АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/38/14
Головуючий 1 інст. -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на
рішення Київського районного суду
м.Харкова від 26 березня 2013 року у справі
за:

позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, яка діє також в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка
також діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_7, треті особи: Київський РВ у
м.Харкові ГУ Державної міграційної
служби України в Харківській області
про визнання права на проживання та
користування жилим приміщенням;

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа Київський РВ у м.Харкові ГУ
Державної міграційної служби України в
Харківській області про усунення
перешкод у користуванні власністю,
визнання особи такою, що втратила право
користування житловою площею та зняття
з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом. В уточнених позовних
вимогах просив визнати за ним право на
проживання та користування будинком
АДРЕСА_1, усунути перешкоди в
користуванні житловим приміщеннями
літ. «А-1» житлове приміщення 3-3
житловою площею 16,4 кв.м., також
приміщенням 3-1 - кухня площею 7,9 кв.м., та
приміщенням 3-2 санвузол прощею - 2,4 кв.м,
розташованими за вказаною адресою.

Посилався на те, що з 1986 року перебував
у шлюбі з ОСОБА_3, вони проживали однією
сім'єю у спірному будинку, який належав
на праві власності його матері. 06
грудня 2001 року шлюб з відповідачкою
було розірвано. Незважаючи на це, з 2003
по 2011 роки він продовжував проживати
разом із колишньою дружиною та двома
доньками у спірному будинку. Після
того, як право власності на спірну
частину будинку перейшло до ОСОБА_3 він
постійно знаходився під тиском
останньої, яка вимагала забрати свої
речі та звільнити будинок. На даний час
відповідачка перешкоджає йому у
користуванні спірним домоволодінням,
посилаючись на те, що вона є єдиним його
власником. Іншого житла він не має, в
спірному будинку він був
зареєстрований з 1977 року.

ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву,
в якій на підставі ст.405 ЦК України
просила визнати ОСОБА_1 таким, що
втратив право на користування 51/100
частиною спірного житлового будинку
та зняти його з реєстрації місця
проживання. Посилалася на те, що
спірним майном є 51/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, що належать їй
на праві приватної власності.
Відповідач є її колишнім чоловіком. У
2004 році він забрав свої речі і з того
часу за місцем реєстрації не мешкає.
Реєстрація ОСОБА_1 в будинку
перешкоджає їй як власнику в повній
мірі володіти, розпоряджатися своєю
власністю, тому вона звернулася до
суду.

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 26 березня 2013 року у
задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено -
ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право
користування 51/100 частиною житлового
будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1
зі зняттям останнього з реєстрації
місця проживання за зазначеною
адресою.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення його позову.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав, просив
задовольнити його позов та відмовити у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проти
апеляційної скарги заперечував, вважав
рішення суду першої інстанції законним
і обгрунтованим.

ОСОБА_4 в письмовій заяві проти
апеляційної скарги заперечувала,
просила розглядати справу у її
відсутність (а.с.168).

Належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи Київський РВ у
м.Харкові ГУ Державної міграційної
служби України в Харківській області
та Служба у справах дітей Київського
району Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради до
суду своїх представників не направили,
що відповідно до ст.305 ЦПК України, не
перешкоджає розгляду справи
апеляційним судом.

Перевіряючи законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив з того, що право
власності ОСОБА_3 на користування та
розпорядження нею 51/100 частиною
домоволодіння АДРЕСА_1 підлягає
захисту, шляхом визнання ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування частиною
спірного житлового будинку та зняття
його з реєстраційного обліку, оскільки
останній не надав доказів на
підтвердження своїх вимог щодо права
користування спірним житлом, у якому
він більше ніж рік не проживає.

Такого висновку суд дійшов внаслідок
порушення норм процесуального та
матеріального права.

Матеріалами справи встановлено, що на
час розгляду справи судом першої
інстанції ОСОБА_3 була власником 51/100
частини житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1. При
цьому 16/100 частин їй належало згідно
ухвали Київського районного суду м.
Харкова від 24 листопада 2005 року про
затвердження мирової угоди по справі
№2-858/05/13 та 35/100 частин на підставі
договору дарування частини будинку з
надвірними будівлями від 29 квітня 2009
року, укладеного між нею та ОСОБА_9,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстровий №1523 (а.с.26-33).

Дійсність зазначеного вище договору
дарування частини будинку з надвірними
будівлями від 29 квітня 2009 року
оспорювалась ОСОБА_1 у судовому
порядку. У зв'язку з чим, представником
останнього в суді першої інстанції
було заявлено клопотання про зупинення
провадження у даній справі до розгляду
справи за позовом ОСОБА_1 про визнання
договору дарування частини житлового
будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1
недійсним, провадження за яким було
відкрито 21 березня 2013 року (а.с.105-109, 190).

У задоволенні цього клопотання ухвалою
Київського районного суду м.Харкова
від 26 березня 2013 року було безпідставно
відмовлено (а.с.110).

Відмовивши у задоволенні такого
клопотання, суд першої інстанції
допустив неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи.

Аналогічне клопотання було задоволено
судом апеляційної інстанції, оскільки
ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті
дарувальника і визнання договору
недійсним могло вплинути на вирішення
спору по даній справі (а.с.195).

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 20 грудня 2013 року, яке
набрало законної сили, цей договір було
визнано недійсним (а.с.202).

ОСОБА_1 на час смерті своєї матері
ОСОБА_9 був зареєстрований разом з
останньою у спірному будинку та
вважається таким що прийняв спадщину
(ч. 3 ст. 1268 ЦК України) у вигляді 35/100
частин спірного будинку, які належали
останній на праві власності і були нею
відчуженні на користь ОСОБА_3 за
договором, що визнаний недійсним.
Таким чином, на даний час ОСОБА_3 на
праві власності належить не 51/100, а 16/100
частин спірного будинку. Факт
прийняття спадщини ОСОБА_1
представником ОСОБА_3 та ОСОБА_6
визнається. На даний час в провадженні
Київського районного суду м.Харкова
знаходиться цивільна справа за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення
останнього від права на спадкування та
визнання права власності. Предметом
цього позову є 35/100 частин спірного
будинку, які належали матері позивача -
ОСОБА_9.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 на
законних підставах, як член сім'ї
колишнього власника, зареєстрований у
спірному будинку. Оскільки цей факт
відповідачами не оспорюється, то і
підстви для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання за ним права
проживання та користування спірним
житлом відсутні.

Разом з тим, ОСОБА_1 стверджує, що
відповідачі ОСОБА_3, яка є його
колишньою дружиною, та ОСОБА_6 і ОСОБА_4 -
які є доньками позивача, перешкоджають
йому у користуванні частиною житлового
будинку, що належала на праві власності
його матері - ОСОБА_9 та є єдиним його
житлом.

Такі твердження відповідачами не
спростовані. Той факт, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 склались вкрай
неприязнені стосунки, сторонами
визнається, як і та обставина, що
відповідачі за позовом ОСОБА_1
заперечують проти того, щоб він
проживав за місцем своєї реєстрації,
мотивуючи це поведінкою останнього та
тим, що на даний час у приміщенні на яке
претендує ОСОБА_1 проживає його донька
з дитиною. Крім того, у будинку проживає
і другий чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_11

За таких обставин, судова колегія
вважає за необхідне задовольнити
позовні вимоги в частині поновлення
права ОСОБА_1 на користування житловими
приміщеннями, які належали на праві
власності матері позивача ОСОБА_9 -
(літ. А-1) № 3-3 житловою площею 16.4 кв.м.;
приміщеням №3-1-кухня, площею 7,9 кв.м.;
приміщенням №3-2- санвузол, площею 2,4
кв.м., у будинку АДРЕСА_1, оскільки таке
право відповідачами порушується.

Зустрічні позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

За змістом ст. 391 ЦК України право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном має власник
цього майна.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними і власником житла.

Так, на момент подачі позову, ОСОБА_3
була єдиним власником спірної частини
будинку, в якому зареєстрований ОСОБА_1
та просила визнати останнього таким, що
втратив право користування цим
будинком, з підстав передбачених ст.ст.
391,405 ЦК України.

На даний час, ОСОБА_3 не є власником 35/100
частин будинку, ОСОБА_1 вважається
таким що прийняв спадщину після смерті
колишнього власника 35/100 частин
будинку, спір щодо усунення його від
права на спадкування після смерті
матері не вирішено, а відтак, немає
правових підстав для визнання ОСОБА_1
таким, що втратив право на користування
житловим приміщенням та зняття його з
реєстрації.

За таких обставин рішення районного
суду підлягає скасуванню, з підстав
передбачених п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 та відмову у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1-3 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- Капустіна

Володимира Володимировича
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду
м.Харкова від 26 березня 2013 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди та поновити право
ОСОБА_1 на користування житловими
приміщеннями (літ. А-1) № 3-3 житловою
площею 16.4 кв.м.; приміщеням №3-1-кухня,
площею 7,9 кв.м.; приміщенням №3-2-
санвузол, площею 2,4 кв.м., у будинку
АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді