АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/844/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Кривошея С.С. Доповідач - Слоквенко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Максюти Ж.І.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: Пантелеєвій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання права користування
житловим приміщенням та вселення, та за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5,
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
усунення перешкод у праві користування
житловим приміщенням за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Першотравенського міського суду
Дніпропетровської області від 19
листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2013 року ОСОБА_5 звернувся з
позовом до ОСОБА_6 про визнання права
користування житловим приміщенням, в
обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що в 1995 році він
вступив у фактичні шлюбні відносини з
ОСОБА_6, яка мешкала за адресою:
АДРЕСА_1. Квартира належить на праві
особистої власності ОСОБА_6, яка
зареєструвала в зазначеній квартирі
позивача. Позивачу ОСОБА_5 на праві
власності належала квартира за
адресою: АДРЕСА_2 яка ним була продана
для купівлі квартири брату
відповідачки, після чого ОСОБА_6,
прописала позивача у своїй квартирі на
правах члена сім'ї. З 2008 року стосунки
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 погіршились, крім
того ОСОБА_6 створила позивачу такі
умови, що він був змушений піти з жити
до іншого приміщення. Також згодом,
відповідачем було змінено замки на
вхідних дверях, що унеможливило
користування позивачем житловим
приміщенням, на підставі чого ОСОБА_5
був змушений звернутися до суду з
позовом про визнання права
користування житловим приміщенням та
вселення його в спірну квартиру.

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5,
Головного управління Державної
міграційної служби в обґрунтування
вимог якого посилалась на те, що вона
дійсно мешкала з ОСОБА_5, але сторони не
проживали однією сім'єю. Прохала
усунути перешкоди у користування
житловим приміщенням та визнати ОСОБА_5
втратившим право користування
житловим приміщенням на підставі
ст.ст.386,391, 405 ЦК України.

Рішенням Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 19 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено. Частково задоволено
позовні вимоги ОСОБА_6, визнано ОСОБА_5
втратившим право користування
житловим приміщенням, розташованим за
адресою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5
судові витрати по справі в сумі 114, 70
грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги за
первісним позовом, та відмовити у
задоволенні зустрічних позовних вимог
в повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід частково задовольнити, а
рішення суду скасувати в частині
визнання ОСОБА_5 втратившим право
користування житловим приміщенням.

Судом 1 інстанції встановлено, а
сторонами не заперечувалось, що в 1995
році ОСОБА_5 знаходився у фактичних
шлюбних відносинах з ОСОБА_6, яка мешкає
за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира
належить ОСОБА_6, на праві особистої
власності. На той час разом з ОСОБА_6 в
зазначеній квартирі мешкав також її
брат - ОСОБА_7, який не мав власного
житла. 16 квітня 2013 року позивач продав
належну йому на праві власності
квартиру, яка розташована за адресою
АДРЕСА_2 та прописався у квартирі
позивачки, за адресою: АДРЕСА_1. З 2008
року стосунки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
погіршились, що привело до спору про
місце проживання ОСОБА_5

Також судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбних відносинах, ця
обставина ОСОБА_6 не заперечувалось та
була підтверджена при апеляційному
розгляді нею та її представником.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 суд виходив з
того, що ОСОБА_6 з 27 серпня 1990 року по
теперішній час є власником квартири
розташованої у АДРЕСА_1. В свою чергу
ОСОБА_5 проживав у зазначеній квартирі
з 22 листопада 2005 року як співмешканець,
та набув право проживання за згодою
ОСОБА_6 Суд першої інстанції вірно
зазначав, що належних доказів щодо
факту передачі коштів від продажу
квартири, що належала на праві
власності ОСОБА_5 ОСОБА_6 для купівлі
квартири її брату ОСОБА_7, не
надавалось. А ОСОБА_5 не довів
належними доказами своє право на
вселення та користування житловим
приміщенням, при цьому помилково
послався на норми ст.62,64,65 ЖК України,
які регулюють правовідносини стосовно
житлових приміщень, які знаходяться у
державній та комунальній власності.

Зазначений висновок суду що до відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 є
правильним та відповідає матеріалам
справи, тим більш ОСОБА_5 не довів що
його право на користування житловим
приміщенням порушено ОСОБА_6

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5
на те, що суд дав неправильну оцінку
доказам по справі, а саме тому, що
ОСОБА_6 перешкоджає ОСОБА_5 у доступі до
квартири необґрунтовані та зводяться
до переоцінки доказів по справі і
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України,
оцінка доказів є виключним правом суду.

Але задовольняючи частково вимоги
ОСОБА_6, суд 1 інстанції, пославшись на
ч.2 ст.405 ЦК України, виходячи з
пояснень свідків, які зазначали, що
ОСОБА_5 фактично не проживає у спірному
житловому приміщені більше року,
прийшов до висновку, що є підстави для
визнання ОСОБА_5 втратившим право
користування житловим приміщенням.

Однак, із вказаними висновками суду і
повній мірі погодитись неможливо,
оскільки відповідно до вимог ст. 156 ЖК
України припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє права користування займаним
приміщенням.

Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Із матеріалів справи вбачається, що за
актом, складеним ПП «Комунальщик-1» від
30 квітня 2013 року ОСОБА_5 зареєстрований
за адресою АДРЕСА_1 та не проживає у
зазначеному житловому приміщенні з 10
грудня 2012 року( а.с. 41)., тобто на момент
ухвалення рішення у справі - 19
листопада 2013 року, ОСОБА_5 був відсутній
за вищезазначеною адресою менше року.

Тобто, на час звернення з позовом -
17.04.2013 року, зазначеним актом від 30
квітня 2013 року не підтверджено
відсутності ОСОБА_5 в житлі ОСОБА_6, у
термін встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК
України. Іншими наявними в матеріалах
справи доказами, факт відсутності
ОСОБА_5 за місцем проживання не
підтверджено. Колегія приходе до
висновку, що ОСОБА_6 звернулась з
зазначеним позовом передчасно, вимоги
закону який передбачає втрату права на
житло ОСОБА_5 нею не виконані, але
позивачка не втратила права звернення
до суду, з урахуванням вимог ч.2 ст.405 ЦК
України.

За таких обставин рішення суду у
частині часткового задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про
визнання ОСОБА_5 втративши право
користування житловим приміщенням
підлягає скасуванню на підставі ст. 309
ЦПК України з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні цих
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 309, 316 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - частково
задовольнити.

Скасувати рішення Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 19 листопда 2013 року в
частині часткового задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про
визнання ОСОБА_5 втративши право
користування житловим приміщенням,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення
Першотравенського міського суду
Дніпропетровської області від 19
листопда 2013 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: