У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л.,Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Остапчука
Д.О.,-розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 12 липня 2012 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду м.
Києва від 14 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 77.1/АК-553.07.2 від 20 серпня 2007
року у розмірі 28 458, 10 грн., посилаючись
на порушення умов кредитного договору
з боку відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 12 липня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду м. Києва від 14
листопада 2013 року, позов ПАТ «Родовід
Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ПАТ «Родовід Банк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 28 458,10 грн. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
вказані судові рішення першої та
апеляційної інстанції скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
відповідачем були порушені умови
кредитного договору щодо своєчасного
повернення грошових коштів.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 20 серпня 2007 року між ВАТ
«Родовід Банк» та ОСОБА_6 укладений
кредитний договір № 77.1/АК-553.07.2,
відповідно до умов якого останньому
була відкрита відновлювальна кредитна
лінія на загальну суму 23 200 доларів США
зі сплатою 9% річних терміном до 20
серпня 2014 року включно для придбання
автомобіля «Suzuki Grand Vitara» (а.с. 5-7).

05 листопада 2008 року між сторонами
укладена додаткова угода до кредитного
договору, за умовами якої процента
ставка за користування кредитними
коштами збільшена до 11% річних та
викладено ст. 7 «Особливі умови»
кредитного договору в новій редакції
(а.с. 8).

Пунктом 3.9 кредитного договору
передбачено, що за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів чи плати за проведення
розрахунків, позичальник (відповідач)
зобов'язується, сплачувати банку за
кожний день прострочення пеню у
розмірі подвійної процентної ставки,
встановленої у п. 1.5 цього
Договору, від суми простроченого
платежу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Статтею 546 ЦК України, передбачено
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
та умов кредитного договору (п. 3.9) за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів,
позичальник сплачує банку пеню з
розрахунку подвійної процентної
ставки (9% - з 02 жовтня 2006 року до 23
вересня 2007 року, 11% - з 24 вересня
2007 року) від простроченої суми за кожен
день прострочення. За загальним
правилом, що випливає із Цивільного
кодексу України, період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження порушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Суд першої інстанції, в порушення вимог
ч. 4 ст. 10 ЦК України, належним чином
своїх процесуальних обов'язків не
виконав та не з'ясував чим
підтверджується заборгованість
відповідача ОСОБА_6 перед банком, з яких
розрахунків виходив суд при задоволені
позову, не перевірив доказів наявності
вказаної заборгованості.

Із матеріалів справи не вбачається
розрахунку заборгованості, яку
допустив відповідач ОСОБА_6 внаслідок
невиконання умов кредитного договору,
відсотків за користування кредитними
коштами. Проте із наявного в матеріалах
справи розрахунку заборгованості по
зобов'язаннях ОСОБА_6, що виникають з
умов кредитного договору станом на 22
травня 2012 року вбачається розрахунок
пені за порушення строків сплати
кредиту та відсотків за користування
кредитом за період з 02 жовтня 2006 року до
22 травня 2012 року (а.с. 42).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
надав належної оцінки обставинам
справи, зазначені вище доводи залишив
поза увагою, не навів мотивів, з яких
суд вважав допустимими факти, якими
обґрунтовувались позовні вимоги,
внаслідок чого належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин, не з'ясував повно та
всебічно дійсні обставини справи, не
перевірив наявність заборгованості
позичальника перед позивачем, розмір
заборгованості та нарахованих
відсотків та залишив поза увагою
положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України,
відповідно до яких позовна давність в
один рік застосовується, зокрема, до
вимог про стягнення пені.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, не визначився з правовою
природою спірних правовідносин та не
врахував вище зазначених норм
матеріального права, не взяв до уваги
доводи викладені в апеляційній скарзі
щодо нарахування банком пені за
порушення умов кредитного договору із
порушенням строку позовної давності,
передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Крім того, апеляційним судом не надано
належної оцінки доводам відповідача
щодо застосування строків позовної
давності до позовних вимог про
стягнення пені та залишено поза увагою
його посилання на зменшення розміру
неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК
України.

Колегія суддів вважає, що рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
повинні бути скасовані, а справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції, який повинен
урахувати зазначене та вирішити справу
з урахуванням викладених обставин.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в
а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 12 липня 2012 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
м. Києва від 14 листопада 2013 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук