У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Дем'яносова М.В.,Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,Штелик С.П.розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_6 про стягнення кредитної
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Луганської області від 11 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» (далі -
ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду
із позовом до ОСОБА_6 про стягнення
кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог
посилалось на те, що 10 жовтня 2006 року
позивач надав відповідачу кредитні
кошти у сумі 9944,00 грн зі сплатою 12 %
річних на суму залишку кредитної
заборгованості. ОСОБА_6 не виконує
взяті на себе зобов'язання, в
результаті чого станом на 27 лютого 2012
року має заборгованість перед
позивачем у сумі 107155,54 грн, яку
позивач просить стягнути на свою
користь.

Рішенням Марківського районного суду
Луганської області від 10 квітня
2013 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 11 вересня 2013 року
скасовано рішення Марківського
районного суду Луганської області від
10 квітня 2013 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Стягнено з ОСОБА_6 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк»
заборгованість за кредитним договором
від 10 червня 2006 року у розмірі 107155,54 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Луганської області
від 11 вересня 2013 року і залишення в
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2006 року
ОСОБА_6 підписав заяву позичальника №
LGB0RX05040004, за умовами якої банк надає
позичальнику кредит у сумі 9944,00 грн на
строк 24 місяці (з 10 жовтня 2006 року по 10
жовтня 2008 року включно), за умови сплати
відсотків за користування кредитом у
розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 218,77 грн та
разової винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 904,00
грн в обмін на зобов'язання
позичальника з повернення кредиту,
сплати відсотків, винагороди, комісії в
строки, зазначені у заяві та умовах
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка»). Погашення
заборгованості здійснюється з «25» по
«30» число щомісяця на суму 687,64 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ПП
ОСОБА_7 надала ОСОБА_6
рахунок-фактуру № 035 від 10 жовтня 2006
року на придбання товарів на загальну
суму 14118,00 грн.

Відповідно до квитанції до
прибуткового касового ордеру від
10 жовтня 2006 року ПП ОСОБА_7
прийняла від ОСОБА_6 передоплату згідно
рахунку-фактури № 035 від 10 жовтня 2006
року суму у розмірі 5078,00 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається
та не спростовано сторонами, що на
підставі кредитного договору №
LGB0RX05040004 від 10 жовтня 2006 року
платник ОСОБА_6 вніс на рахунок
підприємця ОСОБА_7 суму у розмірі 9040,00
грн, що підтверджується меморіальний
ордер від 10 жовтня 2006 року.

18 травня 2012 року відповідачем було
подано заперечення на позов, у яких
ОСОБА_6 просить відмовити ПАТ КБ
«Приватбанк» у позові, зокрема, у
зв'язку з пропущенням останнім строку
позовної давності для звернення до
суду.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що матеріали
справи не містять доказів того, що
кредитний договір між сторонами був
укладений, а позивач пропустив
трирічний строк позовної давності для
звернення до суду за захистом своїх
прав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що матеріали справи містять заяву
позичальника на отримання кредитних
коштів та меморіальний ордер про їх
сплату продавцю товару, що свідчить про
укладення кредитного договору між
сторонами, а тому з відповідача
підлягає стягненню сума
заборгованості у розмірі 107155,54 грн. При
цьому, суд апеляційної інстанції
зазначив, що сторони погодили дію
кредитного договору до повного
виконання зобов'язань за договором, а
тому ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся
до суду із позовом в межах строку
позовної давності.

З висновком суду апеляційної інстанції
про виникнення між сторонами кредитних
правовідносин колегія суддів
погоджується, оскільки відповідно до
ч.1 статті 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи в
цій частині не спростовують висновків
суду апеляційної інстанції і фактично
зводяться до переоцінки доказів і не
згоди з висновками суду по їх оцінці.

Проте, з висновком суду апеляційної
інстанції про те, що позивач звернувся
до суду із позовом в межах строку
позовної давності щодо всіх заявлених
вимог погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторони встановили як строк дії
договору - до 10 жовтня 2008 року, так і
строки виконання зобов'язань зі
щомісячним погашенням платежів.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Як встановлено судом, з моменту
виникнення кредитних правовідносин
ОСОБА_6 не виконував щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту, у той
час як з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом банк
звернувся 28 березня 2012 року, включивши
до позовних вимог всю суму
заборгованості.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У даній справі судом встановлено, що
згідно з положеннями заяви
позичальника останній зобов'язаний
здійснювати повернення кредиту
частинами (щомісячними платежами) в
обумовлених сторонами розмірі та
строки.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
з «25» по «30» число кожного місяця,
початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок суду
про те, що позивач звернувся до суду із
позовом в межах строку позовної
давності, а підстави для застосування
позовної давності до вимог банку про
стягнення всієї суми заборгованості
відсутні ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
рішення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК
України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України у
справі № 6-116цс12 від 06 листопада 2013 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення статей 213, 214, 303, 316 ЦПК України
на зазначене уваги не звернув, не в
повній мірі визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню, не
перевірив та не спростував доводи
відповідача відносно застосування у
даній справі позовної давності, а тому
дійшов передчасного висновку про
задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду Луганської області
від 11 вересня 2013 року підлягає
скасуванню з підстав, передбачених
статтею 338 ЦПК України, з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Луганської області від 11 вересня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:М.В.
Дем'яносов О.П. Касьян О.В. Кафідова С.П.
Штелик