пр. № 4-с/759/31/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року Святошинський
районний суд м. Києві Макаренко В.В., при
секретарі - Яцевич В.А. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за скаргою
ОСОБА_2 на дії головного державного
виконавця відділу державної
виконавчою служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
Стеценко Наталії Василівни, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 20 листопада 2013 року звернувся до
Святошинського районного суду м. Києва
із скаргою на дії головного державного
виконавця відділу державної
виконавчою служби Святошинського
районного управління юстиції у м. Києві
Стеценко Наталії Василівни при
виконанні заочного рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 28.10.2011 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та з урахуванням заяви про
уточнення вимог, просив суд: 1) визнати
неправомірною постанову державного
виконавця про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 28.11.2012 ВП №3541771; 2) визнати
неправомірною постанова державного
виконавця про стягнення з боржника
виконавчого збору від 06.11.2013 ВП №3541771.

Свої вимоги заявник мотивував тим, що у
державного виконавця на виконанні
перебував виконавчий лист № 2-3808/2011
виданий 09.12.2011 Святошинським районним
судом м. Києва по справі за позовом ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, яким
передбаченого стягнути з ОСОБА_2 на
користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"
борг у розмірі 1062847,86 грн.

Даний виконавчий лист був повернутий
стягувачеві на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47
Закону України "Про виконавче
провадження" за письмовою заявою
стягувача у зв'язку із добровільним
погашенням боржником заборгованості
та укладенням між ОСОБА_2 і ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" договору про
припинення зобов'язань за кредитним
договором.

Однак, за даним виконавчим листом було
відкрито виконавче провадження. Не
зважаючи на те, що постанова про
відкриття виконавчого провадження не
була направлена боржникові належним
чином, державним виконавець виніс
постанову про накладення арешту майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, не надавши боржнику
самостійно виконати рішення, та виніс
постанову про стягнення з боржника 10 %
виконавчого збору.

Заявник свою скаргу підтримав і просив
суд повністю задовольнити її, подав до
суду заяву про розгляд справи без його
участі.

В судові засідання представник
заінтересованої особи відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві не з'явився, копії
документів з виконавчого провадження
не надав, про день та час розгляду
справи повідомлений в установленому
законом порядку, причин неявки не
повідомив.

13 січня 2013 року, через канцелярію суду,
Державний виконавець надав
заперечення, в якому вказав скаргу
необґрунтованою та пояснив, що він
виконував рішення суду, у спосіб та
порядок, визначений ним, звернувши
стягнення на майно боржника. Не
заперечував, що постанову про
відкриття виконавчого провадження
направив боржникові простим листом.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
забов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно з ч. 4 ст. 82 Закону України "Про
виконавче провадження" рішення, дії чи
бездіяльність державного виконавця
або іншої посадової особи державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення можуть бути оскаржені
сторонами до суду, який видав
виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження та
особами, які залучаються до проведення
виконавчих дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції
судів щодо вирішення справ з приводу
оскарження рішень дій чи бездіяльності
органів державної виконавчої служби
щодо виконання судового рішення є
юрисдикційна належність суду, який
видав виконавчий документ, та статус
позивача як сторони у виконавчому
провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві Стеценко Наталії Василівни від
28.11.2012 ВП №3541771 було відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа №2-3808/2011 виданого
09.12.2011 Святошинським районним судом м.
Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у
розмірі 1 062 847,86 грн. Дана постанова
всупереч вимог ч. 1 ст. 31 згаданого
Закону не була направлена на адресу
боржника рекомендованим листом.

Судом встановлено, що постановою
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві Стеценко Наталії
Василівни від 28.11.2012 ВП №3541771 було
накладено арешт майна боржника та
оголошено заборону на його відчуження.

Постановою головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Святошинського
районного управління юстиції у місті
Києві Стеценко Наталії Василівни від
06.11.2013 ВП №3541771 було стягнуто з боржника
виконавчий збір.

У подальшому, стягувач ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» звернувся до відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві із заявою про
повернення виконавчого документа
стягувачеві.

Відповідно до постанови головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві Стеценко Наталії
Василівни від 06.11.2013 ВП №3541771 було
повернуто виконавчий документ
стягувачеві.

На момент примусового виконання
рішення між ОСОБА_2 і ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль" був укладений договір про
припинення зобов'язань за кредитним
договором, і боржником самостійно
сплачено заборгованість на рахунок
банку. Про наявність виконавчого
провадження і накладення арешту майна,
боржник дізнався лише 15.11.2013 під час
підготовки нотаріусом документів на
купівлю-продаж нерухомого майна. Цього
ж дня заявник ОСОБА_2 ознайомився з
матеріалами виконавчого провадження.
18.11.2013 боржник подав скаргу на дії
державного виконавця.

Оцінивши зібрані по справі докази суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню,
оскільки боржнику не було надано
можливість самостійно виконати
рішення у строк до семи днів з моменту
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а як
вбачається зі змісту ч. 2 ст. 25 згаданого
Закону, у постанові державний
виконавець вказує про необхідність
боржнику самостійно виконати рішення у
строк до семи днів з моменту винесення
постанови та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України
«Про виконавче провадження», копії
постанов державного виконавця та інші
документи виконавчого провадження
(далі - документи виконавчого
провадження), що державний виконавець
зобов'язаний довести до відома сторін
та інших учасників виконавчого
провадження, надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 Закону України
«Про виконавче провадження», що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення.

Згідно із ч. 1 ст. 38 Закону України «Про
виконавче провадження», уразі
невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом.

Однак, державний виконавець не
направив постанову про відкриття
виконавчого провадження, як це
передбачено вимогами ч. 1 ст. 31 Закону та
не надав боржнику самостійно виконати
рішення, як це передбачено ч. 2 ст. 25
Закону, позбавивши боржника можливості
надати державному виконавцю докази
погашення заборгованості, яка
визначена рішенням суду, зокрема
квитанції про сплату боргу та договір
про припинення зобов'язань за
кредитним договором.

Відповідно до Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у пункті 4.7 свого листа від 28.01.2013
№ 24-152/0/4-13 "Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення у цивільній справі", -
«у пункті 6 постанови пленуму Вищого
адміністративного суду України від 13
грудня 2010 року № 3 "Про практику
застосування адміністративними судами
законодавства у справах із приводу
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби" надано роз'яснення, що судам
необхідно враховувати, що постанови
державного виконавця про стягнення
виконавчого збору та накладення штрафу
належать до видів відповідальності за
невиконання рішення самостійно та за
невиконання без поважних причин
рішення, що зобов'язує боржника вчинити
певні дії, та рішення про поновлення на
роботі. Виконавчий збір - це санкція
відповідальності майнового характеру,
що накладається на боржника за
невиконання рішення у строк,
встановлений для його самостійного
виконання. Для застосування
виконавчого збору виконавець приймає
постанову, яка, у разі її невиконання
самостійно, виконується примусово в
установленому Законом України "Про
виконавче провадження" порядку.

Прийнята державним виконавцем
постанова про накладення штрафу на
боржника, яка не виконана самостійно
боржником, є підставою для її
примусового виконання».

Тобто, стягнення виконавчого збору є
лише санкцією, яку може застосувати
головний державний виконавець на
невиконання самостійно боржником
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 згаданого
Закону, державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 згаданого Закону,
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Оскільки боржник був позбавлений права
самостійно виконати рішення суду, то
така санкція як застосування
виконавчого збору є неправомірною.

З урахування вищевикладеного суд
вважає заперечення державного
виконавця необґрунтованими, оскільки
боржник був позбавлений можливості
надати докази самостійного виконання
ним рішення суду, при наявності
укладеного між ним і Банком договору
про припинення зобов'язань за
кредитним договором, по якому Банк
отримав кошти, визначені рішенням суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 15, 208-210, 383, 389 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_2 на дії головного
державного виконавця відділу
державної виконавчою служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві Стеценко Наталії
Василівни - задовольнити.

Визнати неправомірною постанову
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві Стеценко Наталії
Василівни про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 28.11.2012 ВП №3541771.

Визнати неправомірною постанова
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у місті Києві Стеценко Наталії
Василівни про стягнення з боржника
виконавчого збору від 06.11.2013 ВП №3541771.

Відділ державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві зобов'язаний
повідомити суд і заявника не пізніше
ніж у місячний строк з дня одержання
ухвали суду про її виконання.

Ухвала суду може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва через
Святошинський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги на
ухвалу суду першої інстанції протягом
п'яти днів з дня її проголошення, у разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії
ухвали..

Суддя
В.В. Макаренко