АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/2881/2014
інстанції - Гребенюк В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Іванченко О.А.,
Рубан С.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 10 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя
особа: Реєстраційна служба Головного
Управління Юстиції в м. Києві про
визнання договору дарування частково
недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення позивача ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
урахуванням заяв про зменшення та
уточнення позовних вимог звернулись до
суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа -
реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві, про
визнання договору дарування частково
недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначили, що підставою визнання
недійсним укладеного з ОСОБА_5
правочину є ст. 230 ЦК України, оскільки
при укладанні договору дарування має
місце введення в оману дарувальників,
щодо природи договору, та прав та
обов'язків сторін. Позивачі зазначали,
що даруючи кватиру з урахуванням
гарантій, які надавала ОСОБА_5 та під її
впливом, на підставі отриманих від неї
відомостей щодо негативних наслідків
відносно майбутнього позивачів в разі
отримання опіки над чужою дитиною і
наявності єдиного способу захисту їх
прав, яким є укладання договору
дарування на її користь, неправильно
сприйняли предмет та інші істотні
умови угоди, що у свою чергу вплинуло на
їх волевиявлення, при відсутності
якого, з врахуванням обставин та
наданих до суду доказів стверджують, що
угода не була б укладена.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 10.12.2013 року в задоволені
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
третя особа: Реєстраційна служба
Головного Управління Юстиції в м. Києві
про визнання договору дарування
частково недійсним відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1
в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове, яким визнати частково недійсним
договір дарування квартири від 19.11.2011
року укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В скарзі зазначила, що рішення прийняте
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи, обставини, що мають значення
для справи судом з'ясовані не були,
оскаржуване рішення є незаконним і
необґрунтованим, тому, підлягає
скасуванню.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач ОСОБА_4 підтримала доводи
скарги.

Інші позивачі, відповідач та третя
особа до апеляційного суду не
з`явились, про день і час розгляду
справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (
ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК
України обставини, які мають істотне
значення для визнання правочину таким,
що вчинений під впливом обману,
стосуються природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які істотно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України,
договір є одностороннім, якщо одна
сторона бере на себе обов'язок перед
другою стороною вчинити певні дії або
утриматися від них, а друга сторона
наділяється лише правом вимоги, без
виникнення зустрічного обов'язку щодо
першої сторони.

Відповідно до ст. 202, 717 ЦК України, за
своєю правовою природою договір
дарування є, як правило, одностороннім
договором та передбачає наявність з
боку обдарованого лише волевиявлення
на прийняття дарунку. Правовою метою
договору дарування є передача
власником свого майна у власність
іншої особи без отримання взаємної
винагороди.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом 29.11.2011 року між
ОСОБА_2, ОСОБА_3. ОСОБА_4 та ОСОБА_5. ОСОБА_6
був укладений договір дарування
квартири АДРЕСА_1, (далі по тексу спірна
квартира) посвідчений державним
нотаріусом П'ятої київської державної
нотаріальної контори Наумовим В.В.,
зареєстрований в реєстрі за № 5-1455 (а.с.
10).

Судом встановлено, що договір
дарування квартири був підписаний
усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1
ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору,
застережень до договору не
висловлювали.

Сторони, розуміючи значення своїх дій,
будучи попередньо ознайомленими
нотаріусом з приписами цивільного
законодавства, що регулюють укладений
ними правочин (зокрема вимогами щодо
недійсності правочину), уклали цей
договір . ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
передали у власність а ОСОБА_5, ОСОБА_6
прийняли безоплатно по Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
преамбулою та п. 1 договору дарування
квартири.

Відповідно п. 7 Договору дарування
квартири від 29.11.2011 року вимоги
законодавства щодо змісту й правових
наслідків правочину,. що укладається
сторонами, зміст ст.ст. 210. 234. 235. 334. 717. 722
Цивільного кодексу України, ст. 174
Податкового кодексу України, сторонам
роз'яснено нотаріусом. Сторони
підтверджують, що цей договір не носить
характеру фіктивного та удаваного
правочину. а також свою обізнаність із
вимогами законодавства, що були їм
роз'яснені нотаріусом (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
день розгляду справи позивачами по
справі не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
позовних вимог за яких при укладанні
договору дарування мало місце введення
в оману дарувальників, щодо природи
договору та прав та обов'язків сторін.

Колегія судів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції , так
як він в повній мірі відповідає
встановленим обставинам та вимогам
Закону.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що
договір дарування є безоплатним і,
виходячи з його природи не підлягає
доказуванню обов`язок обдарованого
вчинити на користь дарувальника
будь-які дії майнового і не майнового
характеру.

Отже, договір дарування спрямований на
припинення права власності в
дарувальника й виникнення права
власності в обдарованої особи, договір
дарування завжди є безоплатним, а тому
дарувальник не має права вимагати від
обдарованої особи зустрічних дій.

В обґрунтування позовних вимог,
позивачі посилались на те, що
відповідачка не виконала своєї
обіцянки не відчужувати подаровану їй
частку квартири стороннім особам, а
також після отримання в дар квартири
змінила своє ставлення до родичів, які
користуються спірною квартирою. Проте
виходячи з вищевказаних норм Закону,
договір дарування не передбачає
вчинення будь-яких дій з боку
обдарованої особи, а тому суд дійшов
правильного висновку, про
недоведеність позивачами наявності
дефекту волі на вчинення такого
правочину, внаслідок умислу
обдарованої особи.

Позивачі не наводять які умисні дії
відповідачки в момент укладення
договору дарування свідчили про обман,
який змусив позивачів безоплатно
подарувати їй Ѕ частину спірної
квартири.

Доводи позивачів, що договір дарування
частини квартири на користь ОСОБА_5 є
недійсним, так як при укладанні
договору дарування відповідачка
ОСОБА_5 обіцяла не відчужувати
подаровану їй частку, проте згодом
змінила своє ставлення до цього , а
також до дарувальників та членів їх
сім`ї,(в тому числі і неповнолітніх) які
проживають в спірній квартирі, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
не мають істотного значення, адже
стосуються мотивів вчинення правочину,
тоді як мотив для вчинення знаходиться
за межами договору дарування і не
впливає на його дійсність.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з посиланнями в
мотивувальній частині рішення на
пропуск позивачами строку позовної
давності, а саме на ст. 267, 728 ЦК України.
Ст. 728 ЦК України не може бути
застосована в даному випадку, оскільки
дана норма підлягає застосуванню при
подачі позову про розірвання договору
дарування, а позивачі просили визнати
договір дарування частково недійсним,
а не розірвати його.

Тобто, суд першої інстанції помилково
послався в мотивувальній частині
рішення на пропуск позивачами строку
позовної давності для звернення до
суду.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання суду, як на підставу
для відмови в задоволенні позову на ст.
267, 728 ЦК України.

В іншій частині рішення ухвалено без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення скарги, скасування
рішення з ухваленням нового про
задоволення позову,- відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 10 грудня 2013 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання суду, як на підставу
для відмови в задоволені позову на ст.
267, 728 ЦК України ,- пропуск позивачами
строку позовної давності.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
Судді: