У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Коротуна В.М.,

Касьяна О.П.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та переведення прав та
обов'язків покупця, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 в особі його
представника ОСОБА_7 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 15 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
приватний нотаріус Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та переведення прав та
обов'язків покупця, посилаючись на те,
що він 12 листопада 2007 року передав
ОСОБА_4 кошти в розмірі 7 500 грн. на
придбання будинку АДРЕСА_1, який їй
належав, відповідачка, звільнивши
будинок, передала йому ключі,
пояснивши, що в зв'язку з тим, що він не є
громадянином України, договір
купівлі-продажу будинку в письмовому
вигляді та нотаріально посвідченим не
може бути оформлено на нього.

17 грудня 2012 року він звернувся до
ОСОБА_4 щодо належного оформлення
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, однак ОСОБА_4 повідомила, що 12
листопада 2007 року вона письмово
оформила договір купівлі-продажу
вказаного будинку з ОСОБА_5, яка є
фіктивним покупцем.

ОСОБА_3 просив його позовні вимоги
задовольнити.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 13 червня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований у реєстрі за № 3320,
фіктивним. Переведено на ОСОБА_3
права та обов'язки покупця вказаного
будинку.

Додатковим рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 21
листопада 2013 року вирішено питання
щодо судових витрат у справі.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року заочне рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2013 року скасовано, ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 особі
представника ОСОБА_7 просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що судом
першої інстанції не досліджено правові
наслідки укладення спірного договору
купівлі-продажу житлового будинку і на
підставі протилежних доказів
витлумачив дії відповідачів як такі, що
не створюють правових наслідків.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, прав і обов'язків сторін у цих
правовідносинах, неправильно
застосувавши норми матеріального та
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 12 листопада 2007 року
позивач передав відповідачці ОСОБА_4
гроші в розмірі 7 500 грн. (грошовий
еквівалент 1500 доларів США) за придбання
будинку АДРЕСА_1, оформити на нього
договір купівлі-продажу спірного
будинку можливості не було, оскільки
він на той час не був громадянином
України.

ОСОБА_4 після 12 листопада 2007 року
звільнила та передала ОСОБА_3 у
користування будинок АДРЕСА_1 та ключі
від будинку.

Із 2007 року ОСОБА_3 безперешкодно
користується спірним будинком,
збудував криницю, паркан, посадив
дерева, обробляє землю, сплачує за
комунальні послуги.

ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 розписку, зі
змісту якої вбачається, що договір
купівлі-продажу спірного будинку було
оформлено на ОСОБА_5 Кошти за будинок
ОСОБА_5 ОСОБА_4 не передавала. Указаний
договір купівлі-продажу було
оформлено на ОСОБА_5 у зв'язку із тим, що
ОСОБА_3 на момент його укладання не був
громадянином України. Кошти за
проданий будинок у розмірі 7 500 грн. вона
отримала від ОСОБА_3, який з моменту
укладання договору володіє та
користується цим будинком (а. с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 ЦК України передбачає, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином. При чому такі цілі можуть
бути протизаконними, або фіктивний
правочин може взагалі не мати правової
мети. Фіктивним може бути визнаний
будь-який правочин, якщо він не має на
меті встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений, його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

При фіктивному правочині у сторін
правочину відсутній намір створити ті
правові наслідки, які задекларовані у
правочині. Тобто волевиявлення
учасників правочину не відповідає їх
дійсній волі. Ознаками фіктивності
договору є: наявність зовнішньої форми
правочину, що фіксує удавані наміри
сторін; відсутність у сторін дійсного
наміру створити наслідки, які
зумовлювалися у цьому правочині. Тобто
має місце лише імітація правочину. У
діях сторін, що імітують правочин,
відсутня головна ознака правочину ‒?
спрямованість на встановлення,
припинення або іншу видозміну
цивільних правовідносин.

Фіктивний правочин є нікчемний,
оскільки особи, що вчиняють його, не
мають на увазі і не бажають настання
правових наслідків, які могли б
виникнути внаслідок здійснення
правочину такого типу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд на порушення вимог ст.
214 ЦПК України не звернув увагу на
обставини, які мають значення для
вирішення справи.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, вислухавши пояснення сторін у
справі, суд першої інстанції дійшов по
суті правильного висновку про
задоволення позовних вимог, оскільки
позивач довів відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

Скасовуючи рішення, ухвалене згідно із
законом, апеляційний суд дійшов
помилкового висновку, що постановлене
судом першої інстанції рішення не
відповідає вимогам закону.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком, так як він є
необґрунтованим і таким, що не
відповідає вимогам закону.

За таких обставин, ураховуючи те, що
апеляційним судом помилково скасовано
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом, рішення
апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК
України підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі його
представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року скасувати, заочне рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 13 червня
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

В.М.
Коротун

О.В.
Попович