Справа № 201/8477/13ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним,-

В С Т А
Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом до відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкала разом з ним та
його сім*єю. Після смерті матері, а саме
02 березня 2013 року , позивач звернувся
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, однак в липні 2013
року він дізнався що його мати залишила
заповіт в зв'язку з яким все своє майно
заповіла своїй доньці, ОСОБА_2 даний
заповіт вважає недійсним, оскільки на
час складання заповіту його мати була
інвалідом 11 групи, в зв'язку з
психічним захворюванням - шизофренією
безперервного перебігу,
галлюцінаторно - параноідальний
синдром. Через цю хворобу вона не могла
розуміти значення своїх дій, керувати
ними і потребувала опіки. Окрім того з
1984 року його мати перебувала на обліку
у лікаря психіатра та постійно
проходила курс лікування в міській
лікарні. Тому позивач просить суд
визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
посвідчений 20 вересня 1997 року
приватним нотаріусом ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі та просили їх
задовольнити.

Відповідач та представник відповідача
в судовому засіданні позовні вимоги не
визнали та просили відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши сторони, допитавши в
судовому засіданні свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Відповідно п. 17 постанови Пленуму
Верховного суду України № 7 від 30
травня 2008 року «Про судову практику4 у
справах про спадкування» право на
пред'явлення позову про недійсність
заповіту виникає лише після смерті
заповідача. Заповіт, складений
особою, яка не мала на це права,
зокрема, недієздатною, малолітньою,
неповнолітньою особою (крім осіб, які в
установленому порядку набули повну
цивільну дієздатність), особою з
обмеженою цивільною дієздатністю,
представником від імені заповідача,
а також заповіт, складений із
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, згідно із частиною першою
статті 1257 ЦК ( 435-15 ) є нікчемним, тому на
підставі статті 215 ЦК визнання такого
заповіту недійсним судом не
вимагається.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4
померла ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 /а.с.
5/.

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується
свідоцтвом про народження серія
НОМЕР_3 /а.с. 7/, а відповідач ОСОБА_2 є
донькою ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4,
що підтверджується свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_4 /а.с. 56 оборот/
та свідоцтвом про укладення шлюбу
серія НОМЕР_5 /а.с. 56 оборот/.

На підставі свідоцтва про право
власності від 21 березня 1997 року ОСОБА_3
померлій ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5,
померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 на
праві спільної сумісної власності
належала АДРЕСА_2 /а.с. 8/.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_6 /а.с. 6/.

Згідно заповіту від 20 вересня 1997 року
ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 усе належне їй
майно /а.с. 58 оборот/.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина на належну їй квартиру
АДРЕСА_2.

Після смерті ОСОБА_3 померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 першою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою 02
березня 2013 року була відкрита спадкова
справа № 168-2013 року /а.с. 46-60/.

Ще за життя, а саме 20 вересня 1997 року
ОСОБА_3 склала заповіт, який
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі №
1532, в якому заповіла все своє майно, де
б воно не було і з чого б воно не
складалося ОСОБА_2 /а.с. 58 оборот/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

На підставі вищевказаного відповідач
ОСОБА_2 звернулася до першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за заповітом на її ім'я /а.с. 47 оборот/.
Позивач також звернувся до першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
/а.с. 47/.

Позивач вважав, що померла ОСОБА_3 не
могла усвідомлювати своїх дій та не
мала необхідний обсяг цивільної
дієздатності під час підписання
заповіту, яким вона заповідала все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося ОСОБА_2. У зв'язку з
чим позивачем був пред'явлений даний
позов до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним на підставі ст. ст. 225, 1257 ЦК
України.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні заперечували проти
позовних вимог позивача та вказали, що
померла ОСОБА_3 на момент складання
спірного заповіту повністю розуміла
значення своїх дії та могла керувати
ними.

Вищевказані обставини підтвердили
опитані в судовому засіданні свідки:
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які вказали, що у
ОСОБА_3 дійсно був розлад здоров*я
однак вона повністю розуміла значення
своїх дії, відповідала на поставлені
їй питання.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд ставиться критично до свідчень
вищевказаних свідків, оскільки для
встановлення обставин щодо психічного
стану особу необхідні спеціальні
знання в галузі медицини тощо.

За клопотанням позивача та його
представника, по даній справі була
призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза
спадкодавця ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4. За результатами
проведеної експертизи відділенням
судово-психіатричних експертиз був
складений Акт № 6 амбулаторної
(посмертної) судово-психіатричної
експертизи, згідно з яким ОСОБА_3 в
період часу, що цікавить суд, тобто на
момент складання заповіту, а саме 20
вересня 1997 року, виявила ознаки
хронічного стойкого психічного
розладу в формі шизофренії
параноідної. За своїм психічним станом
на той час ОСОБА_3 не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними
/а.с. 101-103/.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У зв'язку з вищевказаним, твердження
відповідача, його представника та
свідчення свідків щодо можливості
померлої ОСОБА_3 в момент складання
заповіту усвідомлювати значення своїх
дій та те, що вона мала необхідний
обсяг цивільної дієздатності під час
підписання заповіту не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні.

Крім того, в судовому засіданні було
встановлено, що ОСОБА_3 з 1984 року мала 11
групу інвалідності та діагноз
шизофренія безперервного перебігу ,
галюцінаторно - параноідальний синдром
/а.с. 11-13/

У відповідності до положень
статті 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір, а саме
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За таких обставин, з урахуванням всього
вищевказаного, суд вважає за можливе
визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2, посвідчений 20 вересня
1997 року, приватним нотаріусом ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за № 1532.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідача на користь позивача слідує
стягнути судовий збір в розмірі 1 005
грн. 26 коп.

На підставі викладено, Керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2, посвідчений 20
вересня 1997 року приватним нотаріусом
ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, інд.
код НОМЕР_1, яка мешкає за адресою
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 сплачений
останнім судовий збір в розмірі 1 005
грн. 26 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.О. Демидова