АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/2515/14
Головуючий 1 інстанції -
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі :

Головуючого: -
Коровіна С.Г.

Суддів : -
Коваленко І.П.

Бездітко
В.М.

При секретарі: -
Огарьовій О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_6 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 19 лютого 2014 року по справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_5 з позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором. Позивач посилався на те, що 27
травня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір № 009-20979-270508.
Згідно умов договору позивач відкрив
для відповідача картковий рахунок
НОМЕР_1 в національній валюті - гривні.
Позивач випустив та надав відповідачу
кредитну картку та ПІН-код до неї.
Позивач надав відповідачу кредит
шляхом відкриття кредитної лінії на
загальну суму 30000 грн. В день укладення
договору встановлено ліміт кредитної
лінії на рахунку в сумі 3000 грн.

Станом на 16.09.2013 року за відповідачем
малася заборгованість у сумі 2431,98 грн.,
що складається з тіла кредиту в сумі 580
грн.29 коп., заборгованість по відсоткам
- 717,34 8грн. заборгованість за комісіями
в сумі 1134,35 грн.

Позивач просив стягнути зазначену
заборгованість та судові витрати в
розмірі 229,4 грн.

Відповідач ті її представник проти
позову заперечували. Відповідач не
заперечувала, що на протязі 2008 та 2009
року частково погашала заборгованість
по тілу кредиту і по процентам за його
користування. Останній платіж
здійснено 01.09.2008 року. в розмірі 101 грн.
та 03.03.2009 року в розмірі 68 грн.40 коп., по
сплаті відсотків за користування
кредитом 01.09.2008 року розмірі 33 грн.,
03.03.2009 року у розмірі 18 грн. та 03.08.2009
року у розмірі 55 грн. Оскільки останній
платіж було здійснено 03.09.2009 року, а
позов пред'явлено лише 16.09.2013 року
відповідач просив застосувати позовну
давність.

В апеляційній скарзі поставлено
питання про скасування рішення суду
першої інстанції і закриття
провадження у справі. Апелянт вважає,
що на підставі приписів ст.3 ЦПК України
право на позов у кожної особи виникає
тільки у разі порушення невизнання або
оспорювання прав свобод чи інтересів. У
позивача не виникло права на позов,
оскільки позивачем не надано доказів
на підтвердження того, що він
здійснював намір для досудового
врегулювання спору. Крім того з тексту
договору вбачається, що при укладенні
договору сторони домовилися про те, що
у разі неможливості вирішення спору
переговорами, то спори у порядку
договірної підсудності, передбаченої
ст.113 ЦПК України будуть розглядатися у
Печерському районному суді м. Києва.
Апелянт вважає, що на підставі п.1ч.1ст.205
ЦПК України справу необхідно закрити,
як таку, що не підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, подав до суду заяву про розгляд
справи у його відсутність.

Заслухавши доповідача, пояснення
відповідача перевіривши обставини
справи колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд першої
інстанції вирішує такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню щодо цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до умов договору від 27.50.2008
року № 009-20979-0270508 відповідач отримав
кредит шляхом відкриття відновлюваної
кредитної лінії на загальну суму 30000
грн. з встановлення ліміту кредитної
лінії на рахунку в сумі 500 грн. зі
сплатою 29,99% річних за використання
кредитних коштів, з правом банку
самостійно змінювати ліміт кредитної
лінії один раз на місяць, в межах
кредитної лінії без укладення
додаткової угоди. В свою чергу
відповідач зобов'язався щомісячно в
строки, визначені договором,
здійснювати погашення частини суми
заборгованості за кредитною лінією,
яка виникла за попередній місяць,
сплачувати суму всю процентів за
користування кредитом та суму пені у
разі порушення строків сплати
заборгованості. Суд першої інстанції
не перевірив за який час виникла
заборгованість і з якого часу було
порушено права позивача щодо
невиконання умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 частино виконувала зобов'язання
по повергненню кредиту і по сплаті
процентів за користування кредитом.
Так з наданого позивачем додатку
вбачається, що відповідач в рахунок
повернення тіла кредиту 01.09.2008 року
внесла 101 грн., а 03.03.2009 року 68,4 грн. В
рахунок погашення заборгованості по
процентам ОСОБА_5 01.09.2008 року сплатила 33
грн., а 03.03.2009 року 18 грн., 03.08.2009 року 55
грн. З наданого позивачем додатку не
вбачається, що після 03.09.2009 року
сплачувала позивачу будь-які кошти.
Таким чином свої зобов'язання ОСОБА_5
почала порушувати з 03.09.2009 року. Позивач
достовірно знав про це і не міг не знати
про несплату боржником щомісячних
платежів. Згідно з п. 1.4 договору
кредитування рахунку в межах кредитної
лінії здійснюється протягом 364
календарних днів. Кожна наступна
кредитна лінія надається після спливу
строку надання попередньої, на умовах,
погоджених сторонами у цьому договорі,
та не потребує підписання додаткових
угод.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції лише зазначив, що на 16.09.2013
року у відповідача виникла
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 2431 грн.98.коп. і у
відповідності до вимог ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору, а
погашення заборгованості повинно
здійснюватися згідно графіку
повернення кредиту та сплати
відсотків.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна,
виходячи з наступного. Відповідно до
ст. 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно з наданим позивачем розрахунком
заборгованості останній платіж за
договором відповідач здійснила до
03.09.2009 року.

Тобто строк позовної давності за
вимогами, з якими звернулось ПАТ
«Дельта Банк» розпочався з місяця,
наступного за датою останньої сплати
відповідачем грошових коштів в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором, а саме з 04 вересня 2009 року та
закінчився 04 вересня 2012 року.

Колегія суддів вважає, що
положення договору про його дію до
повного виконання боржником своїх
зобов'язань перед банком за кредитним
договором, не є встановленим сторонами
строком виконання зобов'язань за
договором, оскільки це суперечить ч. 1
ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, відповідно
до яких строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК
України). Разом з тим із настанням
певної події, яка має юридичне
значення, законодавець пов'язує термін,
який визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252
ЦК України).

З матеріалів справи
вбачається, що з позовом про стягнення
заборгованості позивач звернувся до
суду 02.12.2013 року тобто після спливу
строку позовної давності.

У заяві від 22.01.2014 року
відповідач незгодний з позовом і
просить застосувати позовну давність
(а.с.23-24), однак суд першої інстанції на
це уваги не звернув.

Позивач поважних причин пропуску
строку звернення із даним позовом суду
не навів та відповідних доказів не
надав.

За таких обставин суд першої інстанції,
за наявності відповідної заяви
відповідача, при вирішенні даного
спору безпідставно не застосував
наслідки спливу позовної давності та
задовольнив позов, що суперечить
положенням ст. 267 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

У відповідності до вимог ч.3 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, заявлено до винесення
ним рішення. Згідно п.4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у
позові.

Згідно правової позиції Верховного
Суду України яка висловлена в
постанові від 19 березня 2014 року
(справа№6-14 цс 14) відповідно до правил
користування платіжною карткою, яка є
складовою кредитного договору, картка
діє в межах зазначеного нею строку. За
таким договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дня місяця дії картки (ст.261
ЦК України), а не закінченням строку
договору.

Суд першої інстанції зазначених вимог
закону не врахував і ухвалив помилкове
рішення. Таке рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що рішення
суду підлягає скасуванню із закриттям
провадження у справі на підставі
п.1ч.1ст.205 ЦПК України не ґрунтується на
вимогах закону і матеріалах справи.
Згідно зазначеного Закону суд своєю
ухвалою закриває провадження у справі,
якщо справа не підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства.
Апелянтом не надано доказів на
підтвердження цих обставин, а розгляд
справи Фрунзенським районним судом м.
Харкова, а не Печерським районним судом
м. Києва не є підставою для скасування
рінення і закриття провадження у
справі на підставі п.1ч.1ст.205 ЦПК
України. Крім того у апеляційного суду
є підстави до застосування позовної
давності, скасування рішення суду з
інших підстав і ухвалення рішення про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України судова колегія ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова 19 лютого 2014 року
скасувати. Ухвалити по справі нове
рішення і відмовити у задоволенні
позову Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості.

Рішення набирає законної сили
негайно і може бути оскаржено
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -