У Х В А Л А

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» про
повернення банківського вкладу; за
зустрічним позовом публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_3 про визнання договорів
банківського вкладу недійсними за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18 грудня 2012 року
та рішення апеляційного суду
Волинської області від 20 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 08 липня 2011 року, 18 липня 2011 року та
22 липня 2011 року уклав із публічним
акціонерним товариством «ВТБ Банк»
(далі - ПАТ «ВТБ Банк») п'ять договорів
банківського вкладу, відповідно до
умов яких вклав 200 тис. грн. під 20 %
місячних на строк 90 днів за кожним
договором. Посилаючись на те, що банк
вклади з нарахованими відсотками йому
не повернув, позивач просив стягнути з
відповідача суму вкладів у розмірі 200
тис. грн., відсотки за договорами у
розмірі 594 193 грн. 54 коп., 3 % річних у
розмірі 5 500 грн. та інфляційні збитки у
розмірі 2 тис. грн.

У листопаді 2012 року ПАТ «ВТБ БАНК»
звернулось до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про визнання
договорів банківського вкладу
недійсними, посилаючись на те, що у них
зазначені нетипові відсоткові ставки,
зокрема 20 % місячних, оскільки згідно
рішень Комітету з управління активами
та пасивами банку для всіх фізичних
осіб процентна ставка по депозитах
значно менша. Крім того, у договорах є
невідповідність між цифровим та
літерним визначенням сум вкладів,
відсутні істотні умови даного виду
договорів, що свідчить про їхню
нікчемність. Касові документи
(квитанції) не відповідають положенням
Інструкції про ведення касових
операцій банками України. Рахунок
НОМЕР_1, вказаний в усіх договорах, ні у
ПАТ «ВТБ БАНК», ні в його відділеннях не
відкривався, надходження готівкових
коштів від ОСОБА_3 у касу банку 08 липня
2011 року, 18 липня 2011 року та 22 липня 2011
року не зареєстровано. Відповідно до
пояснень колишнього заступника
директора відділення «Соборність»
ОСОБА_4, договори банківського вкладу,
на які посилається позивач по
первісному позову, були нею
сфальсифіковані. Враховуючи викладене,
позивач просив визнати недійсними
договори банківського вкладу,
підписані між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_3
від 08 липня 2011 року, від 18 липня 2011 року
та від 22 липня 2011 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 18 грудня 2012 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк» на користь
ОСОБА_3 суму вкладу у розмірі 200 тис. грн.
за договорами банківського вкладу від
08 липня 2011 року та від 22 липня 2011 року, 116
129 грн. відсотків за час дії договорів, 3
% річних у сумі 6 тис. грн., а всього 322 129
грн. У іншій частині позову відмовлено.
У задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк»
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

Справа в апеляційному порядку
розглядалася неодноразово. Рішенням
апеляційного суду Волинської області
від 20 листопада 2013 року рішення
місцевого суду в частині стягнення з
ПАТ «ВТБ Банк» банківського вкладу та
відсотків за договорами банківського
вкладу скасовано. Позов ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ВТБ Банк» на користь ОСОБА_3 828 680 грн. 81
коп. процентів за користування вкладом,
48 650 грн. 07 коп. трьох відсотків річних, 3
748 грн. інфляційних втрат. Розподілено
судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 та
задоволення позову ПАТ «ВТБ Банк».

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ПАТ «ВТБ Банк», суд першої
інстанції виходив із того, що банк не
довів фіктивності договорів
банківського вкладу, при цьому банк
вклад ОСОБА_3 не повернув, що є
підставою для стягнення з нього вкладу
з нарахованими за договорами
відсотками, а також 3 % річних та
інфляційні збитки відповідно до ст. 625
ЦК України.

Частково скасовуючи рішення районного
суду, апеляційний суд виходив із того,
що 23 квітня 2013 року банк повернув
позивачеві вклад з частиною
нарахованих відсотків на загальну суму
208 177 грн. 98 коп. Проте зазначені
відсотки за договорами сплачені не за
весь період користування банком
грошовими коштами ОСОБА_3, а також без
урахування ст. 625 ЦК України, яка
передбачає обов'язок зі сплати 3 %
річних та інфляційних збитків у разі
прострочення виконання грошового
зобов'язання. В іншій частині
апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками суду першої інстанції.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 08 липня 2011 року,
18 липня 2011 року та 22 липня 2011 року
ОСОБА_3 уклав із ПАТ «ВТБ Банк» п'ять
договорів банківського вкладу,
відповідно до умов яких вклав 200 тис.
грн. під 20 % місячних на строк 90 днів за
кожним договором.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що у порушення умов договорів
банківського вкладу ПАТ «ВТБ Банк»
вклад не повернув, відсотки за
договорами не сплатив.

Частинами 2, 4 ст. 1060 ЦК України
встановлено обов'язок банку видати
вклад або його частину на першу вимогу
вкладника, крім вкладів, зроблених
юридичними особами на інших умовах
повернення, які встановлені договором.
Якщо вкладник не вимагає повернення
суми строкового вкладу зі спливом
строку, встановленого договором
банківського вкладу, або повернення
суми вкладу, внесеного на інших умовах
повернення, після настання визначених
договором обставин договір вважається
продовженим на умовах вкладу на вимогу,
якщо інше не встановлено договором.

Суд апеляційної інстанції у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним
чином не встановив дати виникнення у
банку обов'язку з повернення вкладів,
не перевірив тверджень позивача про те,
що ОСОБА_3 звернувся до нього із вимогою
про повернення банківських вкладів
лише 19 квітня 2012 року, тобто,
апеляційний суд не встановив початку
перебігу строку прострочення банком
видачі вкладів, хоча застосування
санкцій ст. 625 ЦК України можливе
виключно з дати прострочення виконання
грошового зобов'язання. При цьому
звернення ОСОБА_3 до банку із заявами
про повернення банківських вкладів у
день закінчення строків дії договорів
судом не встановлено.

Отже, апеляційний суд передчасно
задовольнив вимогу банку про стягнення
інфляційних збитків та 3 % річних за
період з липня 2011 по квітень 2013 року.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У порушення наведеної норми
процесуального права апеляційний суд
розглянув уточнені на стадії
апеляційного провадження вимоги
позивача, задовольнивши, зокрема, його
вимогу про стягнення з відповідача
відсотків за договорами банківського
вкладу, інфляційних збитків та 3 %
річних за періоди, які не були заявлені
у суді першої інстанції (а.с. 369-370).

Вищевикладене свідчить про те, що суд
апеляційної інстанції припустився
порушень норм матеріального та
процесуального права, котрі згідно із
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування рішення апеляційного суду з
направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської
області від 20 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова