Провадження № 2/522/1079/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року Приморський районний
суд м.Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко
Н.А.

при секретарі Довгань
Ж.А.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
договору доручення та стягнення
грошових коштів ;

ВСТАНОВИВ :

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання
договору доручення від 10.06.2009 року та
стягнення боргу у зв'язку з
невиконанням відповідачем цього
договору у розмірі 4 800,00 грн. При цьому
позивач також вимагає стягнути з
відповідача понесені ним витрати на
правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач
зазначає, що 10.06.2009 року між ним і
відповідачем був укладений в усній
формі договір доручення, за яким
відповідач зобов'язався здійснити
підготовку і реєстрацію документів для
отримання у власність земельної
ділянки за адресою : АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_1, та на виконання цього договору
ним було передано відповідачу грошову
суму у розмірі 4 800,00 грн. на поточні
витрати для здійснення відповідних
юридичних дій, включаючи оплату
повіреного, але відповідач до
теперішнього часу не виконав умови
цього договору доручення.

Позивач веде дану справу в суді через
свого представника ОСОБА_3, який просив
розглянути справу без його участі та
задовольнити позов, про що подав
адресовану суду свою письмову заяву,
яка приєднана судом до матеріалів
справи.

Відповідач не повідомив суду причину
своєї неявки, хоча про дату і місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про що свідчить
зворотне поштове повідомлення про
одержання ним судової повістки.

Судом установлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

У відповідності до ч.4 ст.203 ЦК України,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Частини 1, 2 ст.205 ЦК України
встановлюють, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення, за винятком правочинів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та (або) державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до п.3 ст.208 ЦК України,
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, належить
вчиняти у письмовій формі.

Частиною першою статті 1000 ЦК України
встановлено, що за договором доручення
одна сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Правочин, вчинений повіреним,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя.

Згідно ст.1003 ЦК України, у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненними.

Позивач стверджує, що 10.06.2009 року між
ним і відповідачем був укладений в
усній формі договір доручення, за яким
відповідач зобов'язався здійснити
підготовку і реєстрацію документів для
отримання у власність земельної
ділянки за адресою : АДРЕСА_1 на ім'я
позивача, та що на виконання цього
договору ним було передано відповідачу
грошову суму у розмірі 4 800,00 грн. на
поточні витрати для здійснення
відповідних юридичних дій, включаючи
плату повіреному.

Проте позивач не надав суду будь-яких
доказів на підтвердження факту
укладення між ним і відповідачем
згаданого договору доручення та факту
передачі ним відповідачу грошових
коштів в сумі 4 800,00 грн. (що перевищує
більше ніж у двадцять разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян) для виконання відповідачем
свого обов'язку за цим договором, яка
також включає плату повіреному, як
цього вимагає ст.60 ЦПК України.

При цьому суд бере до уваги, що зі
змісту вищенаведених правових норм
слідує, що договір доручення між
сторонами на суму 4 800,00 грн. належало
вчиняти у письмовій формі.

З огляду на наведене, суд доходить
висновку, що позивач не довів в суді
свої позовні вимоги.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст.10,11,60,88,209,212,214-215 ЦПК України, ч.4
ст.203, ч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.206, п.3 ст.208, ч.1
ст.1000, ст.1003 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання договору
доручення та стягнення грошових коштів
- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду

Одеської області через Приморський
районний суд м.Одеси шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня отримання копії рішення.

Суддя
Н.А.Ільченко

17.02.2014