Номер провадження № 22-ц/785/2402/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І.,
Суворова В.О.

за участю секретаря - Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 05 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ
спільного сумісного майна подружжя,
стягнення грошових коштів, та за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
виконкому Іллічівської міської ради,
ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: Управління
Державної автомобільної Інспекції ГУ
МВС України в Одеській області,
Центральна універсальна біржа
«Запоріжжя», КП «Бюро технічної
інвентаризації» про поділ спільного
майна подружжя, визнання правочинів
недійсними, визнання дій
протиправними, звільнення та вилучення
майна з володіння, визнання права
особистої власності, усунення перешкод
та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до
Іллічівського міського суду Одеської
області із позовом до ОСОБА_5 про поділ
майна подружжя, посилаючись на те, що з
03 березня 2000 року по 03 квітня 2008 року
перебувала в шлюбі з відповідачем. В
період шлюбу подружжям було нажите
спільне майно, яке ОСОБА_2 просила
поділити.

23 червня 2008 року Іллічівським міським
судом Одеської області була
затверджена мирова угода між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 13 квітня 2009 року за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвала
Іллічівського міського суду Одеської
області від 23 червня 2008 року була
скасована.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово
змінювала позовні вимоги стосовно
варіантів поділу майна, придбаного в
період шлюбу з ОСОБА_5

ОСОБА_5 звернувся до Іллічівського
міського суду Одеської області із
позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя, визнання правочинів
недійсними, визнання дій
протиправними, звільнення та вилучення
майна з володіння, визнання права
особистої власності, усунення перешкод
та стягнення грошових коштів, який
також неодноразово уточнював.

Ухвалою Іллічівського міського суду
Одеської області від 26 листопада 2013
року в задоволенні заяви представнику
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про залишення позовних
вимог від 23 червня 2008 року, від 26 жовтня
2009 року, від 02 липня 2010 року, від 12
березня 2013 року без розгляду було
відмовлено.

Ухвалою Іллічівського міського суду
Одеської області від 04 грудня 2013 року в
задоволенні заяви представнику ОСОБА_2
- ОСОБА_3 про залишення позовних вимог
від 23 червня 2008 року, від 26 жовтня 2009
року, від 02 липня 2010 року, від 12 березня
2013 року без розгляду було відмовлено.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 05 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_5 та позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково;
визнано таким, що нажите в шлюбі ОСОБА_5
і ОСОБА_2 і належить їм на праві
спільної сумісної власності подружжя в
рівних частках майно: вантажний
малотоннажний автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER
1984 р. в. з кузовом типу фургон за НОМЕР_1
і двигуном НОМЕР_2; АДРЕСА_6 загальною
площею 67,7 кв.м., житловою - 40,4 кв.м.;
вантажний малотоннажний автомобіль
VOLKSWAGEN LT 35 2000 р.в. з кузовом НОМЕР_3 і
дизельним двигуном НОМЕР_4; АДРЕСА_1
загальною площею 36,1 кв.м.; набуті на ім'я
ОСОБА_2 за рішенням виконкому
Іллічівської міської ради № 623, від 28
липня 2005 року 999/1000 частин та за
договором купівлі-продажу від 19 серпня
2005 року 1/1000 частина нежитлової
двоповерхової будівлі магазину з баром
загальною площею 94,30 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_7; АДРЕСА_3 загальною площею 143,70
кв.м., житловою площею 86,50 кв.м; будівлю
магазину в АДРЕСА_8 загальною площею 20,70
кв.м.; одноповерхову будівлю павільйону
АДРЕСА_9 загальною площею 14,10 кв.м.;
одноповерхову будівлю павільйону
АДРЕСА_10 загальною площею 19,80 кв.м.;
одноповерхову будівлю павільйону
АДРЕСА_11 загальною площею 18,20 кв.м.;
одноповерхову будівлю павільйону
АДРЕСА_12 загальною площею 16,70 кв.м.;
магазин АДРЕСА_13 загальною площею 66,9
кв.м.; земельну ділянку площею 0,0150 га
АДРЕСА_14 (кадастровий номер
:45:008:0013); легковий автомобіль
марки LEXUS RX330 2005 р.в. з кузовом НОМЕР_5
типу «універсал», двигуном НОМЕР_6
об'ємом 3311 куб.см.; легковий автомобіль
марки DAEWOO MATIZ 2007 р. в. з кузовом
НОМЕР_7 типу «універсал», двигуном
НОМЕР_8 об'ємом 786 куб.см.. Виділено
ОСОБА_5 в натурі 49/100 частину спільного
майна: АДРЕСА_1 загальною площею 36,1
кв.м.; магазин з баром АДРЕСА_7 загальною
площею 94,3 кв.м.; АДРЕСА_3 загальною
площею 143,7 кв.м., житловою площею 86,5 кв.м;
одноповерхову будівлю павільйону
АДРЕСА_10 загальною площею 19,8 кв.м.;
одноповерхову будівлю павільйону
АДРЕСА_12 загальною площею 16,7 кв.м.
Припинено право спільної сумісної
власності ОСОБА_2 на: АДРЕСА_1 загальною
площею 36,1 кв.м.; магазин з баром АДРЕСА_7
загальною площею 94,3 кв.м.; АДРЕСА_3
загальною площею 143,7 кв.м., житловою
площею 86,5 кв.м; одноповерхову будівлю
павільйону АДРЕСА_10 загальною площею
19,8 кв.м.; одноповерхову будівлю
павільйону АДРЕСА_12 загальною площею
16,7 кв.м. Визнано недійсним договір
купівлі - продажу вантажного
малотоннажного автомобілю VOLKSWAGEN LT 35 2000
року випуску з кузовом типу «фургон» за
НОМЕР_3, двигуном НОМЕР_4 реєстраційний
НОМЕР_9, укладений 18 березня 2008 року на
Одеській філії «Біржа «ОСОБА_14»
Центральної універсальної біржі
«Запоріжжя». Скасовано Свідоцтво про
реєстрацію серії НОМЕР_10 на
транспортний засіб VOLKSWAGEN LT 35 2000 року
випуску з кузовом типу «фургон» за №
НОМЕР_3, двигуном НОМЕР_4, державні
номерні знаки НОМЕР_11. Визнано
недійсним договір від 15 березня 2008
року, за яким ОСОБА_2 передала право
власності на легковий автомобіль марки
LEXUS RX330 2005 року випуску з кузовом НОМЕР_5
типу «універсал», двигуном НОМЕР_6
ОСОБА_6 та Довідку-рахунок № 846916 від 15
березня 2008 року, видану ТОВ
«Авто-Мотор-Сервіс-Т.-К.» на ім'я ОСОБА_6
на легковий автомобіль марки LEXUS RX330 2005
року випуску з кузовом НОМЕР_5 типу
«універсал», двигуном НОМЕР_6.
Скасовано тимчасовий реєстраційний
талон серії НОМЕР_12 на автомобіль VOLKSWAGEN
TRANSPORTER 1984 року випуску синього кольору,
державні номерні знаки НОМЕР_13, з
кузовом типу фургон за НОМЕР_1; визнано
недійсним договір дарування від 07
серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар
одноповерхову будівлю торговельного
павільйону, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_9, загальною площею 14,10 кв.м.,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, реєстровий №14; визнано
недійсним договір дарування від 07
серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар
одноповерхову будівлю торговельного
павільйону, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_10, загальною площею 19,80 кв.м.,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, реєстровий №11; визнати
недійсним договір дарування від 07
серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар
одноповерхову будівлю торговельного
павільйону, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_11, загальною площею 18,2 кв.м.,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, реєстровий №13; визнати
недійсним договір дарування від 07
серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар
будівлю магазину, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_12, загальною площею 16,7
кв.м., посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, реєстровий №12;
скасувати рішення виконкому
Іллічівської міської ради за №15 від 26
січня 2006 року в частині зазначення
того, що свідоцтво про право власності
на будівлю магазину загальною площею
20,70 кв. м. за адресою: АДРЕСА_15 видане
ОСОБА_2, як суб'єкту підприємницької
діяльності; скасовано Свідоцтво про
право власності від 09 лютого 2006 року №
2615, видане виконавчим комітетом
Іллічівської міської ради в частині
того, що об'єкт в цілому, розташований в
АДРЕСА_15 (будівля магазину загальною
площею 20,70 кв.м.), - належить суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній
особі ОСОБА_2; скасовано Рішення
виконкому Іллічівської міської ради за
№ 756 від 26 серпня 2005 року "про видачу
ОСОБА_2 свідоцтва про право власності
на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3» в
частині зазначення того, що ОСОБА_2
власними коштами приймала участь у
будівництві двокімнатної квартири
АДРЕСА_3; вилучено з володіння ОСОБА_2 та
передано ОСОБА_5: нежитлову
двоповерхову будівлю магазину з баром
загальною площею 94,30 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_7; одноповерхову будівлю
павільйону АДРЕСА_10 загальною площею
19,80 кв.м.; одноповерхову будівлю
павільйону АДРЕСА_12 загальною площею
16,70 кв.м.; визнано за ОСОБА_5, право
особистої власності на внесок до
статутного Фонду Приватного
підприємства «Агростар - Ч» розміром
1300000,00 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до апеляційного суду з
апеляційною скаргою, в якій просять
рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 05 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити повністю, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 - відмовити,
посилаючись на порушення судом норм
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі вивчивши матеріали справи та
обговоривши підстави апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та сторонами не
заперечувалось, що 03 березня 2000 року
було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_14 від 03
серпня 2008 року, виданого Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Іллічівського міського управління
юстиції Одеської області, шлюб між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано 03
квітня 2008 року.

Отже, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в
шлюбі з 03 березня 2000 року по 03 квітня 2008
року.

Відповідно до частин 1,2статті 60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 70 СК України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

У відповідності до пункту 1 частини 1
статті 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових правна нерухоме
майно та їх обтяжень», право власності
на нерухоме майно підлягає державній
реєстрації.

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав такою, що нажита в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2
квартируАДРЕСА_6.

Згідно з договором купівлі-продажу від
03 жовтня 2003 року (т.7 а.с.50), ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 купили в рівних частках кожен
квартиру АДРЕСА_6.

Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на
квартиру АДРЕСА_6 було зареєстровано
під час перебування в шлюбі, тобто
виникло, як спільне.

Зазначену квартиру ОСОБА_2
перереєструвала на своє ім'я 14.08.2008
року, діючи на підставі свідоцтва про
право власності ОСОБА_2 від 11 серпня 2008
року (т.7 а.с.70), виданого на підставі
рішення виконавчого комітету
Іллічівської міської ради від 24 липня
2008року № 778 (т.7 а.с.69)

Факт оформлення ОСОБА_2 свідоцтва про
право власності на квартиру на своє
ім'я після розірвання шлюбу не виключає
та не спростовує встановлений судом
факт придбання її в шлюбі та визнання
її спільною власністю подружжя.

Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Правочин про перехід права власності
на квартиру від ОСОБА_5 до ОСОБА_2
відсутній.

Частиною 1 ст.658 ЦК України передбачено,
що право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

У відповідності до ч.1 ст.657 ЦК України,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч.1 ст.220 ЦК України, у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору,
такий договір є нікчемним.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВС
України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону
та не потребує визнання його таким
судом.

Таким чином, за відсутності підстав у
ОСОБА_2 для набуття права власності на
квартиру, свідоцтво про право
власності ОСОБА_2 є нікчемним.

Докази про істотне збільшення квартири
у своїй вартості внаслідок затрат
ОСОБА_2, що могло стати підставою для
відступлення від рівності часток
подружжя, в справі відсутні.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що квартира АДРЕСА_6 не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним.

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав такою, що нажита в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
нежитлову двоповерхову будівлю
магазину з баром АДРЕСА_7.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 09 серпня 2005 року (т.5
а.с.249), ОСОБА_2 набула право власності на
999/1000 часток нежитлового приміщення
магазину з баром АДРЕСА_7.

Право власності ОСОБА_2 на
вищезазначені 999/1000 нежитлового
приміщення зареєстровано під час
перебування в шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу від
19 серпня 2005 року (т.1 а.с.20-22, т.5 а.с.261-262),
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_9 продав ОСОБА_2
О.М.1/1000 нежитлового приміщення АДРЕСА_7.

Право власності ОСОБА_2 на
вищезазначені 1/1000 нежитлового
приміщення зареєстровано під час
перебування в шлюбі.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_2
від 09 серпня 2005 року є чинним, не
оскаржено та не скасовано.

Належних доказів про належність на
праві власності вищезазначеного
нежилого приміщення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 до суду не
надано.

Натомість, у справі наявні докази
(звіти суб'єкта малого
підприємництва-фізичної особи
платника єдиного податку ОСОБА_2 за
період з 01 січня 2003 року по 31 грудня 2005
року (т.5 а.с.77-99), про те, що ОСОБА_2, як
суб'єкт підприємницької діяльності
займалася одним видом діяльності -
торгівлею, грошові кошти
використовувала для купівлі та продажу
товарів, та не використовувала кошти
для будівництва.

Не заслуговує на увагу довод апелянта
про те, що зазначення в іпотечних
договорах від 26 січня 2005 року, від 29
січня 2007 року, укладених між АКБ
«Укрсиббанк» та ОСОБА_2, про належність
предмета іпотеки на праві приватної
власності ОСОБА_2 доводить належність
цього об'єкта ОСОБА_2 на праві особистої
приватної власності.

Оформлення вищезазначеного нежилого
приміщення у приватну власність ОСОБА_2
ніким не оспорюється, а право
визначати, чи являється майно спільним
майном подружжя, у сторін договору
відсутнє.

Іпотечні договори не були предметом
дослідження в суді першої інстанції, їх
правомірність не перевірялась. Своєї
згоди на укладення зазначених
договорів ОСОБА_2 ОСОБА_5 не надавав.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що нежитлова
двоповерхова будівля магазину з баром
АДРЕСА_7 є особистою власністю фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним.

Суд правомірно, у відповідності до
ст.ст.54, 60, 61 СК України, визнав такою, що
нажита в шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і
належить їм на праві спільної сумісної
власності квартиру АДРЕСА_3.

Договір інвестування будівництва
житла № 317 (т.7 а.с.9, т.11 а.с.87) було
укладено ОСОБА_2 та ТОВ «БФ Моноліт» 27
квітня 2004 року.

Оплата за договором була проведена
ОСОБА_2 27 липня 2005р. (т.11 а.с.90) та 31.08.2005р.

06 вересня 2005 року ОСОБА_2 було видано
свідоцтво про право власності.

Право власності було зареєстровано за
ОСОБА_2

Згідно з частиною 3 статті 54 СК України,
вважається, що дії одного з подружжя
стосовно життя сім'ї вчинені за згодою
другого з подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК
України, якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Належні та допустимі докази того, що
вищеназвана квартира придбана за
особисті кошти ОСОБА_2, до суду не
надані.

Належні та допустимі докази того, що
ОСОБА_5 не мав самостійного заробітку,
що виключало його участь у
фінансуванні квартири, до суду не
надані.

Не заслуговує на увагу довід апелянта
про те, що зазначення в іпотечному
договорі від 26 січня 2006 року,
укладеному між АКБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2, про належність предмета
іпотеки на праві приватної власності
ОСОБА_2 доводить належність цього
об'єкта ОСОБА_2 на праві особистої
приватної власності.

Оформлення вищезазначеної квартири у
приватну власність ОСОБА_2 ніким не
оспорюється, а право визначати, чи
являється майно спільним майном
подружжя, у сторін договору відсутнє.

Іпотечний договір не був предметом
дослідження в суді першої інстанції, їх
правомірність не перевірялась. Своєї
згоди на укладення зазначеного
договору ОСОБА_2 ОСОБА_5 не надавав.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що квартира АДРЕСА_3 є
особистою власністю ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним.

Судом правомірно не застосовано строки
позовної давності до вимог ОСОБА_5 про
часткове скасування Рішення виконкому
Іллічівської міської ради № 756 від 26
серпня 2005 року «Про видачу ОСОБА_2
свідоцтва про право власності на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ратифікованої Законом України
від 17 липня 1997 року, кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи впродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру.

Рішенням Європейського суду з прав
людини у справі № 8863/06 установлено
наявність порушення п.1 ст.6 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, оскільки
заявниця діяла з належною сумлінністю,
та не було її вини в тому, що вона не
подала касаційну скаргу в межах строку,
установленого законодавством; крім
того, застосування процесуальних
обмежень національним судом не було
очевидним та передбачуваним для
заявниці, тому не відповідало принципу
юридичної визначеності.

Згідно зі ст.46 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
держави, які ратифікували вказану
Конвенцію, взяли на себе зобов'язання
виконувати остаточні рішення
Європейського суду з прав людини в
будь-яких справах, у яких вони є
сторонами.

При оскарженні Рішення виконкому
Іллічівської міської ради № 756 від 26
серпня 2005 року в частині зазначення
того, що ОСОБА_2 власними коштами
приймала участь у будівництві квартири
АДРЕСА_3, ОСОБА_5 діяв з належною
сумлінністю, та не було його вини в
тому, що він не заявив таку позовну
вимогу в межах строку позовної
давності, установленого
законодавством. ОСОБА_5 при зверненні
до суду заперечував ту обставину, що
квартира збудована за власні кошти
ОСОБА_2, стверджував, що вона є спільною
власністю подружжя. В період
перебування в шлюбі оскаржене
визначення в рішенні виконкому
Іллічівської міської ради № 756 від 26
серпня 2005 року в частині зазначення
того, що ОСОБА_2 власними коштами
приймала участь у будівництві квартири
АДРЕСА_3, не було очевидною та
передбачуваною перешкодою для ОСОБА_5 у
володінні та користуванні цим майном
спільно з дружиною.

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав таким, що нажите в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
будівлю магазину АДРЕСА_8.

Суду не надано належних та допустимих
доказів будівництва зазначеного
магазину НОМЕР_15 та проведення його
реконструкції фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 за особисті
кошти.

Натомість, у справі наявні докази
(звіти суб'єкта малого
підприємництва-фізичної особи
платника єдиного податку ОСОБА_2 за
період з 01 січня 2003 року по 31 грудня 2005
року (т.5 а.с.77-99), про те, що ОСОБА_2, як
суб'єкт підприємницької діяльності
займалася одним видом діяльності -
торгівлею, грошові кошти
використовувала для купівлі та продажу
товарів, та не використовувала кошти
для будівництва.

З урахуванням викладеного, рішення № 15
виконкому Іллічівської міської ради
«Про видачу суб'єкту підприємницької
діяльності-фізичній особі ОСОБА_2
свідоцтва про право власності на
будівлю магазину за адресою: АДРЕСА_15, є
протиправним.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що будівля магазину
АДРЕСА_8 є особистою власністю фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним.

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав такою, що нажита в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
одноповерхову будівлю торгівельного
павільйону за АДРЕСА_9.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 16 лютого 2007 року (т.6 а.с.39),
ОСОБА_2 набула право власності на
одноповерхову будівлю торгівельного
павільйону АДРЕСА_9.

Право власності ОСОБА_2 на
вищезазначений павільйон було
зареєстровано.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_2
від 16лютого 2007 року є чинним, не
оскаржено та не скасовано.

