних кредитів, сплати
нарахованих за ними процентів,
відшкодування збитків, заподіяних
банку внаслідок невиконання чи
неналежного виконання позичальником
умов цього договору.

Проте повністю погодитись з таким
висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 21 листопада 2007
року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
умовами якого банк відкрив відповідачу
відновлювальну кредитну лінію на
загальну суму 28 800 доларів США, зі
сплатою 12,5% річних, терміном до 21
листопада 2014 року.

За умовами додаткової угоди від 17
жовтня 2008 року було змінено п. 1.5 та
розділ 7 вказаного кредитного договору
та встановлено процентну ставку за
кредитами за цим договором у розмірі 16 %
річних.

З матеріалів справи убачається, що
станом на 7 травня 2013 року ОСОБА_3 мав
заборгованість у розмірі 43 299,48 доларів
США, яка складалася з наступного: 6 908,16
доларів США - поточна заборгованість за
кредитом; 36 391,48 доларів США -
прострочена заборгованість за
кредитом; 3 708 827 грн 82 коп. - пеня за
несвоєчасне погашення кредитної
заборгованості; 19 015 грн 57 коп. - 3% річних
від суми простроченої заборгованості.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов᾽?язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов᾽?язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобовязання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення, і
визначається він роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
посиланням на подію, яка має настати.
Вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, визначається термін - певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення (ч. 2 ст.
251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що
термін погашення кредиту визначено - до
21 листопада 2014 року, а позов подано до
суду у червні 2013 року. При цьому у п. 3.1
кредитного договору передбачено
щомісячне, а саме до 10 числа наступного
за звітним місяця, погашення
заборгованості за кредитом, що
погоджено сторонами.

Позивач мотивуючи позов зазначав, що
про порушення ОСОБА_3 умов кредитного
договору йому стало відомо у жовтні 2008
року.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

У разі встановлення у договорі різних
видів цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
його умов, одночасне застосування
таких заходів відповідальності не
свідчить про недотримання положень,
закріплених у ст. 61 Конституції України
щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне і те саме порушення.

Таким чином, оскільки умовами
кредитного договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України №
6-116цс13 від 6 листопада 2013 року у справі
за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
яка, відповідно до положень статті 360-7
ЦПК України, є обов'язковою для всіх
судів України.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи
спір, на вищевказане уваги не звернули,
не визначились з характером спірних
правовідносин та нормою права, що
підлягає застосуванню, не встановили, з
якого часу боржник почав не сплачувати
заборгованість, та дійшли до
передчасного висновку про те, що
позивач звернувся до суду в межах
позовної давності, оскільки строк дії
договору не закінчився, а тому сума
заборгованості за кредитним договором
підлягає стягненню у повному обсязі.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
доказів, наданих сторонами, характеру
спірних правовідносин та норми права,
яка підлягає застосуванню, судами
з'ясовувались неналежним чином, чим
порушено норми процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179, 303, 307 ЦПК України) і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його
представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 20 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 27 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.Ф. Хопта

Судді:
А.О. Лесько

О.В. Закропивний

М.Є. Червинська

В.А. Черненко