Справа № 569/1996/14-ц
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2014 року
Рівненський міський суд
в особі судді
представника позивачки
представника відповідачки
ОСОБА_4 ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Рівне цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
договором довічного утримання та його
В лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась в
суд із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу від
21 січня 2011 року,укладеного між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 та зареєстрованого приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
договором довічного утримання та його
В обгрунтування позовних вимог
вказувала, що 21 січня 2011 року між нею та
ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений у приватного нотаріуса
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 Однак, укладаючи даний
договір сторони мали на меті укладення
договору довічного утримання. Оскільки
вона є троюрідною сестрою відповідача
ОСОБА_3, інвалідом І групи та не може
ходити,між нею та ОСОБА_3 була
домовленість,що останній буде її
доглядати,забезпечить її іншим
житлом,одягом,харчуванням та ліками, а
вона у майбутньому передасть йому
вказану квартиру. Укладаючи договір
купівлі-продажу вона думала,що укладає
договір довічного утримання,вважала,що
квартира перейде у власність ОСОБА_3
лише після її смерті,коштів за квартиру
вона не отримувала. Співвласником
квартири є ОСОБА_4 і при поділі майна
під час розірвання шлюбу їй належить 1/2
частка спірної квартири. Оскільки
фактично між сторонами відповідно до
ст.744 ЦК України укладено договір
довічного утримання відносини сторін
повинні регулюватися правилами,що
застосовуються до договору довічного
утримання. Вважає договір
купівлі-продажу відповідно до ст.235 ЦК
України удаваним, і оскільки догляду за
нею не здійснюється, даний договір слід
визнати договором довічного утримання
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не
з"явилась,подала заяву,згідно якої
позов підтримала. Вказувала, що у
зв'язку з хворобою (абсолютно не може
ходити) та не можливістю брати участь у
судових засіданнях надала письмові
пояснення по суті справи. Вона є
троюрідною сестрою ОСОБА_3. Ближчих
родичів, окрім ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
вона не має. В зв'язку з тим, що зовсім
не може ходити, не має змоги сама за
собою доглянути, вона домовилася з
ОСОБА_3 про те, що він буде її доглядати,
а вона взамін на це віддасть йому
квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Також була домовленість про те, що
зручніше буде за нею доглядати, якщо
вона переїде та буде надалі проживати в
АДРЕСА_2. ОСОБА_3 обіцяв, що буде
здійснювати за нею догляд,
забезпечувати всім необхідним. З метою
офіційної передачі квартири в АДРЕСА_1
ОСОБА_3 вони вирішили укласти договір,
юридично оформити передачу квартири. 21
січня 2011 року її привезли до нотаріуса
для укладення договору. Через свою
юридичну необізнаність, 21 січня 2011 року
вона уклала з ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1. На
той момент вона не знала, що існує інший
вид договору, а саме договір довічного
утримання (догляду), який насправді
відображав суть їхніх правовідносин.
Розрахунку за квартиру ніхто не
проводив. В них не було домовленості
про те, що вона має отримати гроші за
квартиру, тим більше, що на момент
укладення договору ОСОБА_3 ніде не
працював. Після укладення договору
купівлі-продажу від 21 січня 2011 року
ОСОБА_3 догляд за нею не здійснював,
матеріально її не забезпечував. ОСОБА_4
також не брала ніякої участі у догляді
за нею. ОСОБА_3 залишив її на своїх
батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в АДРЕСА_2, а
сам поїхав в м. Рівне, де зараз і
проживає. Навідується до неї дуже
рідко, ніякого догляду за нею не
здійснює. На даний час за нею
доглядають ОСОБА_7 та ОСОБА_8,вони
виділили для неї окрему кімнату в
будинку,забезпечують
ліками,харчуванням,одягом,постійно
відвозять до лікарів. Вважає,що ОСОБА_3
не виконує своїх обов"язків згідно
домовленості, тому просить визнати
договір купівлі-продажу від 21 січня 2011
року договором довічного утримання та
В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов
підтримала в повному обсязі,просила
його задовольнити,покликаючись на
обставини,викладені в заяві.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав. Вказав, що між ним та
ОСОБА_1 була домовленість,що він буде
здійснювати за нею догляд та
допомагати,чого не здійснював. Проти
задоволення позову,визнання договору
купівлі-продажу договором довічного
утримання та його розірвання не
Представник відповідачки ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 позов не визнав. Вказав, що
вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими та
такими,що до задоволення не підлягають.
ОСОБА_1 просить визнати договір
купівлі-продажу удаваним,таким,за яким
права та обов"язки сторін виникають,але
не ті,що випливають із змісту
правочину. Ні позивачка ОСОБА_1,ні
відповідач ОСОБА_3 обов"язків,
визначених договором довічного
утримання,не виконували, по що самі і
повідомили суд, належних доказів
звернення до органів влади чи ОСОБА_3
про виконання обов"язків по утриманню
за удаваним правочином чи вчинення
ОСОБА_3 шахрайських дій суду не надано.
Факт догляду одного із родичів,а саме
тіткою позивачки ОСОБА_7 не можуть бути
взяті до уваги, оскільки сам по собі
догляд не вказує на виконання
обов"язків по договору довічного
утримання. Приватним нотаріусом при
укладанні договору було встановлено
вільне волевиявлення сторін,а докази
захворювання ОСОБА_1 визнані лише в
червні 2011 року,тобто після укладення
договору купівлі-продажу. Окрім того,
при розгляді справи про поділ майна
подружжя встановлено придбання
відповідачем ОСОБА_3 спірної квартири
за згодою другого з подружжя ОСОБА_4
Вказує на пропуск позивачем строку
позовної давності в три
роки,визначеної в ст.257 ЦК України.
Покликаючись на викладені обставини,
просить у задоволенні позову
Заслухавши пояснення
сторін,дослідивши матеріали
справи,допитавши свідків,суд приходить
до наступного висновку.
Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.
За змістом ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі.
Особа вільно, на власний розсуд обирає
спосіб захисту свого права.
Згідно із ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов"язується
передати майно(товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов"язується прийняти
майно(товар) і сплатити за нього певну
Судом встановлено, що 21 січня 2011 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, посвідчений у приватного
нотаріуса Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_6
Відповідно до зазначеного договору,
продаж квартири був здійснений за 57 965
грн., які покупець отримав від продавця
всі повністю при підписанні договору
Договір був вчинений за згодою дружини
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Як
вбачається з матеріалів справи, в
обгрунтування заявленого позову про
визнання зазначеного договору
купівлі-продажу квартири договором
довічного утримання, позивач
посилалась на те, що вказаний правочин
Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.
Одночасно позивач посилався й на те, що
відповідач ОСОБА_3 в порушення своїх
зобов"язань не забезпечив її
доглядом,харчуванням та ліками,що
визнав в судовому засіданні.
Виходячи з положень ч.4 ст.174 ЦПК
України, суд не вправі покласти в
основу свого рішення лише факт
визнання позову відповідачем, не
дослідивши при цьому обставини справи.
Якщо визнання відповідачем позову
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
право чин, повинна мати необхідний
обсяг дієздатності. Волевиявлення
учасника право чину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.
За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
Пленум Верховного Суду України у п.25
постанови від 06 листопада 2009 року № 9
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз"яснив, що за
удаваним правочином (стаття 235 ЦК )
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.
На відміну від фіктивного правочину,
за удаваним правочином права та
обов'язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК
має визнати, що сторонами вчинено саме
цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК України, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

В силу приписів ст.60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

Між тим, належні та допустимі докази у
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України ОСОБА_1
на підтвердження того, що оспорюваний
договір купівлі-продажу квартири є
удаваним,суду не надавались.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 показав,що був присутній при
укладенні 21 січня 2011 року договору між
ОСОБА_1 та ОСОБА_9 ОСОБА_1 хотіла,що її
доглядав ОСОБА_3,що той зобов"язався
робити,будь-яких кошті для позиавчки
передано не було. За ОСОБА_1 доглядає
він з дружиною. Під час укладення
договору примусу до ОСОБА_1 здійснено
не було,наслідки укладення договору
остання розуміла, заперечень з її боку
не було.

Допитаний свідок ОСОБА_10 показав, що
був присутній під час укладення
договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,який мав
доглядати ОСОБА_1 Щодо передачі коштів
за квартиру для ОСОБА_1,йому не відомо.

Як вбачається із дослідженого в
судовому засіданні рішення
Рівненського міського суду від 05
грудня 2012 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу та поділ
майна,квартиру АДРЕСА_1,яка є спільною
сумісною власністю поділено між
співвласниками:виділено 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Встановлено,що
вищевказана квартира була придбана
подружжям ОСОБА_3 21 січня 2011 року.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 30 січня 2013 року рішення
Рівненського міського суду від 05
грудня 2012 року залишено без змін.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

Отже, під час розгляду справи про
поділ майна встановлено факт спільного
придбання квартири АДРЕСА_1 подружжям
ОСОБА_3, договір купівлі-продажу не
оспорювався,недійсним не визнавався.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази, які б свідчили про те, що
укладаючи договір купівлі - продажу
обидві сторони договору діяли свідомо
для досягнення якоїсь особистої
користі, їх дії були направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховували іншу волю учасників цієї
угоди.

Посилання позивачки на те, що при
укладенні договору купівлі - продажу
була домовленість про догляд її
відповідачем ОСОБА_3 не заслуговують
на увагу, оскільки з часу укладення
договору пройшло більше трьох
років,дій,спрямованих на надання
будь-якої допомоги з боку ОСОБА_3 для
ОСОБА_1 не встановлено та свідками не
підтверджено,фактів звернень до
правоохоронних органів з приводу
вищевказаної квартири також не надано.

Матеріали справи та досліджені в
судовому засіданні докази не містять
підтвердження про наявність підстав
для визнання договору купівлі-продажу
договором довічного утримання та його
розірвання.

На підставі викладеного,ст.235 ЦК
України, керуючись ст.ст. 208, 209, 212-215, 218,
223, 292- 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу договором довічного
утримання та його розірвання
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд поданням
в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи,які брали участь у справі,але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового
рішення,можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення,якщо його
не скасовано,набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Рівненського міського суду
М.М.Головчак