Справа №127/7940/14-ц
Провадження № 2-н/127/322/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И

22.04.2014 року
м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду
Вінницької області Борисюк І.Е.,
розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про
видачу судового наказу про стягнення
нарахованої, але не виплаченої суми
заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із
заявою про видачу судового наказу про
стягнення нарахованої, але не
виплаченої суми заробітної плати.

При вивченні матеріалів заяви судом
встановлено, що в поданій заяві
відсутні належні докази безспірності
вимог стягувача.

За змістом ст. 98, п. 2 ч. 3 ст. 100, ст. 103 ЦПК
України до заяви про видачу судового
наказу додаються оригінали або
належним чином завірені копії
документів, які підтверджують
матеріально-правову вимогу заявника.
На такі документи поширюються вимоги
ст. 58 і ст. 59 ЦПК України щодо належності
та допустимості доказів, на що звернув
увагу Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в п. 5 Постанови
Пленуму «Про практику розгляду судами
заяв у порядку наказного провадження»
№ 14 від 23.12.2011 року.

В підтвердження нарахованої, але не
виплаченої працівникові суми
заробітної плати, ОСОБА_1 суду надано
розрахункові листи.

Однак, судом звернуто увагу, що дані
розрахункові листи завірені печаткою
профспілкового комітету апарату по
обслуговуванню правління ВАТ
«Південьзахідшляхбуд», а не ПАТ
«Південьзахідшляхбуд». Зокрема,
нарахування заробітної плати має
здійснюватись бухгалтерією
підприємства, де працює працівник, а не
профспілкою. Окрім того, ким саме
посвідчені дані розрахункові листи і
чи уповноважена дана особа
посвідчувати такі документи - не
вказано.

Отже, до заяви заявником не додано
докази підтвердження суми, яка
стягується, а саме: будь-який належно
оформлений документ, що вказує на
розмір нарахованої заробітної плати,
зокрема, довідка бухгалтерії
боржника, розрахунковий лист чи
копія платіжної відомості, тощо. На
вище зазначене, також, звернув увагу в
п. 12 Постанови Пленуму від 23.12.2011 року №
14 «Про практику розгляду судами заяв у
порядку наказного провадження» Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ.

Враховуючи вищенаведене суд вбачає, що
між сторонами існує спір про право,
оскільки при прийнятті рішення
необхідно з'ясувати обставини, які
можливі тільки при розгляді справи в
позовному провадженні.

Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК
України суддя відмовляє у прийнятті
заяви про видачу судового наказу, якщо
із заяви і поданих документів
вбачається спір про право.

Зазначені обставини переконують суд у
наявності підстав для відмови у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу.

Згідно ч. 2 ст. 101 ЦПК України відмова у
прийнятті заяви унеможливлює повторне
звернення з такою самою заявою. Заявник
у цьому випадку має право звернутися з
тими самими вимогами у позовному
порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
58, 59, 98, п. 2 ч. 3 ст. 100, ч. 2 ст. 101, ст. 103, ст.
ст. 209, 210 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у прийнятті заяви про
видачу судового наказу про стягнення
нарахованої, але не виплаченої суми
заробітної плати.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі,
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: