Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1855/14
Головуючий у 1-й інстанції: Пустовіт
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 04 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики, за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до
відповідачки, в якому просив стягнути з
ОСОБА_4 на свою користь борг за
договором позики від 26 серпня 2009 року
за №02 в сумі 75192,54 грн. та судовий збір в
сумі 751,93 грн. В обґрунтування позовних
вимог послався на те, що 26.08.2009 року між
ним та ОСОБА_5 був укладений письмовий
договір позики за №02, відповідно до
якого він позичив їй 15000,00 грн., які вона
отримала 26.08.2009 року, про що видала
розписку. У визначений договором строк
до 26.08.2012 року отриману позику ОСОБА_5 не
повернула, на його запити не
відповідала. Як йому згодом стало
відомо, вона померла, а спадщину після
її смерті прийняла дочка - відповідачка
ОСОБА_4 Тому до неї, відповідно до
положень ст.ст. 608, 1216, 1218, 1219 ЦК України
перейшов обов'язок щодо сплати суми
боргу за договором позики, який
залишився невиконаним її померлою
матір'ю на день її смерті. Зважаючи на
те, що ним направлені відповідачці
вимоги 20.12.2012 р., 15.05.2013 р., 06.06.2013 р. щодо
повернення суми позики, які залишилися
без виконання, він змушений звернутися
до суду. Договором позики від 26.08.2009
року №02 передбачені наступні проценти
від суми позики: строком до 6 місяців - 2%
на місяць, від 6 до 12 місяців - 5% на
місяць, від 12 місяців і більше -10% на
місяць, які повинні бути сплачені не
пізніше строку повернення суми позики,
що за період з 26.08.2009 року по 20.08.2013 року
становить суму 58050 грн. згідно наданого
розрахунку. Крім цього п.4 договору
позики передбачене, що у разі
неповернення суми позики, позичальник
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст..625 ЦК України з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних від
простроченої суми, тому загальна сума
боргу з урахуванням процентів, індексу
інфляції та трьох процентів річних
становитиме 75192,54 грн., які підлягають
стягненню з відповідача.

У свою чергу відповідачка ОСОБА_4 у
листопаді 2013 року звернулася до ОСОБА_3
із зустрічним позовом, в якому просила
визнати договір позики №02 від 26.08.2009
року недійсним, посилаючись на те, що
вона проживала в АДРЕСА_1 разом з своїми
батьками, ОСОБА_6 та ОСОБА_5. З травня 2009
року мати тяжко захворіла. Вони
зверталися до різних лікарів для
встановлення діагнозу. В серпні 2009 року
її мати звернулася до Донецького
протипухлинного центру, де пройшла
обстеження і 25 серпня 2009 року їй
діагностували злоякісну пухлину лівої
молочної залози. Для проведення
обстеження батьки, мабуть, витратили
всі заощадження чи брали в борг у
сусідів. На той період вона була ще
неповнолітньою, і батьки не ставили її
до відома та не радилися з нею щодо
матеріальних питань родини. Вона
допускає, що батьки могли звернутися до
директора ПП «АФ «Росія», так як
земельні паї обох батьків знаходилася
в оренді агрофірми. Після проведення
обстеження 01.09.2009 року її матері
зроблено операцію, а після цього
проведено декілька курсів хіміо- та
променевої терапії. Вона не знає,
скільки це коштувало. На подальше
лікування в м.Донецьку в родини не було
коштів, тому лікування її мати
проходила надалі в м.Бердянську.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько, і вони з
матір'ю втратили останнього
годувальника. До виснажливої хвороби
додалася моральна травма, пов'язана з
смертю чоловіка, яка спровокувала
ускладнення стану здоров'я.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року її мати померла,
причина смерті - злоякісне
новоутворення лівої молочної залози. У
вересні 2013 року вона отримала з
Бердянського міськрайонного суду
позов ОСОБА_3 до неї. Вважає, що даний
договір позики її мати підписала під
впливом тяжкої для неї обставини -
хвороби і на вкрай невигідних умовах.
Розмір процентів, які вказані в
договорі, не тільки перевищують
встановлені Банками проценти за
користування кредитом, а й суперечать
здоровому глузду. Їхня родина мала
дохід лише з свого підсобного
господарства та з орендної плати за
користування земельними ділянками, яку
мала сплачувати Агрофірма «Росія». Але
з 2009 року орендар припинив виплату
орендної плати, тому сплатити вказані
проценти вони не могли. Її мати
боролася за життя та була вимушена
укласти цей договір на запропонованих
ОСОБА_3 умовах. Лише хвороба змусила її
матір підписати вказаний договір. За
інших обставин мати не брала би гроші в
борг взагалі, та ще й на таких умовах.
Тому на підставі ст.233 ЦПК України
просила визнати договір позики №02 від
26.08.2009 року недійсним.

У судовому засіданні представник
позивача за довіреністю ОСОБА_7
підтримав первинний позов, доповів
обставини, викладені в ньому, просив
задовольнити. При цьому зустрічний
позов не визнав, посилаючись на те, що
ст.233 ЦК України передбачає наявність
двох обставин: правочин вчинено під
впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах. На його думку,
жодної обставини з зустрічного позову
не вбачається. Позов базується на
припущеннях. Починаючи з 2009 року по 2012
рік ОСОБА_5 отримала 18600 грн. орендної
плати. Вона просила кошти в борг без
всякого пояснення, на які потреби. Тому
не можна вважати, що вона перебувала в
нужденному становищі і могла повернути
позику до закінчення строку договору.
Тяжка обставина - це оціночна
категорія. При укладенні договору
позики така обставина була відсутня.
Чоловік померлої ОСОБА_5 також
отримував позику, але помер, і ОСОБА_3
позика була прощена, враховуючи
положення їхньої сім'ї. Просив
відмовити у задоволенні зустрічного
позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 за
довіреністю ОСОБА_8 первинний позов не
визнав, підтримав зустрічну позовну
заяву, просив задовольнити, пояснивши
при цьому, що позов ОСОБА_3 є
необґрунтованим та просив суд
застосувати ст.1281 ЦК України та
відмовити в задоволенні первинного
позову, оскільки позивач повинен буз
звернутися з заявою кредитора в
шестимісячний строк. Проте з першою
вимогою до відповідача він звернувся
тільки 15 травня 2013 року. Крім цього, з
матеріалів справи вбачається, що кошти
за договором позики були отримані за
чотири дні до проведення операції в
онкологічному центрі, тобто вони були
потрібні саме на операцію. Стаття 233 ЦК
України передбачає 2 умови: наявність
тяжкої обставини і на вкрай невигідних
умовах. Мати відповідача мала тяжку
хворобу, в наш час операції безкоштовно
не проводять, крім цього позика видана
під 120% річних, що є вкрай невигідними
умовами. На сьогоднішній день позов
пред'явлено до дочки, яка позику не
брала, залишилася одна без батьків.

Рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 04 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення боргу за договором
позики відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано недійсним договір позики
№02 від 26 серпня 2009 року, укладений між
ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_5 з
іншої сторони.

Стягнуто з ОСОБА_3 (ІІН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_4 (ІІННОМЕР_2) судовий збір
в сумі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення яким задовольнити його позовні
вимоги, в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

У відповідності до ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд зокрема повинен
вирішити питання про те, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються.

Ухвалене у справі судове рішення
зазначеним вимогам закону в повному
обсязі не відповідає.

Як встановлено судом і таке
вбачається з матеріалів справи. що
відповідно до договору позики №02 від 26
серпня 2009 року мати відповідачки
ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 грошові
кошти в сумі 15000 грн. та зобов'язалася
повернути в строк до 26.08.2012 року. У
підтвердження отримання суми позики
ОСОБА_5 видала ОСОБА_3 розписку від
26.08.2009 року, що підтверджується
договором позики та розпискою,
долучених до справи.

Ніким не оспорювалось, що в обумовлений
строк 26.08.2012 року позичальник ОСОБА_5
позику не повернула та ІНФОРМАЦІЯ_2
року померла внаслідок злоякісного
новоутворення лівої молочної залози,
що підтверджується копією свідоцтва
про смерть серія НОМЕР_3 від 17.09.2012 року,
виданого виконкомом Миколаївської
сільської ради Бердянського району
Запорізької області, копією довідки
про причину смерті №342 від 15.09.2012 року.

Задовольнивши зустрічний позов
ОСОБА_4 і визнавши недійсним договір
позики №02 від 26 серпня 2009 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5
районний суд виходив з того, що
онкологічне захворювання останньої є
тяжким захворюванням, яке загрожувало
її життю, і що на переконання суду, і
стало тією причиною, яка змусила ОСОБА_5
взяти кошти у ОСОБА_3 в позику на
проведення термінової операції, і що
умови договору позики, які покладали на
неї обов'язок сплатити, крім
основного боргу, ще проценти за
користування коштами, зокрема, з
другого року в розмірі 10% на місяць, а це
по 1500 грн. тільки процентів на місяць, є
вкрай невигідними, набагато вищими, ніж
за кредитами, що надаються
банківськими установами. Крім цього,
суд виходив з того, що цим же договором
додатково передбачена
відповідальність за порушення
зобов'язання у вигляді сплати
інфляційних втрат та трьох процентів
річних від простроченої суми.

Зважаючи на це, суд дійшов
висновку, що саме тяжка хвороба
перебувала в причинному зв'язку з тим,
що ОСОБА_5, не маючи іншого вибору,
змушена була укласти угоду позики на
вкрай невигідних для неї умовах, а
ОСОБА_9 цими обставинами скористався,
визначивши їх такими, тобто судом
встановлено наявність підстав,
передбачених ст.233 ЦК України, для
визнання договору позики недійсним.

З такими висновками суду не можна
погодитись.

Відповідно до ст.233 ЦПК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені статтею 216 цього Кодексу.
Сторона, яка скористалася тяжкою
обставиною, зобов'язана відшкодувати
другій стороні збитки і моральну шкоду,
що завдані їй у зв'язку з вчиненням
цього правочину.

Згідно роз'яснень, викладених в
п.п.5,19,23 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статті 233 ЦК України, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа має вчиняти такий
правочин добровільно, без наявності
насильства, обману чи помилки. Особа,
яка оскаржує правочин, має довести, що
за відсутності тяжкої обставини
правочин не було вчинено взагалі або
вчинено не на таких умовах.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 229- 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тим самим встановлено, що особами,
які мають право вимагати визнання
недійсним оспорюваного правочину є
сторона правочину, або заінтересована
сторона.

З матеріалів справи вбачається,
що позивачка ОСОБА_4 не є стороною
оспорюваного правочину.

Позов особи, яка не була учасником
правочину, про визнання оспорюваного
правочину може бути задоволений лише в
тому разі, якщо таким правочином
порушено право цієї особи - не учасника
правочину.

Разом з тим, ОСОБА_4 не заявляла про
те, що оспорюваним правочином порушені
її права.

У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК
України кожна сторона має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених,невизнаних або оспорюваних
прав , свобод чи інтересів.

Зважаючи на це, колегія суддів
приходить висновку, що зустрічний
позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Рішення суду про визнано
недійсним договору позики №02 від 26
серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3, з
однієї сторони, та ОСОБА_5, з іншої
сторони, підлягає скасуванню з
ухваленням рішення про відмову у
позові.

Відмовивши у задоволенні первісного
позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за
вказаним вище договором позики, суд
першої інстанції виходив з того, що
після смерті позичальника ОСОБА_5
спадщину у вигляді земельної ділянки
площею 9,1481 га у межах згідно з планом,
що розташована за адресою: Запорізька
область, Бердянський район,
Миколаївська сільська ради - для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
вартістю 244419,75 грн., прийняла
відповідач ОСОБА_4, отримавши 31 травня
2013 року свідоцтво про право на спадщину
за законом.

Ухвалюючи рішення в цій
частині суд виходив з того, що позивач
ОСОБА_3 знав про смерть позичальника,
вимоги до спадкоємця - відповідача у
справі, пред'явив з пропуском строку,
передбаченого ч.2 ст.1281 ЦК України, при
цьому до нотаріальної контори з заявою
про визнання його вимог як кредитора до
спадкоємців не звертався.

Також суд зазначив, що ОСОБА_10
вперше до ОСОБА_4 направив
вимогу-претензію лише 15.05.2013 року, яку
вона отримала 16.05.2013 року. Посилання в
позові на те, що ним направлялася
вимога ще 20.12.2012 року, на думку суду,
нічим не підтверджується: наявність у
справі копії листа на адресу ОСОБА_4,
який не містить ані дати його
написання, ані доказів його
відправлення відповідачу не може
свідчити про те, що така претензія
пред'являлася взагалі.

З такими висновками суду не можна
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1-4
ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані
повідомити кредитора спадкодавця про
відкриття спадщини, якщо їм відомо про
його борги. Кредиторові спадкодавця
належить протягом шести місяців від
дня, коли він дізнався або міг
дізнатися про відкриття спадщини,
пред'явити свої вимоги до спадкоємців,
які прийняли спадщину, незалежно від
настання строку вимоги. Якщо кредитор
спадкодавця не знав і не міг знати про
відкриття спадщини, він має право
пред'явити свої вимоги до спадкоємців,
які прийняли спадщину, протягом одного
року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред'явив
вимоги до спадкоємців, що прийняли
спадщину, у строки, встановлені
частинами другою та третьою цієї
статті, позбавляється права вимоги.

Судом першої інстанції не
встановлено, коли саме ОСОБА_3 дізнався
про смерть матері позивачки ОСОБА_5
Разом з тим, з'ясування цієї обставини
має суттєве значення, оскільки із нею
пов'язаний відлік шестимісячного
строку, протягом якого він має право
пред'явити свої вимоги до спадкоємця,
яка прийняла спадщину.

При вирішенні вказаного питання
колегія суддів виходить з наступного.

Якщо виходити із зазначеної у
первісному позові ОСОБА_3 (а.с.2-4) дати,
коли він дізнався про смерть ОСОБА_5
(20.12.2012 року) і дати пред'явлення ним
письмової вимоги-претензії спадкоємцю
ОСОБА_4 (15.05.2013 року), яку та отримала
16.05.2013 року (а.с.8), то слід прийти
висновку, що встановлений ч.2 ст.1281 ЦК
України 6-місячний строк на
пред'явлення своїх вимог до спадкоємця,
який прийняв спадщину, ним не
пропущений.

Якщо ж, виходити із зазначеної в
апеляційній скарзі ОСОБА_3 (а.с.121-122
зворот) дати, коли він дізнався про
смерть ОСОБА_5 (квітень 2013 року) і дати
пред'явлення ним письмової
вимоги-претензії спадкоємцю ОСОБА_4
(15.05.2013 року), яку та отримала 16.05.2013 року
(а.с.8), або дати звернення з позовом до
суду (21.08.2013 року), то слід прийти
висновку, що встановлений ч.2 ст.1281 ЦК
України 6-місячний строк на
пред'явлення своїх вимог до спадкоємця,
який прийняв спадщину, також ним не
пропущений.

Не можна погодитись і з висновком
суду про те, що ОСОБА_11 до нотаріальної
контори з заявою про визнання його
вимог, як кредитора до спадкоємців не
звертався, що суперечить нормам ч.2
ст.1281 ЦК України, оскільки зазначена
норма не встановлює певного порядку
пред'явлення таких вимог і має на меті у
передбачений законом строк
інформувати спадкоємців про
зобов'язання спадкодавця перед
кредитором, а ч.1 цієї норми зобов'язує
спадкоємців повідомити кредитора
спадкодавця про відкриття спадщини,
якщо їм відомо про його борг.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що позивач не міг бути
позбавлений права вимоги до
відповідачки ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК
України має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

У відповідності до ст..1282 ЦК України
спадкоємці зобов'язані задовольнити
вимоги кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці
зобов'язані задовольнити шляхом
одноразового платежу, якщо
домовленістю між спадкоємцями та
кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового
платежу суд за позовом кредитора
накладає стягнення на майно, яке було
передане спадкоємцям у натурі.

Згідно із свідоцтвом про право на
спадщину від 31.05.2013 року ОСОБА_4 після
смерті матері ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, успадкувала
земельну ділянку,вартість якої складає
244419 грн.75 коп. (а.с.101).

З наявного у справі договору позики №02
від 26.08.2009 року (а.с.45) та розписки ОСОБА_5
(а.с.47) вбачається, що 26 серпня 2009 року
мати відповідачки ОСОБА_5 (Позичальник)
отримала від ОСОБА_3 (Позикодавця)
грошові кошти в сумі 15000 грн. і
зобов'язалася повернути йому таку ж
суму грошових коштів і проценти від
суми позики, встановлені цим договором.

Пунктом 2 договору позики
передбачено обов'язок позичальника
сплатити позикодавцеві наступні
проценти від суми позики: строком до 6
місяців - 2% на місяць, строком від 6 до 12
місяців - 5% на місяць, від 12 місяців і
більше - 10% на місяць, які повинні бути
сплачені не пізніше строку повернення
суми позики.

Пунктом 3 договору передбачено, що
Позичальник зобов'язаний повернути
Позикодавцю позику в строк до 26.08.2012 р.
шляхом передачі грошової суми позики
та грошової суми процентів
Позикодавцю.

Відповідно до п.4 договору у разі,
якщо Позичальник своєчасно не поверне
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 ЦК
України з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також трьох процентів
річних від простроченої суми.

З розрахунку, наданого позивачем
ОСОБА_3 (а.с.10), вбачається, що загальна
сума боргу за договором позики
становить 75 192 грн.54 коп., з яких : 15000 грн.
-пряма сума позики; 58050 грн. - проценти за
договором позики; 219 грн.15 коп. - сума
інфляції; 1923 грн.39 коп. - 3 % річних.

Заперечень проти правильності
вказаного розрахунку боргу за
договором позики ОСОБА_4 не надала.

Зважаючи на викладене, колегія
суддів приходить висновку, що рішення
суду про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст..88 ЦПК України
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 751
грн. 98 коп. судового збору у суді першої
інстанції і 375 грн.99 коп. у суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 04 березня
2014 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики №02 від 26
серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 і
ОСОБА_5, задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 борг за договором позики у
розмірі 75 192 грн.54 коп., з яких : 15000 грн. -
пряма сума позики; 58050 грн. - проценти за
договором позики; 219 грн.15 коп. - сума
інфляції; 1923 грн.39 коп. - 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 1127 грн.97 коп. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики №02 від 26
серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 і
ОСОБА_5, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

судді: