Провадження № 2/161/727/14
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

05 лютого 2014 року Луцький
міськрайонний суд Волинської області в
складі:

головуючого - судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Акайомовій Т.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Мельник
В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку «Надра» в особі
відділення № 11 ПАТ КБ «Надра» Луцьке
регіональне управління про визнання
недійсними кредитного і іпотечного
договорів, договору поруки та
зустрічним позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулися до суду з
позовом до Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку «Надра»
в особі відділення № 11 ПАТ КБ «Надра»
Луцьке регіональне управління про
визнання недійсними кредитного
договору № 74-Б від 26.08.2008 року,
іпотечного договору від 26.08.2008 року та
договору поруки № 74-Б/П від 26.08.2008 року,
а також зобов'язати відповідача
зарахувати в рахунок погашення тіла
кредиту 12 259,34 доларів США надмірно
сплачених відсотків.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
26.08.2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем
ПАТ КБ «Надра» в особі відділення № 11
укладено кредитний договір № 74-Б,
згідно умов якого банк надав
позичальнику грошові кошти в сумі 74 590,00
доларів США на строк кредитування до
20.08.2028 року із сплатою процентів за
користування кредитом 10,99 % річних.

26.08.2008 року було укладено додаткову
угоду № 1 до даного договору, якою було
встановлено плату за управління
кредитом та комісію за розрахунки.

29.05.2009 року було укладено додаткову
угоду № 2 до даного договору , якою було
внесено зміни в існуючі кредитні
зобов'язання.

26.08.2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Надра»
було укладено договір поруки № 74-Б/П, за
яким поручитель поручилася перед
кредитором за належне виконання
позивальником взятих на себе
зобов'язань по даного кредитному
договору.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 26.08.2008 року між
банком та ОСОБА_1 укладено договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_6, згідно з
яким в іпотеку було передано нерухоме
майно, а саме: квартира АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що вищевказаний
договір укладений з порушенням вимог
діючого законодавства України, а
подальше його використання завдає
значних матеріальних збитків.

Стверджує, що надання кредитних коштів
за кредитним договором № 74-Б від 26.08.2008
року відповідає ознакам споживчого
кредиту, тому до даних правовідносин
застосовуються норми Закону України
«Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача; орієнтовну
сукупну вартість кредиту (в
процентному значенні та грошовому
виразі) з урахуванням відсоткової
ставки за кредитом та вартості всіх
послуг (реєстратора, нотаріуса,
страховика, оцінювача тощо), пов'язаних
з одержанням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Такі самі вимоги викладені в п. 2.1
Постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 року «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту». Крім того, в п. 2.4. даної
постанови зазначено, що Банки
зобов'язані отримати письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення з вищенаведеною
інформацією.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що такої
переддоговірної роботи з ними банком
не було проведено. Також його не було
повідомлено про наявні форми
кредитування, відмінності між ними.
Натомість, банк запропонував йому
укласти договір за ануїтентною схемою,
яка є найбільш не вигідно для нього і
відповідно найбільш вигідною для
банку.

Крім того, йому взагалі не було
повідомлено про орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, що призвело до того, що позивач
був позбавлений можливості реально
оцінити суму переплати по кредиту та
доцільність його отримання.

Таким чином, банк замовчав важливу
інформацію про умови кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» у
договорі про надання споживчого
кредиту зазначається: детальний розпис
сукупної вартості кредиту для
споживача.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 постанови НБУ №
168 від 10.07.2007 року «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» банки зобов'язані в
кредитному договорі або додатку до
нього надавати детальний розпис
сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань споживача.
Кредитний договір має містити графік
платежів.

Договір № 74-Б від 26.08.2008 року абсолютно
не відповідає зазначеним вимогам. Банк
взагалі не повідомив позивача про
сукупну вартість кредиту ні до, ні під
час укладення, ні в самому договорі.
Таким чином, позивач вважає, що банк
свідомо ввів його в оману щодо істотної
умови договору - його ціни. В іншому
випадку він не підписав би подібного
договору на таких підставах. Також
відсутній в кредитному договорі графік
платежів. Під час укладення договору
позивач не міг оцінити його реальну
вартість. Сплачуючи кошти в повернення
кредиту, позивач позбавлений
можливості контролювати, яким чином
банк розподіляє їх на тіло та відсотки,
не знає, скільки ще коштів йому
потрібно сплатити.

Факт навмисного ненадання банком
позичальнику важливої інформації, що
згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів» є такою,
що вводить в оману.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Банк вдався до обману при визначенні
розміру щомісячного ануїтентного
платежу, розмір якого становить 968,92
доларів США.

Однак за підрахунками позивача розмір
щомісячного платежу відповідно до
базових умов кредитування, вказаних в
договорі, повинен становити 769,41
доларів США, що підтвердив відповідним
розрахунком.

Таким чином, банк щомісячно вимагає від
позивача сплатити зайві 199,51 доларів
США. Станом на 26.08.2013 року розмір
переплати за користування кредитом за 5
років, а фактично сплачені відсотки,
становить - 12 259,34 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168
від 10.07.2007 року «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» банки не мають права
встановлювати платежі, які споживач
має сплатити на користь банку за дії,
які банк здійснює на власну користь,
або за дії, які споживач здійснює на
користь банку або що їх вчиняє банк або
споживач з метою встановлення, зміни
або припинення правовідносин. Таким
чином, банк додатковою угодою № 1 до
спірного договору, якою було
встановлено плату за управління
кредитом та комісію за розрахунки,
включив положення, які відповідно до
зазначених норм є несправедливими, так
як містять умови про зміну у витратах, а
саме, щодо плати за обслуговування
кредиту.

Крім того, за умовами п. 1.3.2 Додаткової
угоди № 1 плата за управління кредитом
сплачується окремо від суми мінімально
необхідного платежу, визначеного п. 3.3.1
Договору, і нараховується щомісячно
від розміру фактичного залишку
заборгованості за кредитом без
врахування розміру відсотків.

Як зазначав позивач, графіку платежів
по кредитному договору немає. Тобто
виникає ситуація, при якій позивач
повинен щомісяця платити окремо від
суми щомісячного мінімального платежу
певну суму комісії, розмір якої чітко
не визначений, яку сам позивач повинен
розрахувати. Але, враховуючи, те що
останній позбавлений інформації про
те, яку частину коштів з місячного
платежу банк зараховує на відсотки, а
яку на тіло кредиту, не може правильно
визначити суму заборгованості по
кредиту і, відповідно, суму комісії.

Так само, відповідач визначає суму
комісії, хоча в договорі чітко
зазначений її розмір та порядок
розрахунків.

Відповідно до п. 3.5 Кредитного
договору, якщо на протязі дії цього
Договору позичальник несвоєчасно та/чи
неповністю вніс черговий мінімально
необхідний платіж та/чи інші платежі,
передбачені цим Договором, то банк
приймає виконання позичальником своїх
зобов'язань по цьому Договору в
наступному порядку: плата за
управління Кредитом; прострочені
відсотки за користування Кредитом;
відсотки за користування кредитними
коштами; пені та штрафи; прострочена
сума Кредиту; сума Кредиту.

Таким чином, із грошової суми, яка має
бути заплачена за певний місяць, банк в
першу чергу вирахує плату за
управління кредитом, розмір якої
невідомий і змінюється щомісяця. Тоді
банк вирахує різницю із тієї суми, яку
позивач планував заплатити в погашення
відсотків та тіла кредиту. Відповідно в
останнього виникає заборгованість із
сплати відсотків та/чи тіла кредиту, на
яку нараховуватиметься пеня та штрафи.

На підставі викладеного, позивач
вказує, що проаналізувавши зазначені
положення кредитного договору № 74-Б,
можна дійти висновку, що умови даного
договору викладені таким чином, щоб у
позичальника без його відома та поза
його волею могла сформуватись
заборгованість по сплаті кредитних
платежів, на яку банк зміг би
нарахувати пеню, і, відповідно,
отримати додаткову протиправну вигоду.

29 травня 2009 року між ОСОБА_1 та банком
було укладено Додаткову угоду № 2,
відповідно до умов якої внесено зміни в
розділ 3 Договору «Порядок надання
кредиту та сплати заборгованості»
наступним пунктом: 3.5. При умові
виконання позичальником умов Договору,
Кредитом кожні 6 календарних місяців
зменшує розмір відсоткової ставки на
0,25% річних. Загальне зменшення
відсоткової ставки не може вкладати
більше ніж 1% річних від розміру,
визначеного у п. 1.3 Кредитного договору.
Зміна (зменшення) відсотком ставки
відбувається шляхом підписання
додаткової угоди до цього Договору.

Відповідно квитанцій про внесення
коштів на виконання умов кредитного
договору позивачем, з дати підписання
додаткової угоди № 2 до кредитного
договору, повністю виконувались умови
кредитного договору № 74-Б від 26.08.2008
року.

Однак Банком додаткових угод з
позивачем щодо зменшення відсотком
ставки підписано не було. На думку
позивача управління кредитом
передбачає ініціювання банком
укладення відповідних додаткових угод.

Відповідно до п. 3.8 постанови НБУ № 168
від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту» у разі
надання кредиту в іноземній валюті
банки зобов'язані під час укладення
кредитного договору: попередити
споживача, що валютні ризики під час
виконання зобов'язань за кредитним
договором несе споживач; надати
інформацію щодо методики, яка
використовується банком для
визначення валютного курсу, строків і
комісій, пов'язаних з конвертацією
валюти платежу у валюту зобов'язання
під час погашення заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним.

Відповідачем не було виконано вимоги
даного пункту правил, не було
попереджено про те, що позивач нестиме
валютні ризики під час виконання
кредитного договору. Однак ці ризики
йому все одно довелось нести, оскільки
після укладення договору значно зріс
курс долара США по відношенню до гривні
України, це потягло значне збільшення
боргових зобов'язань.

На підставі наведеного позивачі
просили визнати недійсними кредитний
договір № 74-Б від 26.08.2008 року, іпотечний
договір від 26.08.2008 року та договір
поруки № 74-Б/П від 26.08.2008 року, а також
зобов'язати відповідача зарахувати в
рахунок погашення тіла кредиту 12 259,34
доларів США надмірно сплачених
відсотків.

10 грудня 2013 року ПАТ КБ «Надра» в особі
відділення ПАТ КБ «Надра» Луцьке РУ
звернулося із зустрічним позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Свій позов мотивує тим, що 26.08.2008 року
між банком та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 74-Б, згідно умов
якого банк надав позичальнику грошові
кошти на споживчі потреби в сумі 74 590,00
доларів США на строк кредитування до
20.08.2028 року із сплатою процентів за
користування кредитом 10,99 % річних.

26.08.2008 року було укладено додаткову
угоду № 1 до даного договору, якою було
встановлено плату за управління
кредитом та комісію за розрахунки.

26.08.2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Надра»
було укладено договір поруки № 74-Б/П, за
яким поручитель поручилася перед
кредитором за належне виконання
позивальником взятих на себе
зобов'язань по даного кредитному
договору, відповідно до умов якого
поручитель і позичальник відповідають
перед банком як солідарні боржники.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 26.08.2008 року між
банком та ОСОБА_1 укладено договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_6, згідно з
яким в іпотеку було передано нерухоме
майно, а саме: квартира АДРЕСА_1.

Статтею 1056 ЦК України встановлено, що
кредитодавець має право відмовитися
від надання позичальникові
передбаченого договором кредиту
частково або в повному обсязі у разі
порушення процедури визнання
позичальника банкрутом або за
наявності інших обставин, які явно
свідчать про те, що наданий
позичальникові кредит своєчасно не
буде повернений.

Враховуючи, що 24.09.2013 року ухвалою
Луцького міськрайонного суду відкрито
провадження по справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ПАТ КБ «Надра» про
визнання недійним кредитного договору,
банк змушений достроково стягувати
заборгованість за кредитним договором
№ 74-Б укладеного з позивачем.

Керуючись п.п. 4.2.8., 4.3.5. оспорюваного
договору, банком було надіслано
позичальнику вимогу-претензію про
дострокове погашення кредиту. Дану
вимогу-претензію позичальником було
отримано, проте кредит не погашений.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Про необхідність погашення платежів
тиа відсотків за користування кредитом
відповідачів було повідомлено
листами-претензіями про дострокове
погашення кредиту № 02-01/1893, № 02-01/1894 від
15.11.2013 року, проте кредит та відсотки
відповідачами не погашено.

Станом на 01.12.2013 року заборгованість за
кредитним договором № 74-Б від 26.08.2008
року становить 557 333,34 грн., з них:
заборгованість по тілу кредиту - 68 363,57
долари США, еквівалент - 546 430,01 грн.;
заборгованість по відсотках - 1 083,78
долари США, еквівалент - 8 662,65 грн.;
заборгованість по комісії - 280,33 доларів
США, еквівалент - 2 240,68 грн.

Згідно умов договору, відповідач несе
відповідальність перед банком за
невиконання положень договору. Збитки
завдані банку відповідачем внаслідок
невиконання положень договору,
підлягають негайному безумовному
відшкодуванню відповідачем за першою
вимогою банку.

Позивач просив стягнути з відповідачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 заборгованість по
кредитному договору № 74-Б від 26.08.2008
року в розмірі 557 333,34 гривень та судові
витрати по справі.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому
засіданні первісний позов підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві,
просив його задовольнити. Зустрічний
позов не визнав та просив відмовити в
його задоволенні.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому
засіданні первісний позов підтримала з
підстав, викладених у позовній заяві,
просила його задовольнити. Зустрічний
позов не визнала та просила відмовити в
його задоволенні.

Представник ПАТ КБ «Надра» Мельник В.М.
проти первісного позову заперечила,
просила відмовити в його задоволенні.
Зустрічний позов підтримала з підстав,
викладених у позовній заяві, просила
його задовольнити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши письмові докази, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
первісного та зустрічного позовів слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.08.2008 року між
ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «Надра» в
особі відділення № 11 укладено
кредитний договір № 74-Б, згідно умов
якого банк надав позичальнику грошові
кошти в сумі 74 590,00 доларів США на строк
кредитування до 20.08.2028 року із сплатою
процентів за користування кредитом 10,99
% річних (а.с. 7-10).

26.08.2008 року було укладено додаткову
угоду № 1 до даного договору, якою було
встановлено плату за управління
кредитом та комісію за розрахунки (а.с.
11).

29.05.2009 року було укладено додаткову
угоду № 2 до даного договору , якою було
внесено зміни в існуючі кредитні
зобов'язання (а.с. 16).

26.08.2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Надра»
було укладено договір поруки № 74-Б/П, за
яким поручитель поручилася перед
кредитором за належне виконання
позивальником взятих на себе
зобов'язань по даного кредитному
договору (а.с. 14).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 26.08.2008 року між
банком та ОСОБА_1 укладено договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Луцького міського
нотаріального округу ОСОБА_6, згідно з
яким в іпотеку було передано нерухоме
майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика» глави 71 Цивільного кодексу
України, якщо інше не встановлено цим
параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Пунктом 2 ст. 1046 ЦК України визначено, що
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у своїй
позовній заяві стверджують, що після
підписання Кредитного договору № 74-Б
від 26.08.2008 року позичальнику стало
відомо що ануїтентна схема
кредитування є найбільш дорогою для
них. В спростування даного твердження
позивачів, відповідачем надано копію
Договору № 44/08 від 17.09.2008 року про
надання компенсації відсоткової
ставки кредитів комерційних банків
(а.с. 93-94), укладеного між ОСОБА_1 та
Державним фондом сприяння молодіжному
житловому будівництву, згідно якого
ОСОБА_1 (п.п. 1.1) Фонд від імені держави
відшкодовує частину відсотків за
кредитом, що надається позичальнику на
придбання житла комерційним банком:
Відкритим акціонерним товариством
комерційний банк «Надра». Розмір
часткової компенсації, що надається
позичальнику розраховується та
сплачується фондом згідно з додатком 1
до цього договору, який є невід'ємною
частиною цього договору, та
погоджується позичальником (п.п. 2.2.
даного договору).

Також щодо твердження позивачів, що
банком не було проведено з ними
переддоговірної роботи перед
укладенням з ОСОБА_1 кредитного
договору. В спростування наведеного
позичальником власноруч, за 15
календарних днів до дати підписання
кредитного договору - 26.08.2008 року, було
підписано анкету-заяву від 11.08.2008 року
(а.с. 96), в якій вказано: «Із основними
умовами надання кредиту ознайомлений».

Також 29.05.2009 року між позичальником та
банком було укладено Додаткову угоду №
2 до оспорюваного кредитного договору,
яким встановлено щомісячно мінімально
необхідних платежів: 03 червня 2009 року
по травень 2010 року включно - нараховані
відсотки у порядку передбаченому п. 1.3.1.
кредитного договору, тобто 968,92 доларів
США; з червня 2010 року по травень 2015 року
включно - 1026,38 доларів США; з червня 2015
року по травень 2028 року включно - 971,97
доларів США. Того ж дня, 29.05.2009 року, між
поручителем ОСОБА_5 та банком було
укладено додаткову угоду №1 до
договору поруки № 74Б/П від 26.08.2008 року,
якою ОСОБА_5 зобов'язалася перед
кредитором за належне виконання взятих
зобов'язань ОСОБА_1 за оспорюваним
кредитним договором.

Таким чином позивач, перед укладенням
кредитного договору був ознайомлений
із загальними умовами кредитування і
погодився на них, наслідком чого стало
підписання ним кредитного договору 26
серпня 2008 року.

В пунктах 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору
зазначена сума кредиту, дата видачі
кредиту, річна відсоткова ставка, у
пунктах 3.1, 3.1.1., 7.1.1. та інших,
передбачені щомісячна сума
необхідного платежу, строк внесення
платежів, умови повернення кредиту,
нарахування та сплати відсотків, право
дострокового виконання зобов'язань за
договором та його умови.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» в разі
ненадання інформації, яка зазначена у
частині 2 даної норми (на яку у своїй
заяві посилається позивач), банк несе
відповідальність, яка встановлена
ст.ст. 15 та 23 цього Закону. Тобто
споживач має право на відшкодування
завданих даними діями збитків, однак
передбачених законом правових підстав
для визнання недійсним у даному
випадку кредитного договору немає.

Отже, на час укладення кредитного
договору, позичальник був ознайомлений
з умовами кредитування, сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності і волевиявлення
учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов
підтверджено позивачем, так як
особисто підписавши кредитний договір,
він засвідчив отримання зазначеної
вище інформації на, те, що погодився з
умовами кредитного договору. Крім того,
позивачем щомісячно вносилися
мінімально необхідні платежі на
погашення даного кредиту, що є
підтвердженням схвалення правочину.

Окрім того, вирішуючи спір про визнання
недійсним договору необхідно
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання договору
недійсним і настання відповідних
правових наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону; додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсним
правочину і настання відповідних
правових наслідків встановлені
статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
можуть суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що
сторони мають укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегульовувати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами; сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з врахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. При цьому, істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або необхідними для даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Посилання позивачів на те, що
вищевказаний кредитний договір
укладений з порушенням вимог діючого
законодавства є безпідставними,
оскільки під час укладення кредитного
договору сторони досягли згоди з усіх
істотних умов цього договору точно в
договорі визначили свої наміри. При
цьому сторони не мали на меті інших
цілей, ніж ті, що передбачені чинним
законодавством України для кредитних
договорів, а саме: банк зобов'язався
надати позичальнику кредит у
відповідному розмірі в іноземній
валюті, а позичальник зобов'язався
повернути кредит у тій же валюті, в якій
він його отримав, у строки, встановлені
договором та сплатити проценти за
користування кредитними коштами.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, пятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину. Згідно з ч. 3 ст.
203 Цивільного кодексу України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Особистий підпис позивача свідчить про
те, що він погодився на всі умови, які
зазначені у кредитному договорі.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 5 від
30.03.2012 року передбачено, що при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним, суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК України (статті
215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Кредитний договір обов'язково має
укладатись у письмовій формі (стаття 1055
ЦК); недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК України, та
кредитний договір, який є неукладеним
(не відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК України).

В поданій позовній заяві позивачі
звертають увагу суду на те, що вони
оскаржують переддоговірну роботу між
банком та позичальником, а також
відповідність кредитного договору
вимогам чинного законодавства України
в частині порушення прав позивача як
споживача кредитних послуг до та в
момент підписання сторонами
оспорюваного кредитного договору.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин щодо яких
особу введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману.

При вчиненні правочину під впливом
обману формування волі потерпілого
відбувається не вільно, а вимушено, під
впливом недобросовісних дій інших
осіб, які полягають у навмисному
створенні у потерпілого помилкового
уявлення про обставини, які мають
істотне значення: природи правочину,
прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно
знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням.
Внутрішня воля потерпілого на вчинення
правочину відповідає його зовнішньому
волевиявленню, однак її формування
відбувається не вільно, а під впливом
обману з боку інших осіб. Встановлення
наявності умислу у недобросовісної
сторони ввести в оману другу сторону,
щоб спонукати її до вчинення правочину,
є неодмінною умовою кваліфікації
недійсності правочину за ст. 230 ЦК
України.

Позивачем всупереч ст. 60 ЦПК України не
доведено наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин щодо яких особу введено в
оману, і сам факт його обману.

А тому посилання позивачів на не
ознайомлення їх перед укладенням
кредитного договору з правилами
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту не може
свідчити про те, що вони не були
ознайомлені з умовами кредитного
договору та не дає підстав для визнання
оспорюваних правочинів недійсними,
оскільки спростовується дослідженими
в суді матеріалами справи.

Крім того, слід зазначити, що
застосування положень Закону України
«Про захист прав споживачів» можливе
щодо спорів, які виникають з кредитних
правовідносин, лише в тому разі, якщо
предметом і підставою позову є питання
надання інформації споживачеві про
умови отримання кредиту, типи
процентної ставки, валютні ризики,
процедура виконання договору тощо, які
передують укладенню договору. Після
укладення договору між сторонами
виникають кредитні правовідносини,
тому до спорів щодо виконання цього
договору зазначений закон не може
застосовуватись, а застосуванню
підлягає спеціальне законодавство, що
регулює кредитні правовідносини, які
регулюються Цивільним кодексом
України.

Отже, судом встановлено, що на момент
вчинення правочину, тобто укладення
кредитного договору, волевиявлення
позивача було вільним і відповідало її
внутрішній волі, укладений кредитний
договір був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що були
ним обумовлені, тобто відповідач надав,
а позивач прийняла кредит і
зобов'язалася повернути його
відповідачу у встановлені кредитним
договором розмірі і строки.

Згідно з частиною 5 статті 3 Закону
України «Про іпотеку» іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Крім того, позивачі, посилаючись на
частину 2 статті 548 ЦК України, як на
підставу для визнання іпотечного
договору та договору поруки
недійсними, вказувала на те, що
недійсність основного зобов'язання
спричиняє недійсність правочинів щодо
його забезпечення.

З огляду на наведене, та беручи до
уваги, що кредитний договір № 74-Б від
26.08.2008 року не визнається судом
недійсним, тому відсутні також
підстави і для визнання недійсними
зазначених вище іпотечного договору та
договору поруки, а також для
зобов'язання відповідача зарахувати в
рахунок погашення тіла кредиту 12 259,34
доларів США надмірно сплачених
відсотків.

Інші доводи первісного позову є
власним тлумаченням позивачем норм
чинного законодавства та обставин
справи, в зв'язку з чим суд вважає їх
необґрунтованими, оскільки вони не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Таким чином, суд не вбачає жодних
підстав для визнання недійсним
кредитного договору № 74-Б від 26.08.2008
року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Надра», іпотечного договору від 26.08.2008
року, договору поруки № 74-Б/П від 26.08.2008
року та зобов'язання зарахувати в
рахунок погашення тіла кредиту 12 259,34
доларів США надмірно сплачених
відсотків, а тому, в задоволенні
первісного позову слід відмовити за
безпідставністю вимог.

Також не підлягає до задоволення і
зустрічний позов ПАТ КБ «Надра»,
оскільки представником позивача за
зустрічним позовом в судовому
засіданні надано пояснення щодо
відсутності порушень кредитного
договору з боку відповідача ОСОБА_1,
кредит сплачується вчасно, що
підтверджено копіями квитанцій про
сплату кредиту, відсотків та комісії,
наданими позивачами за первісним
позовом (а.с. 17-57).

Крім того, у зустрічному позові позивач
посилається на п.п. 4.2.8. Кредитного
договору, згідно якого банк має право
відмовитися від надання позичальнику
передбаченого цим Договором кредиту, а
також вимагати від позичальника
штрафних санкцій за цим Договором, - у
разі отримання банком несприятливої
інформації, що свідчить про можливість
невиконання (неналежного виконання)
позичальником зобов'язань за цим
Договором чи Договорами забезпечення
виконання зобов'язань (під такою
несприятливою інформацією сторони
розуміють документи державних органів
про обшук, виїмку, арешт чи примусове
списання коштів, розкриття банківської
інформації стосовно позичальника чи
пов'язаних з ним осіб, порушення
кримінальної справи стосовно учасника
або працівника позичальника або
пов'язаних з ним осіб тощо), або в разі
встановлення, що кредитна інформація
містить ознаки такої, яка згідно з
законодавством підлягає фінансовому
моніторингу.

Проте позивачем за зустрічним позовом
не надано жодних доказів існування
такої несприятливої інформації, а
посилання на те, що відповідачами за
зустрічним позовом подано до суду
позов про визнання недійсним
кредитного договору, суд до уваги не
бере.

Отже, суд не вбачає жодних підстав для
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 74-Б від 269.08.2008 року з
відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_5, а тому, в
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 30, 60, 210, 215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 3, 6, 60, 203,
215-216, 230, 236, 509, 524, 526, 548, 627, 628, 638, 1046, 1049, 1054,
1056 ЦК України, Закону України «Про
захист прав споживачів», Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку «Надра» в особі
відділення № 11 ПАТ КБ «Надра» Луцьке
регіональне управління про визнання
недійсними кредитного і іпотечного
договорів, договору поруки - відмовити
за безпідставністю.

В задоволенні зустрічного позову
Публічного акціонерного товариства
Комерційного банку «Надра» до ОСОБА_1,
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
кредитним договором - відмовити за
безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подання скарги про апеляційне
оскарження рішення суду протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
скарги про апеляційне оскарження, якщо
скаргу про апеляційне оскарження не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги на рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
В.П.
Пушкарчук