Достатніх доказів про належність на
праві власності вищезазначеного
нежилого приміщення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 до суду не
надано.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що одноповерхову
будівлю торгівельного павільйону
АДРЕСА_9 є особистою власністю фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним, та судом правомірно
визнано недійсним договір дарування
від 07 серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала вищеназваний павільйон
ОСОБА_4

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав такою, що нажита в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
одноповерхову будівлю торгівельного
павільйону за АДРЕСА_10.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 16 лютого 2007 року (т.6
а.с.100), ОСОБА_2 набула право власності на
одноповерхову будівлю торгівельного
павільйону АДРЕСА_10.

Право власності ОСОБА_2 на
вищезазначений павільйон було
зареєстровано.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_2
від 16 лютого 2007 року є чинним, не
оскаржено та не скасовано.

Належних доказів про належність на
праві власності вищезазначеного
нежилого приміщення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 до суду не
надано.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що одноповерхову
будівлю торгівельного павільйону за
АДРЕСА_10 є особистою власністю
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним, та судом правомірно
визнано недійсним договір дарування
від 07 серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала вищеназваний павільйон
ОСОБА_4

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав такою, що нажита в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
одноповерхову будівлю торгівельного
павільйону АДРЕСА_11.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 16 лютого 2007 року, ОСОБА_2
набула право власності на
одноповерхову будівлю торгівельного
павільйону за АДРЕСА_11.

Право власності ОСОБА_2 на
вищезазначений павільйон було
зареєстровано.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_2
від 16 лютого 2007 року є чинним, не
оскаржено та не скасовано.

Достатніх доказів про належність на
праві власності вищезазначеного
нежилого приміщення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 до суду не
надано.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що одноповерхову
будівлю торгівельного павільйону за
АДРЕСА_11 є особистою власністю
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним, та судом правомірно
визнано недійсним договір дарування
від 07 серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала вищеназваний павільйон
ОСОБА_4

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав такою, що нажита в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
одноповерхову будівлю торгівельного
павільону за АДРЕСА_12.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 05 липня 2007 року (т.6 а.с.207),
ОСОБА_2 набула право власності на
одноповерхову будівлю торгівельного
павільону АДРЕСА_12.

Право власності ОСОБА_2 на
вищезазначений павільйон було
зареєстровано.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_2
від 05 липня 2007 року є чинним, не
оскаржено та не скасовано.

Достатніх доказів про належність на
праві власності вищезазначеного
нежилого приміщення фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2 до суду не
надано.

Таким чином, посилання представника
апелянта на те, що одноповерхову
будівлю торгівельного павільону
АДРЕСА_12 є особистою власністю
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та не
являється спільним майном подружжя, є
безпідставним, та судом правомірно
визнано недійсним договір дарування
від 07 серпня 2009 року, за яким ОСОБА_2
подарувала вищеназваний павільйон
ОСОБА_4

Суд правомірно, у відповідності до ст.60
СК України, визнав таким, що нажитий в
шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і належить їм на
праві спільної сумісної власності
магазин АДРЕСА_13.

Згідно реєстраційного посвідчення КП
«БТІ» м. Іллічівська від 10 квітня 2008
року, будівля магазину по АДРЕСА_13
зареєстрована і належала ОСОБА_10
(матері ОСОБА_6) з часткою 999/1000 і ОСОБА_2
з часткою 1/1000, на праві приватної
власності за рішенням Іллічівського
міського суду від 07 березня 2008 року.
Зазначене судове рішення було
скасоване Рішенням Апеляційного суду
Одеської області від 07 липня 2009 року.

Наявність судового рішення від 07
березня 2008 року доводить, що магазин
існував на час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Оскільки рішення про належність 999/1000
частини магазину ОСОБА_10 було
скасовано, він належав подружжю ОСОБА_2
та ОСОБА_5 та був його спільною
власністю.

Оформлення права власності на магазин
ОСОБА_2 після розірвання шлюбу 10
листопада 2011 року не спростовує
обставину щодо його існування до шлюбу.

Наявність магазину на час розгляду
справи підтверджується висновком
експерта, в якому визначено його
вартість, тому магазин правомірно
визнаний судом таким, що підлягає
поділу між подружжям.

У відповідності до п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК
України, особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Суд правомірно, згідно зі ст.57 СК
України, визнав право особистої
власності за ОСОБА_5на внесок до
статутного фонду Приватного
підприємства «Агростар Ч» розміром 1 300
000,00 грн.

04 квітня 2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5
було укладено Договір дарування грошей
(т.2 а.с.141), згідно з п.1,2 якого ОСОБА_11
подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар
гроші в сумі 2020,00 грн., для використання
їх для розробки статуту, реєстрації
підприємства та внеску до статутного
фонду приватного підприємства
«Агростар Ч».

17 серпня 2005 року виконавчим комітетом
Одеської міської ради було
зареєстровано Приватне підприємство
«Агростар Ч» (ідентифікаційний код
33722249, свідоцтво про державну
реєстрацію юридичної особи серії АОО
№260435, т.2 а.с.138).

Відповідно до Статуту ПП «Агростар Ч»,
зареєстрованого 17.08.2005р. (т.1 а.с.139-140),
його єдиним засновником та власником є
ОСОБА_5, статутний капітал підприємства
на момент його утворення складав 400,00
грн.

Таким чином, утворення підприємства та
формування статутного капіталу ПП
«Агростар Ч» було здійснено ОСОБА_5
особисто за кошти, подаровані йому 04
травня 2005 року ОСОБА_11.

В період з 24.06.2008р. по 15.09.2008р. (після
розірвання шлюбу) ОСОБА_5 було
проведено збільшення статутного фонду
ПП «Агростар Ч» до 1 300 000,00 грн., що
підтверджується бухгалтерською
довідкою ПП «Агростар Ч» (т.2 а.с.139-140).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 19.09.2012р. № 17-рп/2012 у справі №
1-8/2012, приватне підприємство (або його
частина), засноване одним із подружжя, -
це окремий об'єкт права спільної
сумісної власності подружжя, до якого
входять усі види майна, у тому числі
вклад до статутного капіталу та майно,
виділене з їх спільної сумісної
власності. Статутний капітал та майно
приватного підприємства, сформовані за
рахунок спільної сумісної власності
подружжя, є об'єктом їх спільної
сумісної власності.

Оскільки для утворення та діяльності
ПП «Агростар Ч» майно зі спільної
сумісної власності подружжя не
виділялось, статутний капітал та майно
ПП «Агростар Ч» сформовано не за
рахунок спільної сумісної власності
подружжя, а за рахунок особистих коштів
ОСОБА_5, статутний фонд та все майно ПП
«Агростар Ч» є об'єктом права особистої
приватної власності ОСОБА_5

Вказана позиція висловлена в Постанові
Верховного Суду України від 02.10.2013р. у
справі № 6-79цс13, згідно з якою
належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але і спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.
Рішення Конституційного суду України
від 19.09.2012р. у справі № 1-8/2012 за
конституційним зверненням ПП «ІКІО» не
спростовує зазначених висновків,
оскільки в цьому рішенні мова йде
виключно про статутний капітал та
майно приватного підприємства,
сформовані за рахунок спільної
сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Висновком експерта від 10.07.2013р. (т.10
а.с.4-17) встановлено відсутність
нежитлових будівель за адресою:
АДРЕСА_16.

Суду не надано належних доказів того,
що ОСОБА_2 знищив зазначені будівлі,
тому суд дійшов правомірного висновку,
що вимога ОСОБА_2 про встановлення
факту знищення ОСОБА_5 спільного майна
подружжя, а саме ? частини будівель за
адресою: АДРЕСА_16, не підлягає
задоволенню. Враховуючи, що ? частина
будівель за адресою: АДРЕСА_16 на день
розгляду справи не існує, суд дійшов
вірного висновку щодо відмови ОСОБА_2 у
задоволенні вимоги про виділення,
залишення ОСОБА_5 ? частини будівель за
адресою: АДРЕСА_16.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини у
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив характер спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Інші доводи апеляційної скарги не є
істотними і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального чи
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 05 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий
П.М. Черевко

Судді:
В.І. Сватаненко

В.О. Суворов