Провадження № 2-1161/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк",
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_2, про визнання недійсним
кредитного договору та договору
іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до відповідача ПАТ
"УкрСиббанк" про визнання недійсним
кредитного договору та договору
іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що
01.12.2006 року між АКІБ "УкрСиббанк",
правонаступником якого є ПАТ
"УкрСиббанк", та ОСОБА_1 були укладені
Договір про надання споживчого кредиту
про надання позивачу грошових коштів в
розмірі 75000, 00 доларів США та Договір
іпотеки, за умовами якого позивач
передав Банку в іпотеку нежилі
приміщення по АДРЕСА_1. Позивач вважає
дані Договори такими, що не
відповідають вимогам закону, а тому
підлягають визнанню недійсними з
моменту їх укладення, оскільки з 1985
року позивач постійно страждає від
тяжкого психічного розладу, регулярно
проходить стаціонарне лікування у
психіатричних лікарнях, перебуває на
постійному обліку у
психоневрологічному диспансері, є
інвалідом ІІ групи. Маючи психічне
захворювання, позивач ОСОБА_1 під час
укладення обох спірних договорів не
усвідомлював значення своїх дій, не міг
керувати ними. На підставі викладеного
позивач вимушений звернутися до суду з
даним позовом, в якому просить суд:

- визнати недійсним з моменту укладення
Договір про надання споживчого кредиту
№ 0, укладений 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1;

- визнати недійсним з моменту укладення
Договір іпотеки № 6038, укладений 01.12.2006
року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_2;

- застосувати наслідки недійсності
Договору про надання споживчого
кредиту № 0, укладеного 01.12.2006 року
між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1;

- зобов"язати ПАТ "УкрСиббанк" повернути
ОСОБА_1 все одержане на виконання
Договору про надання споживчого
кредиту № 0, укладеного 01.12.2006 року
між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1,
загальною сумою 44446, 67 доларів США, у
тому числі кошти сплаченого "тіла"
кредиту, процентів за користування
кредитними коштами, комісій тощо;

- зобов"язати ОСОБА_1 повернути ПАТ
"УкрСиббанк" все одержане на виконання
Договору про надання споживчого
кредиту № 0, укладеного 01.12.2006 року
між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1,
загальною сумою 65000, 00 доларів США
кредитних коштів.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримав повністю, просив їх
задовольнити. Також зазначив, що згідно
Висновку судово-психіатричної
експертизи хвороба ОСОБА_1 суттєво
впливала на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, у зв"язку з чим позивач
на момент укладення Договорів не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. А тому вважає позовні
вимоги підставними та обґрунтованими.

Представник відповідача - ПАТ
"УкрСиббанк" - Решетник Ю.І. в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав.
Пояснив, що обидва Договори були
укладені з дотриманням всіх вимог
діючого законодавства, а тому підстав
для визнання їх недійсними немає. Також
зазначив, що у Висновку експертизи
вказано лише про те, що хвороба ОСОБА_1
на момент укладення Договорів суттєво
впливала на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, але у Висновку відсутні
будь-які відомості щодо того, що
позивач взагалі не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, що дає підстави стверджувати про
те, що позивач під час укладання
Договорів розумів те, що він робить, і
підстав для визнання Договорів
недійсними немає. На підставі
викладеного просив в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.
Також зазначив, що в разі, якщо суд
дійде висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1, просить
застосувати правові наслідки
недійсності кредитного договору та
договору іпотеки відповідно до ст. 1057-1
ЦК України.

Третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_2 - в судове засідання не
з"явилася, про день, час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, в своєму листі просить
розглядати справу у її відсутність, за
наявних у справі матеріалів. Суд вважає
можливим розглядати справу у
відсутності третьої особи.

Вислухавши пояснення
представника позивача, представника
відповідача, допитавши свідків,
експерта, вивчивши письмові матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2006 року
між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником
якого є ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1, був
укладений Договір про надання
споживчого кредиту № 0,
відповідно до умов якого Банк
зобов"язався надати ОСОБА_1, а останній
зобов"язався прийняти, належним чином
використовувати і повернути Банку
кредит (грошові кошти) в іноземній
валюті в сумі 75000, 00 доларів США, що
еквівалентно 378750, 00 грн., в порядку і на
умовах, визначених цим Договором.

Крім того, 01.12.2006 року, в
забезпечення виконання позичальником
Кредитного договору, між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений
Договір іпотеки № 6038 (нерухомого
майна), посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2,
зареєстрований в реєстрі за № 5442к,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
передав в іпотеку Банку нежилі
приміщення, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

В своїх позовних вимогах позивач
ОСОБА_1 посилається на те, що на момент
укладення оспорюваних Договорів від
01.12.2006 року він не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
так як з 1985 року постійно страждає від
тяжкого психічного розладу, регулярно
звертається за стаціонарною
психіатричною допомогою та перебуває
на стаціонарному лікуванні.

Як встановлено при розгляді
справи, позивач ОСОБА_1, дійсно, з 1982
року спостерігається у
лікаря-психіатра психоневрологічного
диспансеру, неодноразово проходив
стаціонарне лікування у
психоневрологічних лікарнях, що
підтверджується медичними
документами, наданими для проведення
судово-психіатричної експертизи.

Для визначення психічного стану
ОСОБА_1 на момент укладення
оспорюванийх Договорів від 01.12.2006 року
судом була призначена
судово-психіатрична експертиза.

