Справа № 761/5470/13-ц
Провадження №2/761/190/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 лютого 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді
Гуменюк А.І.

при секретарі
Пироговській-Харітоновій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, Приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, Приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 27 лютого 2013 року
звернулася до Шевченківського
районного суду м.Києва з позовом до
ОСОБА_2 (далі - Відповідач № 1), треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 (далі -
Третя особа № 1), приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 (далі - Третя особа № 2)
про визнання правочинів недійсними та
обов'язків покупця на частину квартири.

Позивач позовні вимоги обґрунтовує
тим, що вона та її син, ОСОБА_6, є
співвласниками однієї жилої кімнати
загальною площею 17,30 кв.м, житловою
площею 12,20 кв.м, що становить 20/100 частин
квартири АДРЕСА_1. Зауважила, що вся
квартира складається з п`яти жилих
кімнат. Вказала, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 її сусіда, ОСОБА_7, котрий
був власником іншої жилої кімнати
загальною площею 19,12 кв.м, житловою
площею 13,60 кв.м, що становить 21/100 частин
описаної вище квартири, їй стало відомо
про укладення 30 травня 2005 року між
ОСОБА_7 та Відповідачем № 1 договору
довічного утримання (далі - Договір), за
яким право власності на зазначену вище
частину квартири перейшло до
Відповідача № 1. Зазначила, що за
змістом Договору, ОСОБА_7 відчужувані
21/100 частин квартири АДРЕСА_1, належали
на підставі договору купівлі-продажу
від 13 вересня 2001 року (далі - Договір №
1). Вказала, що попередній власник 21/100
частин квартири про намір відчужити
вищезазначену частину квартири шляхом
продажу її, як співвласника, не
попередив і, що пропозиції
скористатися переважним правом
купівлі спільної частки від нього їй не
надходило. З цих підстав, просила суд
ухвалити судове рішення, яким визнати
недійсними Договір купівлі-продажу 21/100
частин квартири та Договір довічного
утримання, а також перевести на неї
права та обов'язки покупця за Договором
купівлі-продажу 21/100 частин квартири.

У ході судового розгляду справи, за
заявою Позивача, поданої її
представником, до участі у справі в
якості другого відповідача залучено
ОСОБА_3 (далі - Відповідач № 2).

Крім того, ухвалою суду від 30 січня 2014
року, на підставі заяви представника
Позивача, поданої у судовому засіданні,
позов в частині щодо переведення прав
та обов'язків покупця на частину
квартири було залишено без розгляду.

Водночас, в уточненій позовній заяві
Позивач просила суд ухвалити рішення,
яким визнати недійсними правочини,
зокрема, Договір довічного утримання,
укладений 13 травня 2005 року та Договір
купівлі-продажу 21/100 частин квартири,
укладений 13 вересня 2001 року. В
обґрунтування позовних вимог Позивач
зазначила, що при посвідченні Договору
купівлі-продажу 21/100 частин квартири
АДРЕСА_1, нотаріусом було порушено
законодавство, що регулює порядок
посвідчення правочинів, зокрема, в
Договорі купівлі-продажу 21/100 частин
квартири від 13 вересня 2001 року
зазначено документ про право
власності, який по суті не відповідає
Розпорядженню № 27817 органу
приватизації Шевченківської районної
державної адміністрації м. Києва від 26
травня 2000 року про передачу у приватну
власність Відповідачу № 2 41/100 частин
приміщення комунальної квартири за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 36,62
кв.м. Тому вона вважає, що всупереч
законодавству, нотаріусом самовільно
було зменшено належну Відповідачу № 2
частку квартири та її площу, також
виділено кімнату № 2 в натурі, що, на її
думку, є підставою для визнання
Договору купівлі-продажу 21/100 частин
квартири недійсним. З цих підстав, як
вона вважає, ОСОБА_7, отримав у
власність частку квартири, яка не
відповідає документу на право
власності попереднього власника
Відповідача № 2. Таким чином, при
укладенні 13 травня 2005 року договору
довічного утримання з Відповідачем № 1,
на її думку, ОСОБА_7 не мав права на
відчуження вказаної частки. За таких
обставин, вона вважає, що договір
довічного утримання також підлягає
визнанню судом недійсним.

У судовому засіданні Позивач та її
представник, з урахуванням уточнень,
позов підтримали, позовні вимоги
просили задоволити у повному обсязі.

Представник Відповідача № 1 у судовому
засіданні позов не визнала, просила суд
у задоволенні позовних вимог відмовити
повністю. Аргументувала свою правову
позицію тим, що за змістом договору
купівлі-продажу 21/100 частин квартири
АДРЕСА_1, укладеним 13 вересня 2001 року
між Відповідачем № 2 та померлим
ОСОБА_7, Позивачеві було відомо про
умови вказаного договору та від свого
права привілеєвої купівлі зазначених
вище 21/100 частин квартири вона
відмовилася, про що свідчить її підпис
на другому примірнику договору
купівлі-продажу, який залишився у
справах нотаріуса. Вважає, що
оспорюваний Позивачем Договір
купівлі-продажу 21/100 частин квартири
від 13 вересня 2001 року, цілком
відповідає вимогам законодавства,
чинного на момент його укладення.
Зауважила, що вказаний договір
купівлі-продажу жодним чином не
порушує прав, свобод чи інтересів
Позивача, яка від власного імені
звернулася з даним позовом до суду,
хоча чинний на момент укладення
спірного правочину Цивільний кодекс
УРСР передбачає можливість
пред'явлення позовних вимог про
визнання недійсною угоди виключно
сторонами угоди, а не будь-якою іншою
особою і, що наслідки недійсності угоди
підлягають застосуванню лише стосовно
сторін даної угоди. Крім того,
представник Відповідача № 1 зауважила,
що строк позовної давності про
визнання договору купівлі-продажу від
13 вересня 2001 року та договору довічного
утримання від 13 травня 2005 року сплинув.
Враховуючи, той факт, що знаючи про
зміст договору купівлі-продажу, умови
на підставі яких Відповідачем № 2
відчужувалася 21/100 частини квартири ще
з моменту укладення вказаного
договору, Позивач не надала, на її
думку, суду достатніх та належних
доказів, які б свідчили про поважність
пропуску нею строку позовної давності,
просила суд застосувати наслідки
спливу позовної давності.

Відповідач № 2 у судове засідання не
з'явилася. На адресу суду подала
клопотання про розгляд справи у її
відсутність. Крім того, Відповідач № 2
надала суду письмові заперечення, де
зазначила, що позов не визнає та
просила суд у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю. Зауважила, що
в травні 2000 року вона приватизувала
частину комунальної квартири (квартира
спільного заселення) і, що згідно
свідоцтва про право власності на житло,
виданого 26 травня 2000 року Відділом
приватизації державного житлового
фонду Шевченківської районної
державної адміністрації, яке до
сьогоднішнього дня не скасоване та
визнане у встановленому
законодавством порядку недійсним, їй
належало на праві приватної власності
41/100 частини квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 36,62 кв.м. Зауважила, що
згідно положення про порядок передачі
квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15 вересня 1992 року № 56, визначено, що
розмір загальної площі, котра належить
кожному наймачеві у квартирі, де
мешкають два і більше наймачів,
визначається, як сума площ займаних
жилих кімнат, з урахуванням площі
балконів, лоджій та терас і площі
підсобних приміщень квартири, яка
розподіляється між всіма наймачами
пропорційно площі займаних ними жилих
кімнат. Вважає, що продаж нею 19 червня
2001 року Позивачеві та ОСОБА_9 однієї
кімнати, загальною площею 17,30 кв.м, що
складає 20/100 частини належної їй 41/100
частини квартири, а згодом продаж нею 13
вересня 2001 року ОСОБА_7 другої кімнати
загальною площею 19,12 кв.м, що складає
21/100 частини раніше належної їй 41/100
частини квартири, було здійснено у
відповідності до вимог чинного на
момент укладання договорів
купівлі-продажу законодавства.
Зазначила, що при укладенні 13 вересня
2001 року договору купівлі-продажу 21/100
частин квартири від покупця ОСОБА_7, від
співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_9 та
Шевченківської районної державної
адміністрації м. Києва зауважень або
заперечень щодо документів, на
підставі яких відбувалося відчуження
та умов договору, який укладався, не
надходило. Таким чином, вважає, що
підстави для задоволення позовних
вимог відсутні.

Третя особа № 1 та Третя особа № 2 у
судове засідання не з'явилися. Про
місце, день та час судового розгляду
повідомлені належним чином. Про
причину неявки суд не повідомили,
представників з належними
повноваженнями до суду не направили.
Клопотання про відкладення розгляду
справи чи про розгляд справи у їх
відсутність, як і заперечень на позов,
до суду не подавали.

Суд знаходить можливим розгляд справи
у відсутність Відповідача № 2 та третіх
сторін, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, на підставі
наявних у справі доказів, оскільки
Позивач, її представник та представник
Відповідача № 1 не заперечували щодо
розгляду справи у відсутність вказаних
осіб.

Заслухавши пояснення Позивача та її
представника, представника
Відповідача № 1, а також показання
свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані у
справі докази в їх сукупності, суд
знаходить позов таким, що не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з Договору
купівлі-продажу 20/100 частини квартири,
Позивач та ОСОБА_9 є співвласниками у
рівних долях кожний 20/100 частин
квартири АДРЕСА_1. Вся квартира
складається з п'яти жилих кімнат, жилою
площею 62,30 кв.м, загальною площею 88,30
кв.м. Позивач та ОСОБА_9 придбали одну
кімнату загальною площею 17,30 кв.м,
житловою площею 12,20 кв.м, що складає 20/100
частини квартири (а.с. 7).

Судом встановлено, що 13 вересня 2001 року
за р. №1469, приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 було посвідчено Договір
купівлі-продажу 21/100 часток квартири
(далі - Договір № 1), за умовами якого
Відповідач № 2 продала, а ОСОБА_7 купив
21/100 часток квартири АДРЕСА_1. Вказані
21/100 частини квартири, загальна площа
яких 19,12 кв.м, складаються з однієї
жилої кімнати (а.с. 104).

Зі змісту Договору № 1 вбачається, що
заявою від 13 вересня 2001 року,
викладеною на зворотному боці
примірника вказаного правочину, що
залишився у справах нотаріуса, Позивач,
будучи обізнаною з умовами, згідно яких
здійснювався продаж 21/100 часток
квартири, відмовилася від права
привілеєвої купівлі згаданих часток
квартири (а.с. 7, зворотній бік).

Крім того, суд встановив, що 13 травня 2005
року за р. № 2199 приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 посвідчено Договір
довічного утримання (догляду), за яким
ОСОБА_7 передав належну йому на праві
приватної власності 21/100 частини
квартири АДРЕСА_1, у власність
Відповідача № 1 (а.с., а.с. 61, 62).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10
пояснила, що у квартирі АДРЕСА_1, вона
проживає з 1964 року і, що у 2001 році, коли
Відповідач № 2 продавала
частину належної їй частки
вищеописаної квартири, вона
познайомилася із Позивачем, яка й
придбала цю частину, що фактично
становила меншу кімнату. Зауважила
також, що через два місяці іншу, раніше
належну Відповідачу № 2 більшу кімнату,
в останньої купив ОСОБА_7, котрий
згодом, приблизно у 2005 році, щодо цієї
частини квартири уклав договір
довічного утримання. Вказала, що
Позивач також пропонувала ОСОБА_7
укласти договір довічного утримання,
але він відмовився.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні
пояснила суду, що вона стала власником
кімнати № 3 в квартирі АДРЕСА_1, у 2003
році. Вказала, що навесні 2006 року, у
зв'язку з особистими сімейними
обставинами, вона періодично проживала
за вищезазначеною адресою, однак з
Позивачем бачилася не часто. Зазначила,
що спілкуючись із сусідом ОСОБА_7, їй
стало відомо, що останній із жінкою на
ім'я «ОСОБА_2» уклав договір довічного
утримання. Також пояснила, що Позивач
теж пропонувала ОСОБА_7 укласти щодо
належної йому частини спільної
квартири договір довічного утримання,
але враховуючи, що між Позивачем та
ОСОБА_7 приязні сусідській стосунки не
склалися, останній відмовився від
укладення із Позивачем договору
довічного утримання.

При вирішенні даного спору, суд
застосовує норми Цивільного кодексу
Української РСР, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин.

За змістом статті 71 Цивільного кодексу
Української РСР, загальний строк для
захисту права за позовом особи право
якої порушено (позовна давність)
встановлюється в три роки.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, правила Цивільного
кодексу України про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

За змістом пункту 1 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, цей кодекс набирає
чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини 4 статті 267
Цивільного кодексу України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Аналізуючи вищевикладені обставини,
приймаючи до уваги показання свідків,
заперечення представника Відповідача
№ 1 та заперечення Відповідача № 2, суд
знаходить, що Позивачеві було
достовірно відомо про укладення 13
вересня 2001 року спірного Договору
купівлі-продажу 21/100 часток квартири,
про що свідчить, у тому числі, її
власноручний підпис на заяві про
відмову від права привілеєвої купівлі
вказаної частки квартири.

Враховуючи той факт, що доказів, які б
свідчили про поважність причин
пропуску позовної давності щодо
визнання Договору купівлі-продажу 21/100
часток квартири недійсним, Позивачем
надано не було, зважаючи на клопотання
представника Відповідача № 1 про
застосування строків позовної
давності, суд дійшов висновку, що
вимоги Позивача щодо визнання Договору
купівлі-продажу 21/100 часток квартири
знаходяться поза межами строку
загальної позовної давності, у зв'язку
з чим у задоволенні вказаної позовної
вимоги суд відмовляє.

Надані стороною Позивача докази на
підтвердження того факту, що під час
укладення Договору купівлі-продажу 21/100
частин квартири, паспорт Позивача
знаходився в Управлінні внутрішніх
справ Шевченківського району, у зв'язку
з перереєстрацією місця проживання,
суд оцінює критично, оскільки вважає їх
неналежними.

Зважаючи на те, що підставою для
визнання недійсним іншого правочину -
Договору довічного утримання, Позивач
зазначила недійсність Договору
купівлі-продажу 21/100 частин квартири, у
визнанні недійсним якого судом
відмовлено, суд знаходить позов в цій
частині безпідставним та таким, що
також задоволенню не підлягає.

За таких обставин, у задоволенні позову
суд відмовляє у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, на підставі
статті 71 Цивільного кодексу
Української РСР (яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин),
статті 267, пунктів 1, 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, керуючись статями 10, 11,
13, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання правочинів недійсними - в
і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м. Києва апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у разі, якщо
рішення було проголошено без участі
особи, яка його оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення зазначених вище строків або
після розгляду справи в апеляційному
порядку Апеляційним судом м. Києва,
якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :