Справа № 523/6241/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2014 р. Суворовський районний
суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Пепеляшкова
О.С.

при секретарі Лапчинській
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 18 у місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа
Четверта одеська нотаріальна контора
про визнання договору дарування
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернулась ОСОБА_2,
яка вказала, що у 1998 році вона на
умовляння племінниці погодилась
переоформити заповіт на такий
документ, який після смерті позивача
буде зручним для оформлення документів
про право власності. Позивач не знала,
що укладала саме договір дарування -
ОСОБА_2 за її твердженням не
усвідомлювала, що згідно цього
документу її квартира вибуває з права
власності і переходить до ОСОБА_6, так
як квартиру згідно домовленостей вона
мала отримати після смерті позивача.
Утриманням квартири займалась ОСОБА_2,
укладала угоди про здачу житла в найом,
а в 2012 році дізналась про реєстрацію в
квартирі ОСОБА_4 та про належність
квартири ОСОБА_3, у зв'язку з чим позивач
просила:

- визнати недійсним укладений 29.10.1998р.
за р№ 1-5489 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що діє
від імені ОСОБА_4, яка діє як законний
представник ОСОБА_3, договір дарування
на користь ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 і
складається із однієї кімнати жилої
площі 11,7 кв.м., загальною площею 21,7 кв.м.,
корисною площею 20,9 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 право
власності на квартиру АДРЕСА_1 і
складається із однієї кімнати жилої
площі 11,7 кв.м., загальною площею 21,7 кв.м..
корисною площею 20,9 кв.м.

В судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_7 й ОСОБА_1, а також
позивач ОСОБА_2 вимоги позову
підтримали та просили його
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на викладені в позовній
заяві обставини.

Адвокат відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4
ОСОБА_17 заперечував проти задоволення
позову, посилаючись на його
безпідставність, так як позивач
повністю усвідомлювала значення своїх
дій при укладанні договору дарування,
понад 20 років не проживає в цій
квартирі, та крім цього пропустила
строк звернення по суду, про
застосування якого заявив адвокат
відповідачів.

ОСОБА_5 звернулась до суду з
запереченнями на позов, в яких вказала
про те, що позивач по справі, її рідна
сестра, у 1994 році пішла жити до
монастиря та не потребувала житла,
заповівши свою квартиру ОСОБА_4, так як
стан здоров'я ОСОБА_4 суттєво
погіршилось у зв'язку з чим остання
виявила намір розпорядитися правом
щодо квартири на користь власної
доньки ОСОБА_3, а ОСОБА_2 за власним
бажанням у нотаріуса подарувала
квартиру ОСОБА_3, про що сама
розповідала усім родичам та знайомим.
За спільною згодою ОСОБА_2 мала доступ
до квартири, так як ОСОБА_3 й ОСОБА_4
проживали далеко та навідувалися
рідко, позивач здавала квартиру в найм
за згодою власника та частину грошей
віддавала хворій ОСОБА_4,а після
реєстрації останньої в спірній
квартирі змінила думку та виявила
бажання повернути квартиру. В
запереченнях ОСОБА_5 просила
розглядати справу у її відсутність.

Четверта Одеська державна нотаріальна
контора звернулась до суду з заявою про
розгляд справи у відсутність їх
представника.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши
свідків, дослідивши надані докази та
вивчивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8), з 1994 року,
після виходу на пенсію, є насельницею
Свято-архангело-Михайлівського
жіночого монастиря, в якому постійно
проживала та проживає станом на час
розгляду справи.

Вказані обставини встановлені
поясненнями допитаних свідків та
позивача, допитаної в якості свідка за
клопотанням її представника тощо.

Позивач 26.01.1994р. залишила заповіт на кв.
АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 87).

29.10.1998р. ОСОБА_2 подарувала належну їй
квартиру під АДРЕСА_1, а ОСОБА_5, що діяла
від імені ОСОБА_4 на підставі
довіреності (остання виступала як
законний представник неповнолітньої
ОСОБА_3), прийняла в дар цю квартиру, яку
було зареєстровано на цій підставі в КП
ОМБТі та РОН за відповідачем ОСОБА_3
(а.с. 72, 94-99).

