У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Касьяна О.П.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
укладеним між сторонами 14 квітня 2008
року, посилаючись на те, що 14 квітня 2008
року ОСОБА_3 від ПАТ КБ «ПриватБанк»
отримав кредит у розмірі 5 тис. грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 30 % на рік, на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним і Банком договір, про що
свідчить підпис відповідача у заяві.

ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором
належним чином не виконує у зв'язку із
чим утворилася заборгованість у
розмірі 28 318 грн. 14 коп.

Банк просив позовні вимоги
задовольнити.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 вересня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області
від 26 листопада 2013 року рішення
Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 24 вересня 2013 року
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором,
укладеним між сторонами 14 квітня 2008
року, в розмірі 28 318 грн. 14 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а за
їх відсутності ‒? на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог банку,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_3 умови кредитного договору не
виконав, а тому він має сплатити
заборгованість за кредитним договором.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду апеляційної інстанції
не можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Установлено, що 14 квітня 2008 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, на підставі якого
відповідач отримав 05 тис. грн. під 30 %
річних.

02 лютого 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до Дзержинського районного
суду м. Кривого Рогу із заявою про
видачу судового наказу на стягнення
заборгованості за вказаним кредитним
договором, яка станом на 31 грудня 2009
року становила 22 003 грн. 97 коп.

Судовим наказом Дзержинського
районного суду м. Кривого Рогу від 01
березня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» були задоволені, видано
судовий наказ на стягнення
вищевказаної заборгованості (а.с. 41).

Наказ боржником не оскаржений,
направлений до виконання, провадження
по якому було закінчено винесенням
постанови державного виконавця від 06
липня 2012 року у зв'язку з фактичним
виконанням та сплатою ОСОБА_3 23 186 грн. 79
коп. (а.с. 42).

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги ОСОБА_3 указує на те, що він
отримав за вказаним договором кредит у
розмірі 05 тис. грн., банку сплатив 22 003
грн. 97 коп. заборгованості, яка виникла
станом на 2010 рік. Позивач у справі якщо
і мав право на отримання сум,
передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
то тільки у форматі нового позову про
стягнення з нього заборгованості за
процентами, комісією за користування
кредитом, однак банком знову заявлені
вимоги про стягнення заборгованості з
2008 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк», апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК
України на вказане уваги не звернув,
указуючи про те, що сам по собі виданий
судовий наказ яким задовольнили вимоги
кредитора, виконання якого фактично
проводилось більше двох років, не
припинило зобов'язальних
правовідносин сторін договору й не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
процентів, не перевірив суми
нарахованої заборгованості, а саме: з
чого банк виходив заявляючи позовні
вимоги щодо розміру заборгованості за
самим кредитом, оскільки відповідно до
умов договору банком надано кредит у
розмірі 05 тис. грн., у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою за
користування кредитом у розмірі 30 %,
однак ставиться вимога про стягнення
заборгованості за кредитом у розмірі 15
466 грн. 84 коп., про те ні суд, ні
позивач не вказує, як саме утворилася
вказана сума з чого саме вона
складається; судом також не перевірено,
яким чином виконувався судовий наказ, а
саме, якими сумами і коли саме
погашалася відповідачем
заборгованість, як саме банк
зараховував кошти, які надійшли від
відповідача, оскільки ОСОБА_3 вже
сплачено 22 003 грн. 97 коп., а
заборгованість за кредитом залишилася
незмінною; судом ухвалено рішення лише
на поясненнях та доказах, наданих
позивачем, доводи відповідача належним
чином не перевірив та не навів фактів,
які б спростували ці доводи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

О.В.
Кафідова

С.П.
Штелик