Номер провадження: 22-ц/785/1884/14
Номер справи місцевого суду: 2-1651/2010
Головуючий у першій інстанції Шевчук
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
Гончаренко В.М.

суддів: Короткова В.Д.,
Калараш А.А.,

з участю секретаря
Волчанського О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності за апеляційними
скаргами ОСОБА_3 та представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської
області від 01 березня 2010 року, -

встановила:

23.10.2010 року позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі - продажу
дійсним, посилаючись на те, що
укладений 13.09.1999 року між ним та
відповідачем договір купівлі - продажу
в Білгород-Дністровському
представництві Одеської товарної
біржі нотаріально не засвідчений, що
спричиняє його недійсності, у зв'язку з
чим порушуються його майнові права.

Відповідач в попередньому судовому
засіданні позов визнав.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської
області від 01 березня 2010 року позов
задоволено.

Вважаючи, вищезазначене рішення
незаконним та необґрунтованим, 13.08.2013
року ОСОБА_3 звернувся до суду з
апеляційною скаргою про скасування
оскаржуваного рішення та
постановлення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість рішення
суду першої iнстанцiї та доводiв
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 13
вересня 1999 року між позивачем та
відповідачем в
Білгород-Дністровському
представництві Одеської товарної
біржі укладено договір купівлі-продажу
№ 2439/Б нерухомого майна, згідно якого
відповідач продав, а позивач купив 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, яка належала
відповідачу на праві власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 27.06.1997 року.

Згідно п. 5 вищезазначеного договору
позивачем виплачено повну вартість
придбаного ним спірного нерухомого
майна, тобто виконана одна з істотних
умов договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, на думку колегії
суддів, вірно визначився з характером
спірних правовідносин та правильно
вирішив спір по суті, однак, помилково,
з посиланням на ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Враховуючи, що спірний договір
купівлі-продажу був укладений до
набрання чинності ЦК України,
необхідно застосувати до зазначених
правовідносин норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з
сторін повністю або частково виконала
угоду, що потребує нотаріального
посвідчення, а друга сторона
ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною.

В цьому разі наступне нотаріальне
оформлення угоди не вимагається.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
визначено, що суд на підставі ч. 2 ст. 47
ЦК УРСР вправі визнати угоду дійсною.
Це правило не може бути застосовано,
якщо сторонами не було досягнуто згоди
з істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження.

З урахуванням того, що згода щодо
істотних умов між сторонами правочину
досягнута, суд першої інстанції дійшов
до висновку про те, що укладений 13
вересня 1999 року договір
купівлі-продажу є дійсним, та є
підтвердженням законного набуття
права власності ОСОБА_2 на спірний
будинок.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції надано повну та
об»єктивну оцінку правовідносинам, які
виникли між сторонам.

При цьому, доводи скарги та матеріали
справи не дають підстав вважати, що
судом при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені статтями 309 ЦПК
України, як підстави для скасування
рішення.

Таким чином, приведені в апеляційній
скарзі доводи не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення скаржником
норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному
та об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Як видно з матеріалів справи, суд
об'єктивно оцінив зібрані по справі
докази, дав їм належну правову оцінку і
ухвалив обґрунтоване рішення, підстав
для скасування якого, колегія суддів,
відповідно до ст. 308 ЦПК України, не
вбачає.

Керуючись п.1 ч.І ст.307, ст. 308, п.1 ч.1 ст.314
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської
області від 01 березня 2010 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
В.Д.Коротков

А.А.Калараш