АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/976/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В.,
Юзюка О.М.,

при секретарі
Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки
ОСОБА_1,

її представниці ОСОБА_2,

представниці відповідача
Москалюк С.А.,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк», фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4, третя особа -
фізична особа - підприємець ОСОБА_5, про
визнання кредитного договору
недійсним і повернення безпідставно
набутих грошових коштів за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 12 березня 2014
року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з уточненим і
доповненим у подальшому позовом до
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»),
фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
(далі - ФОП ОСОБА_4) про визнання
кредитно-заставного договору №
AN3XRG104080029 від 27 травня 2013 року,
укладеного ПАТ «А-Банк» і нею (далі -
кредитний договір), недійсним та
зобов'язання ФОП ОСОБА_4 до повернення
на рахунок позивачки 9977 грн. 36 коп.
безпідставно набутих грошових коштів.

ОСОБА_1 зазначила, що 27 травня 2013
року вона та фізична особа -
підприємець ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5)
уклали договір, за умовами якого
останній взяв на себе обов'язок
виготовити та передати позивачці у
власність конструкції з
полівінілхлориду, а та, в свою чергу,
зобов'язалась оплатити ФОП ОСОБА_5
вартість виробів у сумі 9977 грн. 36 коп. За
кредитним договором ПАТ «А-Банк» надав
позивачці кредит у вказаному розмірі
для оплати замовленої продукції, однак
грошові кошти були перераховані банком
на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_4, з
яким у неї відсутні будь-які договори
на придбання товару. ФОП ОСОБА_4
відмовляється повернути позивачці ці
кошти, а кредитний договір в силу ст.ст.
203, 215 ЦК України є недійсним, оскільки
він не відповідає внутрішній волі
позивачки та не спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Суд залучив ФОП ОСОБА_5 до участі у
справі як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні відповідачів.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 12 березня 2014 року в
позові відмовлено.

Суд керувався тим, що кредитний
договір відповідає внутрішній волі
ОСОБА_1 та був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним, зокрема, на отримання
останньою кредиту для придбання
товару, а підстави для повернення ФОП
ОСОБА_4 позивачці грошових коштів
відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, представниця ПАТ «А-Банк»
Москалюк С.А. та ФОП ОСОБА_4 зазначили,
що рішення суду є законним та
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

ФОП ОСОБА_5, який у встановленому
законом порядку оповіщений про час і
місце судового засідання, до суду не
з'явився.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Встановлено, що 1 січня 2013 року ФОП
ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_5 уклали договір про
співпрацю, за умовами якого вони
об'єднали свої зусилля з реалізації
споживачам конструкцій з
полівінілхлориду. При цьому сторони
домовилися про спільне використання
виробничого приміщення та розподілили
між собою обов'язки. ФОП ОСОБА_4
зобов'язався вести бухгалтерський
облік і фінансову звітність партнерів,
захищати їх інтереси перед третіми
особами, здійснювати добір працівників
та оформлення трудових стосунків з
ними. В свою чергу, ФОП ОСОБА_5 мав
укладати договори та проводити
консультативну роботу з клієнтами.

27 травня 2013 року ОСОБА_1 та ФОП
ОСОБА_5 уклали договір (індивідуальний
номер замовлення ВК-1206), за яким
останній взяв на себе обов'язок
виготовити та передати позивачці у
власність 4 конструкції з
полівінілхлориду загальною площею 10,512
кв.м., а та, в свою чергу, зобов'язалась
оплатити ФОП ОСОБА_5 вартість виробів у
сумі 9977 грн. 36 коп.

У той же день ПАТ «А-Банк» і ОСОБА_1
уклали кредитний договір, за умовами
якого банк надав позивачці кредит у
розмірі 9977 грн. 36 коп. шляхом
безготівкового перерахування цих
коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_4,
а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути ПАТ
«А-Банк» кредит місячними платежами в
строк до 26 травня 2016 року, сплатити
банку відповідні проценти та комісії.

ПАТ «А-Банк» перерахував на
поточний рахунок ФОП ОСОБА_4 кошти в
сумі 8780 грн. 08 коп.

ФОП ОСОБА_4 придбав у товариства з
обмеженою відповідальністю «Престиж
Групп» замовлені позивачкою
конструкції з полівінілхлориду, однак
ОСОБА_1 відмовилась від їх одержання.

Зазначені обставини визнані
сторонами та підтверджуються наявними
в справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За змістом заяви позичальника №
AN3XRG104080029 від 27 травня 2013 року (а.с. 4)
ОСОБА_1 погодилась, що ця заява разом із
запропонованими банком умовами,
правилами та тарифами складає
кредитний договір, за яким ПАТ «А-Банк»
надав їй кредит на придбання товару.
При цьому позивачка дала згоду на
безготівкове перерахування банком
кредитних коштів на поточний рахунок
ФОП ОСОБА_4 і зобов'язалась виконувати
свої обов'язки за кредитним договором.

Досліджені у справі докази
вказують на те, що кредитний договір
укладений ОСОБА_1 без дефекту волі та
був спрямований на виникнення
цивільних прав та обов'язків сторін.

За таких обставин суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
відсутні підстави для визнання
кредитного договору недійсним.

Частинами 1 і 2 статті 509 ЦК України
встановлено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків є договори
та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК
України).

З положень ст. 526 ЦК України
вбачається, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором (ч. 1
ст. 903 ЦК України).

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Як передбачено ст. 1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.

Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про: 1)
повернення виконаного за недійсним
правочином; 2) витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; 3) повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні; 4)
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Вищевказані положення закону
вказують на те, що достатньою та
належною правовою підставою для
набуття майна є договір або інший
правочин.

Майно не може вважатися набутим
чи збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в
незаборонений цивільним
законодавством спосіб з метою
забезпечення породження учасниками
відповідних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків.

Аналіз ст. 1212 ЦК України дає
підстави для висновку, що цей вид
зобов'язання породжують такі юридичні
факти: набуття особою майна або його
збереження за рахунок іншої особи;
відсутність для цього правових підстав
або якщо такі підстави відпали.

Отже, набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Даний висновок відповідає
правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України в постанові
від 2 жовтня 2013 року (справа № 6-88цс13),
яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів, що зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Досліджені докази вказують на те,
що між сторонами виникли зобов'язання
за договором (індивідуальний номер
замовлення ВК-1206) від 27 травня 2013 року,
укладеними ФОП ОСОБА_5 і ОСОБА_1 На
виконання умов цього договору остання
перерахувала кошти на поточний рахунок
ФОП ОСОБА_4, який фактично виконує
зобов'язання з виготовлення та
передачі позивачці товару.

Таким чином, правовідносини
сторін регулюються нормами
зобов'язального права, а не ст. 1212 ЦК
України, на яку послалась ОСОБА_1 як на
підставу своїх вимог.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
позов ОСОБА_1 є безпідставним і не
підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують указаних висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 12 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції -
Логінова С.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 24