Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2014 р. Дніпровський районний
суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Чех Н.А.

при секретарі - Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Преміум-1",
третя особа Територіальна державна
інспекція з питань праці у місті Києві
про стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною
позовною заявою, посилаючись на те, що
01.06.2012 року його було прийнято на роботу
до відповідача на посаду комірника.
12.09.2012 року його було звільнено з
займаної посади за власним бажанням
відповідно до ст.38 КЗпП України. На
день звільнення відповідач нарахував
йому заробітну плату за період з 12.08.2012
року по 12.09.2012 року, але виплатити її в
день звільнення відмовився. 12.09.2012 року
був його останнім робочим днем у
відповідача і згідно до вимог
законодавства та його (позивача) вимог
в цей день відповідач мав здійснити з
ним розрахунок, але відмовився це
робити та не вчинив жодних дій, які б
свідчили про його намір виплатити
заробітну плату. Для врегулювання
цього питання в позасудовому порядку
він (позивач) звертався до відповідача
з письмовою вимогою сплатити заробітну
плату. У відповідь відповідач направив
йому лист, в якому просив з'явитися для
виплати коштів. Він (позивач)
неодноразово звертався до відповідача
для отримання належних йому коштів, але
відповідач відмовлявся їх виплачувати.
Після цього він (позивач) звертався до
Дніпровського районного суду міста
Києва з позовом про стягнення
заробітної плати, але згідно ухвали
суду від 26.12.2012 року його позовну заяву
було повернуто, оскільки заява була
подана без дотримання порядку,
визначеного ст.118 ЦПК України, а саме: що
позовна заява може бути подана тільки у
разі відмови у прийнятті заяви про
видачу судового наказу або скасування
його судом. У червні 2013 року він
(позивач) звернувся до Дніпровського
районного суду міста Києва з заявою про
видачу судового наказу про стягнення
нарахованої але невиплаченої
заробітної плати. Ухвалою суду від
21.06.2013 року йому було відмовлено у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу на стягнення нарахованої але не
виплаченої заробітної плати.
Відповідно до відомості нарахування
заробітної плати за другу частину
серпня місяця 2012 року йому нарахована
заробітна плата за 11 робочих днів в
сумі 572 грн. 11 коп., відповідно до
відомості нарахування заробітної
плати за першу частину вересня місяця
2012 року йому нарахована заробітна
плата за 8 робочих днів та компенсація
за невикористану відпустку в сумі
разом 693 грн. 40 коп., а всього - 1265 грн. 51
коп. Враховуючи викладене, звернувся до
суду з даним позовом та просив стягнути
на його користь з відповідача
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 1265 грн. 51 коп. та середній
заробіток за час затримки розрахунку,
вимоги обгрунтував ст.ст.116, 117, 233 КЗпП
України. В судовому засіданні позивач
підтримав свої позовні вимоги, просив
їх задовольнити та врахувати викладені
в позовній заяві обставини,
обгрунтування. Зазначив, що він
неодноразово приходив до відповідача
після звільнення, в тому числі і після
отримання листів від відповідача про
можливість прийти за коштами, але йому
повідомляли, що на даний час коштів
немає, казали, щоб прийшов пізніше. В
загальному він приходив до відповідача
разів десять. Середній заробіток за час
затримки розрахунку просив стягнути за
період з часу звільнення по день
постановлення судового рішення.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов визнала частково, а
саме - в частині заборгованості по
нарахованій та невиплаченій
заробітній платі позивачу в сумі 1265
грн. 51 коп. В частині позовних вимог про
стягнення з відповідача середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні просила відмовити та
застосувати строк позовної давності
згідно ст.233 КЗпП України, оскільки
визначений законодавством тримісячний
строк на звернення до суду з такою
вимогою пропущено позивачем. Просила
врахувати, що відповідач викликав
позивача для отримання коштів, але він
не приходив. Зазначила, що в період
розгляду даної справи в суді, вона як
представник намагалася вручити
позивачу кошти, але він відмовився
отримувати їх.

Третя особа в судове засідання не
з'явилася, надала суду лист, в якому
просили розглядати справу за
відсутності їх представника.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги знайшли
своє підтвердження в суді та
підлягають задоволенню.