Відповідно до Акту амбулаторної
комісійної судово-психіатричної
експертизи № 837 від 15.10.2013 року (а.с. 225-231
т.1) наданий наступний висновок: "у
період укладання Договору про надання
споживчого кредиту від 01.12.2006 року та
Договору іпотеки від 01.12.2006 року ОСОБА_1
виявляв ознаки ШИЗОФРЕНІЇ параноїдної
з апатико-дисоціативним дефектом, яка
ускладнена зловживанням алкогольними
напоями, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, у зв"язку з
чим ОСОБА_1 у зазначений період не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними".

Відповідно до ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правила статті
225 ЦК України поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого
стану на момент укладення правочину
суд відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов"язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному,
об"єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з Акту експертизи,
на момент укладення оспорюваних
Договорів ОСОБА_1 виявляв ознаки
ШИЗОФРЕНІЇ параноїдної з
апатико-дисоціативним дефектом, яка
ускладнена зловживанням алкогольними
напоями, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, у зв"язку з
чим ОСОБА_1 у зазначений період не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними".

Але в даному Акті не йде мова про
те, що на момент укладення оспорюваних
Договорів ОСОБА_1 не усвідомлював
значення своїх дій в повному обсязі, не
міг ними керувати.

Даний факт також був
підтверджений в судовому засіданні і
показами експерта ОСОБА_5
(лікаря-доповідача при проведенні
вищевказаної експертизи), який
зазначив, що для проведення експертизи
у експертів було достатньо вихідних
даних і при проведенні експертизи ними
було проаналізовано всі медичні
документи, надані судом, інші письмові
докази, матеріали справи, оглянуто
ОСОБА_1 Експерт пояснив, що стан ОСОБА_1,
наявний у нього діагноз суттєво
впливав на здатність позивача
усвідомлювати значення своїх дій,
останній не мав на момент укладення
Договорів необхідного обсягу
дієздатності. Також зазначив, що в
період з квітня 2003 року по травень 2008
року ОСОБА_1 за медичною допомогою не
звертався, будь-яка медична
документація за той період відсутня, а
тому висновки експертами були зроблені
у динаміці перебігу психічного
захворювання позивача.

Приватний нотаріус ОСОБА_2 у
своєму листі від 05.04.2013 року (а.с.176 т.1)
вказує про те, що Договір іпотеки був
посвідчений з дотриманням вимог
діючого законодавства, сумнівів щодо
дієздатності ОСОБА_1 на момент
посвідчення Договору у неї не виникало.

Допитаний судом свідок ОСОБА_6
показав, що він познайомився з ОСОБА_1 у
1982 році, приблизно у 1985-1986 роках вони
помітили його неадекватну поведінку,
але зовні він нормальна людина, лише
восени та весною у нього буває криза.
Протягом 2006-2007 років він ОСОБА_1 не
бачив, а тому нічого не міг сказати щодо
його стану здоров"я у цей період.

Слід також зазначити, що в період
з 2003 по 2008 рік ОСОБА_1 за медичною
допомогою до лікарів-психіатрів не
звертався, будь-яка документація з
цього приводу відсутня, що свідчить про
те, що його стан здоров"я на момент
укладення оспорюваних Договорів не
викликав ніяких занепокоїнь.

Крім того, з письмових матеріалів
справи вбачається, що до січня 2013 року
позивач ОСОБА_1 регулярно і в повному
обсязі сплачував грошові кошти в
рахунок погашення кредиту за
оспорюваним Договором, що
підтверджується відповідними
квитанціями (а.с.32-90 т.1, а.с. 116 т.1), а тому
повністю усвідомлював свій обов"язок
щодо виконання зобов"язань за
кредитним договором.

Також слід зазначити, що протягом
2011-2013 років позивач ОСОБА_1 періодично
особисто звертався до Банку з різними
заявами, що також свідчить про те, що
він абсолютно адекватно розумів
значення укладених Договорів та
наслідки їх невиконання.

У листі Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27.09.2012 року №
10-1390/0/4-12 "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів із зобов"язань, що виникають із
договорів та інших правочинів" (п. 1)
визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила в момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову
недієздатність учасника такого
правочину слід робити, перш за все, на
основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК
України), будь-які зовнішні обставини
(показання свідків про поведінку особи
тощо) мають лише побічне значення для
встановлення того, чи була здатною
особа в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними.

Проведеною у справі посмертною
судово-психіатричною експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність спадкодавця у момент
складення ним заповіту, розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
лише стверджено, що існуючі в той час
порушення його психічної діяльності
істотно впливали на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій і
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання складеного в
такому стані заповіту недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

Отже, підставою для визнання
правочину недійсним за вказаної
підстави може бути лише абсолютна
неспроможність особи в момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними і в основу
рішення суду про недійсність правочину
не може покладатися висновок
експертизи, який ґрунтується на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Аналогічна позиція викладена і у
Постанові Верховного Суду України від
29.02.2012 року по справі № 6-9цс12.

З наведеного вище можна зробити
переконливий висновок про те, що
проведеною у справі експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_1 в момент
укладення оспорюваних Договорів
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а лише стверджено, що
його хвороба істотно впливала на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, що саме по
собі не є підставою для визнання
укладених в такому стані Договорів від
01.12.2006 року недійсними з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Враховуючи викладене вище, суд
приходить до висновку, що підстав для
визнання оспорюваних Договору про
надання споживчого кредиту та Договору
іпотеки від 01.12.2006 року недійсними
немає, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними та необґрунтованими і
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України,
ст. 203, 216, 225, 236 ЦК України, постановою
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства "УкрСиббанк", третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_2,
про визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: