У Х В А Л А

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
припинення права користування
приміщенням та усунення перешкод у
здійсненні права власності за
касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 27 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року товариство з обмеженою
відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» (далі - ТОВ
«НАЗ-ОЛЕ») звернулося до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
26 лютого 2008 року придбало у державному
підприємстві «Завод імені В.О.
Малишева» (далі - ДП «Завод імені В.О.
Малишева») комплекс бази відпочинку ім.
О.В. Соїча, який розташований на
території Хотімлянської сільської
ради Вовчанського району Харківської
області. У нежитловому приміщенні
АДРЕСА_1 без законних підстав
проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
Вказане приміщення було передано у
користування відповідачам попереднім
власником комплексу бази відпочинку на
період трудових відносин із ОСОБА_3, яка
зобов'язана у триденний термін після
звільнення з роботи виселитися із
цього приміщення. Проте, припинивши
трудові відносини з колишнім власником
спірного приміщення, вона та члени її
сім'ї займане приміщення не звільнили.
Враховуючи викладене, позивач просив
усунути перешкоди у здійсненні ним
права власності на зазначене
приміщення шляхом зняття з
реєстраційного обліку та виселення із
нього відповідачів.

Рішенням Вовчанського районного суду
Харківської області від 17 квітня 2012
року у задоволенні позову ТОВ «НАЗ-ОЛЕ»
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 24 травня 2012 року рішення
районного суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 листопада 2012
року касаційну скаргу ТОВ «НАЗ-ОЛЕ»
відхилено, судові рішення залишені без
змін.

Постановою Верховного Суду України від
24 квітня 2013 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 листопада 2012 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
ухвалу апеляційного суду скасовано, а
справу передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 листопада 2013
року рішення районного суду скасовано.
Позов ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» задоволено
частково. Усунуто перешкоди у
здійсненні ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» права
власності на приміщення АДРЕСА_1 бази
відпочинку ім. О.В. Соіча, що
розташована на території
Хотімлянської селищної ради
Вовчанського району Харківської
області шляхом виселення ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 з указаного приміщення.
Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 просять скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідно до ст. 814 ЦК України до
позивача перейшли усі права та
обов'язки попереднього власника
житлового приміщення, переданого у
найм, що виключає можливість виселення
відповідачів, які є наймачами житла.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що спірне приміщення
не віднесено до житлового фонду, а,
відтак, до позивача не перейшли права
орендодавця житла. При цьому суд
апеляційної інстанції послався на те,
що відповідачі у суді першої інстанції
не заявляли про застосування строку
позовної давності до вимог про
усунення перешкод у користуванні
приміщенням та виселення із нього
відповідачів.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 20
травня 1992 року до 16 жовтня 2000 року
працювала у ДП «Завод імені В.О.
Малишева». На підставі договору від 01
вересня 1995 року завод надав у
користування їй та її сім'ї квартиру №
40 в корпусі № 4 бази відпочинку ім.
О.В.Соіча. При цьому ОСОБА_3
зобов'язалася в разі припинення
трудових відносин із заводом у
триденний термін звільнити надане їй
службове приміщення.

ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» 26 лютого 2008 року придбало
у ДП «Завод імені В.О. Малишева» базу
відпочинку імені О.В. Соіча, до складу
якої входить і спірне приміщення.

Пред'являючи позов, ТОВ «НАЗ-ОЛЕ»
посилалось на те, що у зв'язку зі зміною
власника спірного приміщення, яке не
віднесено до житлового фонду, та
відсутністю трудових відносин з
ОСОБА_3, вона та члени її сім'ї повинні
звільнити це приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

На підставі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно зі ст. 814 ЦК України у разі зміни
власника житла, переданого у найм, до
нового власника переходять права та
обов'язки наймодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 821 ЦК України
договір найму житла укладається на
строк, встановлений договором. Якщо у
договорі строк не встановлений,
договір вважається укладеним на п'ять
років.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви суду касаційної
інстанції, з яких скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при повторному
розгляді справи.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 червня 2013 року
судове рішення апеляційної інстанції
було скасоване, а справа направлена на
новий розгляд до цього суду, де
зазначені причини та підстави
скасування.

Як суд касаційної інстанції, так і
Верховний Суд України, звертали увагу
судів на те, що при новому розгляді слід
з'ясувати, чи входить спірне приміщення
до складу житлового фонду, оскільки від
з'ясування цих обставин залежить
правомірність застосування норм
матеріального права, зокрема ЖК УРСР чи
ЦК України.

Проте апеляційний суд ухилився від
виконання свого процесуального
обов'язку, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України зазначених обставин не
дослідив та дійшов до передчасного
висновку про часткове задоволення
позову.

Крім того, суд апеляційної інстанції
дійшов до передчасного висновку про те,
що спірне приміщення не віднесено до
житлового фонду, оскільки у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав
правової оцінки рішенню виконавчого
комітету Хотімлянської сільської ради
Вовчанського району Харківської
області від 13 жовтня 2005 року про
реєстрацію спірного приміщення у
якості гуртожитку, тобто надання йому
статусу житла, а також не звернув увагу
на довідку виконкому цієї ж ради від 01
лютого 2011 року, в якій зазначено, що
споруда в якій зареєстрована ОСОБА_3 є
гуртожитком.

Апеляційний суд взяв до уваги лише ті
докази, які були подані ТОВ «НАЗ-ОЛЕ»,
на підтвердження того, що спірні
приміщення належать до нежитлового
фонду. Проте у судовому рішенні взагалі
відсутні мотиви, з яких суд ухилився
від дослідження та оцінки доказів з
цього приводу, що були надані
відповідачами, які, зокрема, свідчили
про те, що спірні приміщення належать
до житлового фонду. Правова оцінка цих
доказів не здійснена.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська