АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД міста КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

26 лютого 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Бондаренко
С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Святошинського районного суду м. Києва
від 21 січня 2014 року про закриття
провадження у справі за позовом ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у
Святошинському районі м. Києва
Державної податкової служби Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ДПІ у Святошинському районі м. Києва
ДПС Головного управління Міндоходів у
м. Києві про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Святошинського районного суду
м. Києва від 21 січня 2014 року провадження
у даній справі закрито.

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/3414/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Ключник А.С.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.Не погодившись з такою ухвалою
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати ухвалу, що
перешкоджає подальшому провадженню у
справі і направити справу для
продовження розгляду до суду першої
інстанції.

В скарзі зазначає, що предметом позову
є стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу, що
не відноситься до публічної служби та
не підпадає під визначення публічного
спору, а є зобов'язанням, що випливає з
суто трудових відносин,
регламентованих статтями 2-1, 47, 115, 147-150,
235, 237-1 КЗпП України.

При цьому підставою для стягнення є
незаконне, як встановлено Окружним
адміністративним судом м. Києва від 27
червня 2013 року та підтверджено ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 серпня 2013
року звільнення позивача.

Питання юрисдикції вимог про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин, визначено
ч. 2 ст. 21 КАС України.

Зазначені обставини з посиланням на ч. 2
ст. 21 КАС України, згідно якої вимоги
про відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод чи інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір, апелянт вважає
підставами для скасування
оскаржуваної ухвали, оскільки позовні
вимоги стосуються виключно стягнення з
відповідача середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу,
тому повинні розглядатись судом у
порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні позивач та її
представник апеляційну скаргу
підтримали, просили її задовольнити з
підстав, викладених у ній.

Представник відповідача заперечував
проти апеляційної скарги за
необґрунтованістю її доводів.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., вислухавши пояснення сторін,
розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленої судом ухвали, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Закриваючи провадження у даній справі,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач була державним службовцем,
тобто проходила публічну службу,
перебувала у публічно-правових
відносинах з відповідачем - суб'єктом
владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам Закону.

Так, Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 ЦПК
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо:
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин;
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України,
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема спори з приводу прийняття
громадян на публічну службу, її
проходження, звільнення з публічної
служби.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України
публічна служба - діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Зі змісту ст.2 КАС України вбачається,
що завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про те, що позовні вимоги
стосуються виключно стягнення з
відповідача середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу,
тому повинні розглядатись судом у
порядку цивільного судочинства,
виходячи з наступного.

Спори щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення від неї спеціально виділені
окремо, щоб їх помилково не
ідентифікували як трудові спори і не
відносили до цивільної юрисдикції.
Відносини, що виникають у сфері
публічної служби, є предметом
регулювання конституційного і
адміністративного права та
законодавства. Трудове законодавство
може застосовуватися до них лише
субсидіарно, але від цього вони не
перестають бути відносинами публічної
служби і не стають трудовими, при цьому
зміст спорів з приводу прийняття
громадян на публічну службу, її
проходження, звільнення з публічної
служби охоплює весь спектр спорів, що
виникають у відносинах публічної
служби, у тому числі й спори щодо
відмови у прийнятті громадянина на
публічну службу, про поновлення на
посаді, про стягнення заборгованості
із заробітної плати тощо.

Крім того, згідно п. 2 ст. 235 КЗпП, при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Також, апелянт на обґрунтування своєї
скарги надав копію ухвали Верховного
Суду України від 6 червня 2012 року, в якій
з посиланням на ст. 15 ЦПК України,
визначено питання предметної
підсудності у справі про стягнення з
відповідача завданої державі
матеріальної шкоди, при цьому колегія
суддів вважає, що в ухвалі Верховного
Суду України, на яку посилається
апелянт інші правовідносини ніж в
даній справі про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
які у даному випадку, мають
розглядатись в порядку КАС України.

Таким чином, враховуючи характер
правовідносин, що склались між
сторонами, суб'єктний склад сторін,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
закриття провадження у справі, що
спростовує доводи апеляційної скарги
про необхідність даний спір розглядати
в порядку цивільного судочинства.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Святошинського районного суду м. Києва
від 21 січня 2014 року відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду
м. Києва від 21 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: