провадження 2/522/1888/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

« 11» лютого 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси
у складі:

головуючого судді - Суворової О.В.,

при секретарі - Бондаренко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2 про виселення та
вселення, в якому просить виселити
відповідача з квартири АДРЕСА_1 та
вселити її до зазначеної квартири,
посилаючись на наступне.

29 липня 2013 року ОСОБА_3 на підставі
договору дарування безоплатно
передала у власність ОСОБА_1 квартиру
АДРЕСА_1. В подальшому право власності
на вказану квартиру було зареєстровано
у встановленому законом порядку в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно на ім'я позивачки, про що
свідчить Витяг з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності від 29.07.2013
року, серія ЕАВ № 075588.

Проте, позивачка обмежена у
користуванні зазначеною квартирою та
не в змозі туди потрапити, так як було
з'ясовано, що на даний час в ній
проживає відповідач - ОСОБА_2

Представник позивачки в судове
засідання не з'явився, подав до суду
заяву, згідно якої позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та не
заперечував проти винесення заочного
рішення.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про день та час розгляду
справи був повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив. Згідно ст. 224 ЦПК України суд
вважає за можливе, зі згоди позивача,
розглянути позов за відсутністю
відповідача та ухвалити по справі
заочне рішення.

Суд, ознайомившись та дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає позовні вимоги позивачки
підлягаючими задоволенню, оскільки
вони засновані на вимогах закону та
підтверджуються наданими доказами, на
підставі встановлених фактичних
обставин по справі.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК
України, якою встановлений принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 29 липня 2013 року
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
безоплатно передала у власність ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1. В подальшому право
власності на вказану квартиру було
зареєстровано у встановленому законом
порядку в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно на ім'я
позивачки, про що свідчить Витяг з
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 29.07.2013 року, серія ЕАВ №
075588.

В ході судового засідання було
з'ясовано, що позивачка не може
користуватися наведеною квартирою, яка
належить їй на праві приватної
власності та навіть потрапити до неї,
оскільки в ній проживає ОСОБА_2 Цей факт
був встановлений в результаті
адвокатського запиту до Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради, оскільки самостійно
встановити коло осіб, які неправомірно
займають зазначену квартиру було
неможливо. На підтвердження цього,
представник позивачки надав у судове
засідання відповідь Приморської РДА
Одеської міської ради № 01-13/872 від 08.11.2013
року, що міститься в матеріалах справи.

Згідно ст. 317 ЦК України зміст права
власності складає право володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Стаття 319 ЦК України встановлює, що
власник володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Станом на теперішній час позивачка не
має можливості потрапити до належної
їй на праві приватної власності
квартири.

Згідно зі ст. 58 ЖК України єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення є ордер, який видає
громадянинові, на підставі рішення про
надання жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду, виконавчий комітет районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської ради народних депутатів.

Судом встановлено, що на сьогоднішній
день ніякі документи на зазначену
квартиру ОСОБА_2 або будь-яким іншим
особам, які неправомірно її займають, у
встановленому законом порядку, не
надано.

Згідно положень ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Статтею 155 ЖК України гарантовано, що
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення та вселення є
законними та підлягають задоволенню.

Також відповідно до ст. ст. 79, 88
ЦПК України, підлягають задоволенню
вимоги в частині стягнення судового
збору у сумі 229,41 грн.

На підставі ст.ст. 3-4, 10-11, 15, 38, 44,44, 60, 109,
118, 208-209, 212 -215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та
вселення - задовольнити у повному
обсязі.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_1 на праві приватної
власності.

Вселити в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 229,41 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідачів шляхом звернення з
заявою про перегляд заочного рішення
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя
О.В. Суворова

11.02.2014