АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/5702/2014 Головуючий
у І інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого судді
Рубан С.М.

суддів
Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі
Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 28
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Гаражно-будівельного
кооперативу «Дачний», третя особа:
Голова правління Гаражно-будівельного
кооперативу «Дачний» Мовлянов
Микола  Алімжанович про поновлення на
роботі та стягнення коштів за час
вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л
А :

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 28 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Гаражно-будівельного кооперативу
«Дачний», третя особа: Голова
правління Гаражно-будівельного
кооперативу «Дачний» Мовлянов
Микола  Алімжанович про поновлення на
роботі та стягнення коштів за час
вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача та третя особа
проти апеляційної скарги заперечив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач перебувала у трудових
відносинах з ГБК «Дачний» з 2006 року.

З 17.04.2006 року позивач працювала
приймальником-комірником в ГБК
«Дачний».

Наказом від 01.09.2010 року її було
тимчасово переведено на посаду касира
підприємства терміном на 1 місяць, а
пізніше ці трудові стосунки перейшли в
постійні.

Наказом від 24.06.2013 року позивач була
звільнена з займаної посади за п.1 ст.40
КЗпП України, у зв'язку з скороченням
штату.

Саме рішення щодо скорочення штату
позивачем та її представником не
оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи,
22.04.2013 року ОСОБА_1 було попереджено, що
у зв'язку із скороченням її посади, вона
підлягає скороченню з 24.06.2013 року.

Крім того, позивачу 22.04.2013 року було
запропоновано перейти на посаду
приймальника-охоронця, яка на той час
була вакантною.

Позивач ОСОБА_1 відмовилася переходити
на посаду приймальника-охоронця, на
якій вона працювала до посади касира,
про що було складено акт від 22.04.2012 року
(а.с.31).

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України,
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Тобто, позивач була звільнена з
займаної посади згідно наказу від
24.06.2013 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України,
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас, власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Таким чином, з наданих суду доказів
вбачається, що відповідач діяв в межах
чинного законодавства України, а саме,
позивачу 22.04.2013 року було запропоновано
одночасно з попередженням про те, що
посада, яку вона займає підлягає
скороченню, посада
приймальника-охоронця, але на момент
скорочення, однак остання погодилася
на іншу посаду лише 24.04.2013 року,
повідомивши, що до роботи зможе
приступити тільки з 23.06.2013 року, однак
станом на 23 червня 2013 року ця вакансія
була відсутня.

Тобто, відповідач попередив позивача
за два місяці про те, що посада, яку вона
займає, підлягає скороченню, а повторне
пропонування роботи трудовим
законодавством України не передбачено.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» визначено, що розглядаючи
трудові спори, пов'язані із звільненням
за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноваженим ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за два місяці про наступне
вивільнення.

За скаргою позивача, правильність
звільнення ОСОБА_1 перевірялось
державною інспекцією України з питань
праці (а.с.42-55), перевіркою порушень
трудового законодавства не
встановлено.

В процесі розгляду справи на
пропозицію суду першої інстанції та на
прохання позивача відповідач
погодився на примирення та вжив
заходів щодо прийняття позивача на
роботу на посаду
приймальника-охоронця, однак позивач в
наступному судовому засіданні
відмовилася від даної посади.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача пояснив, що
позивач погодившись в судовому
засіданні суду першої інстанції піти
на роботу до відповідача на посаду
приймальника-охоронця, не з'явилась до
відповідача з метою приступити до
роботи приймальника-охоронця, оскільки
не повірила відповідачу та боялась, що
її звільнять.

Колегія суддів таке твердження
позивача оцінює критично, оскільки
воно спростовується доказами наданими
відповідачем (а.с.87).

Крім цього, в судовому засіданні суду
першої інстанції 11 лютого 2014 року
позивач підтвердила, що не хоче
працювати на посаді
приймальника-охоронця (а.с.130).

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема посада, яку займала позивач
підлягала скороченню, в матеріалах
справи наявні належні докази щодо змін
в організації виробництва і праці, тому
відповідачем додержано норм
законодавства, що регулює вивільнення
працівників.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення з відповідача на її
користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, то вони
задоволенню не підлягають, оскільки
суд не виявив жодних порушень з боку
відповідача при звільненні позивача та
правових підстав для поновлення
останньої на роботі.

Доводи апеляційної скарги щодо невірно
оформленого запису в трудовій книжці
позивача колегія суддів не приймає до
уваги, оскільки заповнення трудової
книжки проводиться власником або
уповноваженим ним органом відповідно
до положень «Інструкції про порядок
ведення трудових книжок» від 29 липня
1993 року № 58 та не впливає на
правильність звільнення.

Крім цього, як встановлено судом, ГБК
«Дачний» у зв'язку з особливостями
послуг, працює цілодобово, сім днів на
тиждень. Працівники кооперативу
працюють згідно графіку. Оскільки 24
червня 2013 року був вихідним днем, то як
свідчить табель обліку робочого часу
за червень 2013 року (а.с.143, 144) розрахунок
заробітної плати позивачу проведено
включно по 24 червня 2013 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
рішення відповідача щодо скорочення
посади касира не оспорено та в суді
першої інстанції не ставилось питання
щодо пріоритетності залишення на
посаді касира ОСОБА_1, скільки посада
касира була єдиною, і саме посада
касира підлягала скороченню.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
впливають на правильність ухваленого у
справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 28 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: