Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22-ц/778/546/14
Головуючий у 1 інстанції: Каракай
Суддя-доповідач: Ломейко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Ломейка В.О.

Кухаря С.В.

При секретарі Камінській О.Є

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Гуляйпільського районного суду
Запорізької області від 06 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору дарування та визнання права
власності на ? частину житлового
будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - приватний нотаріус
Гуляйпільського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору дарування та визнання права
власності на ? частину житлового
будинку.

В позові зазначав, що 26.10.1996 року він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 В червні 2012 року вони придбали
житловий будинок з господарськими
будівлями і побутовими спорудами, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
власником якого була ОСОБА_5
Оформленням документів щодо придбання
вказаного житлового будинку займалася
його дружина ОСОБА_4

В кінці 2012 року їх з дружиною
стосунки погіршилися і постало питання
про розподіл спільно нажитого майна. В
цей час він дізнався від дружини, що
придбаний ними житловий будинок вона
оформила договором дарування на своє
ім'я. Цей договір був нотаріально
посвідчений 25.06.2012 року та
зареєстрований в реєстрі за №840. За
його умовами ОСОБА_5 безоплатно
передала у власність ОСОБА_4 житловий
будинок вартістю 535 819 грн.

Він вважає, що цей договір був
вчинений лише для приховування іншого
правочину, а саме договору
купівлі-продажу, оскільки фактично
25.06.2012 року відбулося придбання
житлового будинку за спільні кошти
подружжя, адже частину коштів, а саме 20
000,00 доларів США він власноручно
передав продавцю-ОСОБА_5, а спочатку
ОСОБА_5 було передано 50 000,00 євро в
робочому кабінеті ОСОБА_4 в присутності
свідків. За

даних обставин ОСОБА_5 було надано
власноручно написану розписку про
отримання вказаних коштів. Всього за
придбаний житловий будинок було
сплачено в перерахунку 90 000,00доларів
США, адже саме таку ціну було раніше
обумовлено спільно між продавцем
ОСОБА_5 та подружжям ОСОБА_4. Перемови
щодо купівлі будинку велися сторонами
на протязі декількох місяців, що
передували укладенню самого договору.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати недійсним договір
дарування житлового будинку, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який
був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і
посвідчений приватним нотаріусом
Гуляйпільського районного
нотаріального округу ОСОБА_6 від 25.06.2012
року та зареєстрований за № 840. Визнати
дійсним договір купівлі-продажу
вказаного житлового будинку та визнати
за ним право власності на 1/2 частину
зазначеного нерухомого майна.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 06 грудня
2013 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, про недоведеність позову, що
спірний договір дарування будинку
відповідачці є удаваним та недійсним,
оскільки фактично було укладено
договір купівлі-продажу цього будинку.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає встановленим обставинам,
нормам матеріального та
процесуального права.

Так судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 25.06.2012 року за
договором дарування ОСОБА_5 безоплатно
передала у власність ОСОБА_4, житловий
будинок з господарськими, побутовими
будівлями, спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, вартістю 535 819 грн. Будинок
розташований на земельній ділянці
площею 0.1939га.

Договір дарування нотаріально
посвідчений 25.06.2012 року та
зареєстрований в реєстрі за № 840(а/с 4,
58).

Право власності за договором
дарування нерухомого майна, на відміну
від договорів купівлі-продажу, міни,
має інший момент переходу до набувача.
Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦКУ договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню. Право
власності обдаровуваного на дарунок
виникає з моменту його прийняття.
Прийняттям дарунку є прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) (ст. 722 ЦКУ). Закон не
передбачає державну реєстрацію таких
договорів.

Між тим, як встановлено ОСОБА_4,
зареєструвала своє право власності
житловий будинок АДРЕСА_1, прийнявши
дарунок належним чином.

Отже наведене свідчить про те, що
відповідач ОСОБА_5, скористалася
визначеними ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України
правами, розпорядився своїм майном
(житловим будинком) на власний розсуд
та з дотриманням вимог ст.ст. 717, 719 ЦК
провела безоплатне відчуження свого
житлового будинку АДРЕСА_1, на користь
ОСОБА_4, на підставі нотаріально
посвідченого договору дарування.

На час укладення договору дарування
будинок під арештом та забороною не
перебував.

Як в позові так і в апеляційній
скарзі ОСОБА_3, посилається на те, що
договір дарування є удаваним, а
фактично відповідачі уклали договір
купівлі-продажу спірного будинку за
який в присутності свідків було
сплачено 90000 доларів США продавцю
ОСОБА_5

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 06
листопада 2009 року № 9 за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК України)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Судом першої інстанції
встановлено, що дарувальник ОСОБА_5, є
хрещеною матір*ю обдарованої ОСОБА_4,
між якими склалися відповідні
стосунки. Будь які докази передачі
коштів в рахунок оплати вартості
спірного будинку в матеріалах справи
відсутні, при тому що ОСОБА_5, заперечує
отримання будь яких коштів, складання
відповідної розписки про їх отримання.

За частиною 1 ст.218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може грунтуватися на свідченнях
свідків.

Посилання апелянта на не виклик до
суду першої інстанції свідків, які
згідно його пояснень, були свідками
розрахунків за спірний будинок, не є
обґрунтованими, з огляду на
вищенаведене.

Інші доводи апеляційної скарги
також містять незгоду з ухваленим
рішення суду і своє трактування
положень матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
є суттєвими та не дають підстав для
висновку, що судом першої інстанції
ухвалено рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 06 грудня
2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: