Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/513/14
Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бєлки В.Ю.

суддів: Каракуші К.В.

Глазкової О.Г.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 07 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: приватний нотаріус
Запорізького міського округу ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання недійсним
договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_4

У позові зазначалось, що позивачу на
праві власності належала двокімнатна
квартира АДРЕСА_1. У квартирі крім
позивача, зареєстрований і мешкає її
чоловік ОСОБА_6 Позивач з чоловіком
люди похилого віку, спільних дітей
немає. У зв'язку з необхідністю догляду
за ними було закріплено медичну сестру
ОСОБА_4 Позивач запропонувала
відповідачу стати її опікуном та
оформити відповідний договір. Наміру
дарувати квартиру позивач не мала.

Посилаючись на те, що ії не було
роз'яснено наслідків оспорюванного
правочину і відповідач ОСОБА_4 ввела її
в оману, позивач просила суд на
підставі ст.230 ЦК України визнати
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 23 липня 2010 року між
нею та відповідачем, посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 07 листопада 2013 року
позовні вимоги залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю - доповідача,
пояснення сторін апеляційного
провадження, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено, що 23 липня 2010 року
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4,
цей договір було посвідчено приватним
нотаріусом Запорізького міського
округу ОСОБА_5 В теперішній час ОСОБА_3
та її чоловік ОСОБА_6 продовжують
мешкати у цій квартирі.

З тексту договору дарування
вбачається, що підписуючи оспорюваний
договір дарування сторони
стверджували, що діють свідомо і
добровільно, без будь-якого примусу,
погроз чи насильства, діючи без впливу
омани, попередньо ознайомлені
нотаріусом з приписами цивільного
законодавства (у тому числі, з вимогами
щодо недійсності правочину) (а.с.77).

У пункті 9 вказаного договору за
домовленості сторін встановлено
сервітут, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_6
мають право довічного користування
вказаною квартирою. Вказане право
користування полягає у можливості
довічного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6
у вказаній квартирі. Сторони
домовились, що сервітут встановлюється
безкоштовно і не підлягає відчуженню
(а.с.78-79).

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до вимог ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
вважається недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкоджати вчиненню правочину, або
якщо вона замовчувала їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" визначено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які випливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

З огляду на приписи ст. 230 ЦК України
предметом доказування у цій справі є
умисел в діях відповідачки; обставини
щодо яких позивачку введено в оману чи
обставини, які перешкоджали вчиненню
правочину і не повідомлені власнику
нерухомого майна та їх істотність.

Із позовної заяви вбачається, що
заявивши вимоги про визнання правочину
таким, що укладений внаслідок обману,
позивачка посилалась на те, що
відповідачка ОСОБА_4 обманула її щодо
виду укладеного правочину, оскільки
ОСОБА_3 мала на меті укладання договору
довічного утримання.

Між тим оспорюваний правочин
підписаний позивачкою та посвідчений
нотаріусом, який виконав свій обов'язок
до укладання цивільно - правових угод
з'ясувати волевиявлення сторін,
роз'яснити сторонам вид правочину, його
умови та правові наслідки укладання.

Твердження апелянта про те, що
внаслідок укладання оспорюванного
правочину вона з чоловіком залишилась
без житла є безпідставними і такими, що
спростовуються змістом укладеного
договору дарування, у якому
передбачено право апелянта ОСОБА_3 та
її чоловіка ОСОБА_6 довічно
користуватись вказаною квартирою
(сервітут).

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом першої інстанції не взято до
уваги клопотання позивачки про
витребування з правоохоронних органів
результатів розгляду її заяв про
незаконне заволодіння ОСОБА_4
квартирою є такими, що не спростовують
правильності вирішення справи. В
матеріалах справи містяться постанови
про відмову у порушенні кримінальної
справи за заявами ОСОБА_3 щодо
привласнення шахрайським шляхом
ОСОБА_4 вказаної квартири (а.с.11-13). Даних
про те, що є обвинувальний вирок, який
би звільняв позивачку від
процесуального обов'язку доводити
обґрунтованість позовних вимог не має.

Отже, наявність умислу в діях
відповідачки, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману, проте позивачем таких доказів
суду надано не було, а вимог про
визнання договору недійсним з тих
підстав, що він укладений під впливом
помилки (ст.229 ЦК України), або з інших
правових підстав позивачем не
заявлялось.

З огляду на вищевказане, правильними є
висновок суду першої інстанції про
відмову у задоволенні позову з огляду
на недоведеність заявленого позову.

Посилання в апеляційній скарзі на
незгоду з висновками суду щодо оцінки
наданих по справі доказів не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки в силу
ч.2 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної
інстанції повноважень переоцінювати
докази, встановлені судом першої
інстанції, не має.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позову, правильно встановив характер
правовідносин сторін у справі та
застосував норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
вирішив спір з урахуванням меж
заявлених позовних вимог та конкретних
обставин справи на підставі наданих
сторонами доказів з дотриманням норм
процесуального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313 -315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2013
року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: