Справа № 201/351/14-ц (2/201/444/2014)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді
Черновського Г.В.,

при секретарі -
Пісчанській Т.М.,

за участю: прокурора - Нікітіна
А.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом прокурора
Жовтневого району м. Дніпропетровська
в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
позики, -

В С Т А Н О В И В:

13 січня 2014 року до Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська звернувся
прокурор Жовтневого району м.
Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_1 з
позовною заявою до ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів (а. с. 2-5), в
обґрунтування якого посилався на те, що
17 травня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
була досягнута домовленість щодо
продажу останньою квартири, та
останній були надані відповідачу в
якості завдатку грошові кошти у сумі 11
770,00 грн. (еквівалент 2 200,00 доларів США),
про що було складено відповідний
договір завдатку та розписка. Даними
договорами сторони також обумовили, що
у випадку неповернення задатку до 10
вересня 2002 року ОСОБА_3 повинна
виплатити ОСОБА_1 крім суми задатку - 1%
від суми задатку за кожний день
прострочення. Під час проведення
досудового розслідування, розпочатого
в межах кримінальної справи, відкритої
у зв'язку з невиконанням відповідачем
зобов'язань, покладених на нею
вказаними договорами, 01 грудня 2011 року
ОСОБА_3 повернула ОСОБА_1 суму завдатку
у розмірі 2 200,00 доларів США. У зв'язку з
зазначеним, позивач просила суд
стягнути з відповідача 1% від суми
задатку за кожний день прострочення, що
становить 64 159,70 грн., а також 527,34 грн. в
рахунок 3-з% річних за прострочення
повернення боргу.

30 січня 2014 року до спільного розгляду з
даною позовною заявою судом була
прийнята зустрічна позовна заява
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору позики, в якій
позивач за зустрічним позовом просила
суд визнати недійсними договір позики
від 17 травня 2002 року у зв'язку з його
невідповідністю вимогам чинного
законодавства України (а. с. 14-15).

ОСОБА_1 та її представник у судовому
засіданні первісні позовні вимоги
підтримали та наполягали на їх
задоволенні; ОСОБА_1 пояснила суду, що у
грудні 2011 року була закрита
кримінальна справа у відношенні ОСОБА_3
і саме з цієї дати, на її думку,
починається перебіг строку позовної
давності для звернення до суду з
позовом про стягнення неустойки з
ОСОБА_3, строк позовної давності за цим
спором не вважає пропущеним; у
задоволенні зустрічних позовних вимог
просила суд відмовити.

Прокурор у судовому засіданні первісні
позовні вимоги підтримав, просив суд їх
задовольнити та поновити строк
звернення до суду з позовом в інтересах
ОСОБА_1, вважаючи його пропущеним; проти
зустрічних позовних вимог заперечував.

ОСОБА_3 та її представник у судовому
засіданні первісні позовні вимоги не
визнали, заперечували проти їх
задоволення, зустрічний позов
підтримали, просили суд його
задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
даної цивільної справи судом були
встановлені наступні факти:

17 травня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
був укладений договір позики, за
умовами якого остання надала, а ОСОБА_3
отримала грошові кошти у сумі 2 000,00
доларів США та 200,00 доларів США за
договором позики, укладеним між цими ж
сторонами у простій письмовій формі у
вигляді розписки від 17 травня 2002 року
(а. с. 7-8, 16-17, 25, 56, 57).

За умовами вказаного договору позики
ОСОБА_3 зобов'язалась повернути ОСОБА_1
позичені грошові кошти до 10 вересня 2002
року, у разі прострочення виконання
зобов'язання - зобов'язалась також
сплатити 1% від суми задатку за кожний
день прострочення.

Судом також встановлено, що 22 листопада
2011 року ОСОБА_1 прийняла від ОСОБА_3 2 200,00
доларів США, що підтверджується
відповідною розпискою, копія якої
наявна в матеріалах справи (а. с. 19, 26), та
було визнано сторонами у судовому
засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що у 2006
році ОСОБА_1 вже зверталась до суду з
позовом аналогічним даним позовним
вимогами, проте її позов ухвалою суду
від 14 квітня 2008 року був залишений без
розгляду (а. с. 52, 53).

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Конституції України, нормами
Цивільного кодексу України .

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції
України, права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено,
що обов'язок із доказування
покладається також на осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси. Тобто,
процесуальними нормами встановлено як
право на участь у доказуванні, так і
обов'язок із доказування обставин при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, що
випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договором
не встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної
позовної давності становить 3 роки.

Оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у судовому засіданні
у їх сукупності та вирішуючи первісні
позовні вимоги, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 258
ЦК України суд вважає строк звернення
до суду з даним позовом ОСОБА_1
пропущеним без поважних причин та не
знаходить підстав для його поновлення.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 вже
зверталась з аналогічним позовом до
суду, який ухвалою суду від 14 квітня 2008
року (а. с. 53) був залишений без розгляду.
До посилань позивачки за первісним
позовом про те, що датою початку
перебігу строку позовної давності вона
вважає отримання нею повідомлення про
закриття кримінальної справи відносно
ОСОБА_3 за ознаками п. 2 ст. 6 КПК України -
суд ставиться критично, надаючи їм
належну правову оцінку. Звернення
ОСОБА_1 до правоохоронних органів з
заявою про злочин також може бути
розглянуто як усвідомлення нею
порушення своїх прав.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги суд
також вважає їх необґрунтованими та
недоведеними та вважає за необхідне
відмовити у їх задоволенні, оскільки як
вбачається з матеріалів справи та не
заперечувалось сторонами у судовому
засіданні ОСОБА_3 були повернуті ОСОБА_1
грошові кошти у сумі 2 200,00 доларів США
наприкінці 2011 року. Таким чином
відповідач за первісним позовом
виконала умови (зобов'язання) за
договором, повернувши суму боргу
повністю, що є підставою вважати
правовідносини позики між сторонами
припиненими.

Вирішуючи питання, щодо розподілу
судових витрат, на підставі ст.88 ЦПК
України, приймаючи до уваги результат
вирішення справи, а також те, що позивач
за первісним позовом звільнений від
сплати судового збору, суд вважає
необхідним судові витрати за первісним
позовом віднести за рахунок держави, а
суму судового збору, сплаченого за
зустрічним позовом такою, що не
підлягає відшкодуванню ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись 1048
ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 215-215 ЦПК
України, ст. ст. 22, 1166 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
прокурора Жовтневого району м.
Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів -
відмовити.

У задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору позики -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Головуючий-суддя Г.В. Черновськой