Як вбачається з пояснень самої ОСОБА_2,
допитаної в якості свідка, починаючи з
часу відчуження квартири та щонайменше
до 2012 року усі оригінали документів
знаходились у позивача за місцем
проживання останньої в
Свято-архангело-Михайлівському
жіночому монастирі.

Допитані в якості свідків з боку
позивача тощо ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16 підтвердили, що від самого
початку (з часу дарування квартири), усі
родичі та друзі родини були обізнані,
що ОСОБА_2 саме подарувала квартиру
своїй родичці через теплі почуття до
останньої у зв'язку зі своїм релігійним
світоглядом та відсутністю потреби у
житлі, про що сама ОСОБА_2 неодноразово
розповідала.

За положеннями ч.1 ст. 243 ЦК України в
редакції 1963 року, положення якого
застосовуються до спірних
правовідносин, за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність.

Угода, укладена внаслідок помилки, що
має істотне значення, може бути визнана
недійсною за позовом сторони, яка діяла
під впливом помилки - ч.1 ст. 56 цього
Кодексу.

А загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), статтею 71 ЦК України
в редакції 1963 року встановлюється в три
роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК України в
редакції 1963 року перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Але судом не приймаються до уваги
посилання позивача та її представників
на те, що строк позовної давності
позивачем пропущено не було, так як
позивач начебто дізналась про
порушення свого права у 2012 році, так як
з пояснень допитаних в судовому
засіданні свідків однозначно
вбачається, що ОСОБА_2 була обізнана про
укладення нею саме договору дарування
з часу вчинення правочину.

Крім того, як пояснила сама позивач,
увесь час оригінали документів -
договору дарування - знаходились у неї,
а тому позивач мала можливість
звернутися до суду протягом трьох
років з дня вчинення угоди, тобто
перебіг строку давності (часу, з якого
позивач повинна були дізнатися про
порушення свого права), починається з
наступного дня після укладення
договору дарування.

Разом з тим, як роз'яснює пленум ВСУ в
абз.3 п.11 своєї постанови від 18.12.2009р. за N
14 „Про судове рішення у цивільній
справі" встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Враховуючи те, що ОСОБА_2, розуміючи
значення своїх дій, на власний розсуд
розпорядилась своїм майном, розуміла
наслідки вчинення своїх дій,
самостійно після цього тривалий час
отримувала офіційні документи,
підписувала договори оренди, складала
довіреності на ведення цієї справи в
суді тощо (як окремо пояснив допитаний
в судовому засіданні свідок ОСОБА_16
надавала йому фактичні консультації
про правові наслідки різниці договору
дарування та складання заповіту), зі
слів самого позивача та її
представників перед виходом на пенсію
працювала з бухгалтерською
документацією, займалась в монастирі
збором коштів (а.с. 16) зі складанням
відповідної документації - судом не
приймаються посилання позивача та її
представників на не писемність
позивача, нерозуміння значення своїх
дій під час укладення договору
дарування та незрозумілість його умов.

Судом також не приймаються до уваги
посилання позивача та її представників
на те, що договір був укладений про
людське око, так як від імені
неповнолітньої на той час ОСОБА_3 дар
був прийнятий (належним чином
оформленою нотаріальною дією) її
повноважним представником, та як
вбачається з пояснень адвоката
відповідачів, ОСОБА_3 вважає квартиру
своєю власністю та має намір
здійснювати свої повноваження
власника відносно неї.

Судом не приймаються до уваги інші
пояснення сторін як таки, що не мають
правового значення для вирішення спору
по суті.

На підставі викладеного суд дійшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в повному обсязі.

В силу положень ст. 88 ЦПК України
позивач звільнена від сплати судового
збору.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 88, 154, 209, 212,
214-215, 218, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа Четверта одеська
нотаріальна контора про визнання
договору дарування недійсним -
залишити без задоволення в повному
обсязі.

Скасувати заходи забезпечення
позову, вжиті ухвалою суду від 07.08.2013р.
шляхом накладення арешту на квартиру
АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через Суворовський
районний суд м.Одеси. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя