Провадження № 2/263/41/2014
Справа № 263/6705/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2014 р. Жовтневий районний м.
Маріуполя Донецької області суд у
складі головуючого судді
Богуславської І.А. при секретарі
Орлової Н.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Маріупольському міському центру
зайнятості про визнання звільнення
недійсним, зміну формулювання
звільнення, стягнення заборгованості
по заробітної платі, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
вихідної допомоги та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом до відповідачів,
вказавши, що між ним та ОСОБА_2 02.07.2012 р.
був укладений трудовий договір, згідно
якого він прийняв на себе обов'язок
водія на міжнародних рейсах. Він
отримував від відповідачки кошти на
витрати для здійснення перевезень, а
заробітну плату йому не виплачували.
Коли він став вимагати від
відповідачки виплати заробітної плати,
та запропонували звільнитися за
власним бажанням. Він відмовився
звільнятися до тих пір, поки не буде
виплачена заборгованість по
заробітної платі. Після цього його
перестали направляти у рейси.
Наприкінці травня 2013 р. йому стало
відомо, що відповідачка хоче звільнити
його за прогули за п.4 ст.40 КЗпП України.
Він же вважає, що його звільнення
повинно відбутися за ч.3 ст.38 КЗпП
України, оскільки відповідачка не
виконала вимог трудового
законодавства та договору в частині
своєчасної виплати заробітної плати.
ОСОБА_2 22.06.2013 р. його повідомила про те,
що він звільнений за прогули за п.4 ст.40
КЗпП України. Таке звільнення він
вважає безпідставним та таким, що
проведене з порушення трудового
законодавства, тому, уточнивши свої
позивні вимоги, позивач просив визнати
його недійсним, змінити формулювання
звільнення на звільнення за ч.3 ст.38
КЗпП України, зобов'язати відповідачку
внести відповідний запису у трудову
книжку, зобов'язати центр зайнятості
засвідчити підпис ОСОБА_2 у трудової
книжки позивача про причини
звільнення, стягнути заборгованість
по заробітної платі в сумі 10 207 грн. 89
коп., середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 2 139 грн. 80
коп., вихідну допомогу в сумі 3 204 грн. та
моральну шкоду в сумі 1 000 грн.

Відповідачка позов не визнала та
пояснила, що, дійсно, між сторонами був
укладений трудовий договір, згідно
якого позивач був прийнятий водієм по
перевезенню вантажів. Спір між
сторонами насправді виник не з приводу
невиплати заробітної плати, оскільки
вона регулярно виплачувалася, а
внаслідок того, що, повертаючись з
відрядження, в автомобілі позивача
ніколи не залишалося пальне, хоча за
нормами повинно було залишатися.
Останній раз він приблизно 3-4 квітня 2013
р. приїхав з відрядження з Узбекистану,
і вона з ним розрахувалася по
заробітної платі. Оскільки вона не має
офісу та орендує автомобілі і стоянку у
ТОВ «Алеко Сервіс», розрахунок
відбувався в кабіні автомобілю, який
був закріплений за позивачем. В цей же
день виявилася нестача пального. Вона
висказала йому недовіру та попросила
звільнитися. Потім вона виявила
відсутність папки з відомостями по
заробітної платі. Вона хотіла
відновити їх, але ОСОБА_1, у відміну до
інших водіїв, відмовився розписатися
за отриману заробітну плату, і вона
звернулася у органи міліції з заявою
про пропажу цих документів. Вона
неодноразово запрошувала позивача
зустрітися у центрі зайнятості, щоб
вирішити питання про його звільнення,
але він не з'являвся ні на роботі, а ні в
центрі зайнятості. Тому вона вимушена
була звільнити його за прогули за ч.4
ст.40 КЗпП України.

Представник Маріупольському міському
центру зайнятості позов визнав
необґрунтованим та пояснив, що
отримавши необхідні документи, був
вчинений запис про звільнення ОСОБА_1
на трудовому договорі та він був знятий
з реєстрації. Вимога щодо засвідчення
підпису ОСОБА_2 у трудової книжки
позивача безпідставна, оскільки
зобов'язання центру зайнятості
заклечається в реєстрації трудового
договору та зняття з реєстрації.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
надані по справі докази, вважає, що
позов необґрунтований та не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, що 02.07.2012 р. між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_2 укладений трудовий договір,
згідно якого позивач був прийнятий на
роботу водієм з оплатою праці щомісяця
в розмірі 1 202 грн. Позивач 04.04.2013 р. був
звільнений за прогули у відповідності
до п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.21).

Згідно ст..115 КЗпП України заробітна
плата виплачуться працівникові
регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором, але
не рідше двох разів на місяць.

Судом було встановлено, що
відповідачкою були втрачені відомості
виплати заробітної плати.

Але аналіз наданих відповідачкою
документів, дає підставу вважати, що
позивач регулярно отримував заробітну
плату. До такого висновку дійшов суд
при аналізі податкової звітності та
звітності щодо перерахувань внесків у
Пенсійний фонд. У вказаних документах
зазначено про нарахування ОСОБА_2
ОСОБА_1 заробітної плати, вказані суми
податків, нарахованих у зв'язку з
виплатою позивачу заробітної плати
(а.с.29-82).

Одночасно суд вважає, що непрямим
доказом отримання позивачем
заробітної плати є та обставина, що у
первісному позові та в судовому
засіданні він наполягав на тому, що
взагалі не отримував заробітну плату. І
тільки при надання відповідачкою
відомостей про отриману позивачем
заробітну плату за липень 2012 р. та
квітень 2013 р., які зберігалися, його
позов був змінений в частині вимог щодо
розміру стягнення заробітної плати.

В судовому засіданні позивач пояснив,
що причиною конфлікту, який виник між
сторонами у квітні 2013 р., була
заборгованість позивачки по виплаті
заробітної плати.

Але в процесі допиту у судовому
засіданні свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було встановлено, що
конфлікт між сторонами виник з причин
того, що, повертаючись з відрядження, у
автомобілі ОСОБА_1 ніколи не залишалося
пального, яке, виходячи з норм розходу,
повинно залишатися.

Суд не приймає доводів позивача про те,
що відповідачка навмисно звернулася у
Жовтневий РО з заявою про втрату
відомостей для того, щоб скрити факт
невиплати, оскільки, як вбачається з
довідки, вона зверталася до органів
міліції задовго до пред'явлення даного
позову (а.с.83).

Відповідно до укладеного трудового
договору час виконання робіт
встановлений з 10-00 до 13-00 та з 15-00 до 20-00,
що суперечить твердженням позивача, що
за встановленими правилами він міг не
з'являтися на роботу, поки ОСОБА_6 йому
не зателефонує.

Допитаний у судовому засідання свідок
ОСОБА_5, другий водій, який працює на
підприємстві ОСОБА_2, спростував
вказане твердження позивача. Він
пояснив, що водій повинен з'являтися на
роботу, місцем якої є автостоянка ТОВ
«Алеко-Сервис», щоденно та займатися
ремонтом закріпленого автомобілю.

Суд не приймає показань свідка з боку
позивача ОСОБА_7, оскільки він не є
робітником ОСОБА_2 та його пояснення
суперечить поясненню свідка ОСОБА_5,
який є робітник відповідачкию

З представленого відповідачкою табелю
обліку робочого часу вбачається, що
позивач, починаючи з 08.04.2013 р., не
виходив на роботу.

При таких обставинах, суд вважає
правомірним звільнення позивача за ч.4
ст.40 КЗпП України, а вимоги щодо зміни
формулювання звільнення
безпідставними, тим більше, що ОСОБА_1
не звертався до відповідачки із заявою
про його звільнення із інших підстав.

Відповідальність власника або
уповноваженого ним органу за час
затримки розрахунку у вигляді виплати
середнього заробітку виникає згідно
ст.117 КЗпП України в разі невиплати в
день його звільнення з вини власника
заборгованості по заробітної платі, що
належить працівникові.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка 13.04.2013 р. відправила поштовим
переказом в рахунок виплаті заробітної
плати 856 грн.11 коп., які, як зазначив
позивач, він отримав (а.с.28).

З урахуванням той обставини, що
позивач, як вказувалося, не виходив на
роботу з 08.04.2013 р., суд не розцінює
затримку розрахунку на 5 днів допущену
з вини відповідачки.

.

Не знайшовши в діях відповідачки
порушення трудового законодавства, суд
також не знаходить підстав і для
задоволення вимог щодо відшкодування
моральної шкоди, а також інших вимог
щодо спонукання відповідачки до
внесення запису у трудову книжку
позивача про його звільнення за ч.3
ст.38 КЗпП України та вимог до
Маріупольського міського центру
зайнятості засвідчити її підпис.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст.38, 40, 116, 117, 237-1 КЗпП
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Маріупольському міському центру
зайнятості про визнання звільнення
недійсним, зміну формулювання
звільнення, стягнення заборгованості
по заробітної платі, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
вихідної допомоги та моральної шкоди
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Донецької області
через Жовтневий районний суд протягом
10 днів після його проголошення.

Суддя
І.А.Богуславська