В суді встановлено, що позивач був
прийнятий до відповідача на роботу на
посаду комірника з 01.06.2012 року згідно
наказу №2/12к від 01.06.2012 року та заяви
позивача. Згідно наказу №13//12к від
12.09.2012 року позивач був звільнений з
займаної посади за власним бажанням,
ст.38 КЗпП України з 12.09.2012 року, на
підставі заяви позивача. В суді
встановлено, підтверджено та не
оспорюється стороною відповідача, що в
день звільнення відповідач не здійснив
позивачу всі належні йому при
звільненні виплати. Відповідно до
відомості нарахування заробітної
плати за другу частину серпня місяця 2012
року позивачу нарахована заробітна
плата за 11 робочих днів в сумі 572 грн. 11
коп., відповідно до відомості
нарахування заробітної плати за першу
частину вересня місяця 2012 року
позивачу нарахована заробітна плата за
8 робочих днів та компенсація за
невикористану відпустку в сумі разом 693
грн. 40 коп., а всього - 1265 грн. 51 коп. Суми
заробітної плати, компенсації за
невикористану відпустку, що в
загальному становить - 1265 грн. 51 коп.,
які не виплачені при звільнені
позивачу, визнаються стороною
відповідача, не заперечується ними, що
дана сума є заборгованістю відповідача
перед позивачем.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільнені працівника виплата всіх сум,
що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Статтею 115 КЗпП
України передбачено, що заробітна
плата виплачується працівникам
регулярно в робочі дні, не рідше двох
разів на місяць через проміжок часу, що
не перевищує шістнадцяти календарних
днів.

Враховуючи зазначені вимоги
законодавства та обставини справи, суд
приходить до висновку, що позовна
вимога про стягнення з відповідача на
користь позивача нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку в загальній сумі 1265 грн. 51
коп., підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення
з відповідача на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за період з дати звільнення
по дату постановлення судового
рішення, суд приходить до наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. По даній справі відсутні
дані про наявність спору про розмір
заборгованості, навпаки - сторона
відповідача повністю визнає визначену
суму - 1265 грн. 51 коп., що є їх
заборгованістю перед позивачем по
заробітній платі та компенсації за
невикористану відпустку.

Посилання сторони відповідача на те, що
вимога про стягнення на користь
позивача середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку не може бути
задоволена із-за пропуску строку, з
посиланням на ст.233 ч.1 КЗпП України,
якою визначено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, не може бути прийняте
судом до уваги, воно є безпідставне.

Статтею 233 КЗпП України, частиною 2,
передбачено, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком. Позовна вимога про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку - є похідною від
вимоги про стягнення заборгованості по
заробітній платі, і до неї не може бути
застосовано строк позовної давності.
Враховуючи те, що вимога про стягнення
заборгованості належної працівнику
заробітної плати не обмежена будь-яким
строком, то і похідна вимога про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку - не має строку
позовної давності.

Посилання сторони відповідача на те, що
через кілька місяців після звільнення
позивача ними направлялися листи
останньому з пропозицією прийти до
товариства та отримати кошти, позивач
не заперечує, але зазначив, що він
приходив до відповідача як після
отримання листів, так і по своїй
ініціативі, в загальному разів 10, але
йому кошти не виплачували, просили
прийти пізніше чи відмовляли
здійснювати виплати. Крім цього, в суді
встановлено, що позивач до подачі
даного позову вже двічі звертався до
суду з цього ж спірного питання, шляхом
подачі позову, заяви про видачу
судового наказу, але спір не був
вирішений, оскільки мали місце
порушення вимог ЦПК України. Не може
бути враховано і посилання сторони
відповідача на те, що представником
особисто в період розгляду даної
справи пропонувалося позивачу
отримати від неї кошти, оскільки це є
правом позивача - при наявності
судового спору вирішити даний спір
мирним шляхом. Крім того, вирішення
спору - виплата заборгованості по
заробітній платі добровільно, без
наявності судового рішення, ніяким
чином на вливає на другу позовну вимогу
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки виплати.

Судом враховується і те, що стороною
відповідача не було надано жодного
доказу про те, що з часу звільнення
позивача по цей час відповідач, будучи
юридичною особою, мав отримані через
банківську установу кошти для виплати
позивачу заборгованості по заробітній
платі.

Згідно довідки про доходи, виданої
відповідачем, слідує, що
середньомісячна заробітна плата
позивача складає 1 200 грн.,
середньоденна - 52 грн. 17 коп. Враховуючи
період: дата звільнення - 12.09.2012 року та
дата постановлення судового рішення -
26.02.2014 року, слідує, що час затримки
виплати заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку становить 17 місяців 13 днів,
що складає суму 21 078 грн. 21 коп. Вказана
сума має бути стягнута з відповідача на
користь позивача.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові
витрати мають бути сплачені
відповідачем в доход держави. Судові
витрати становлять суму - 243 грн. 60 коп.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст.115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 60, 88,
212-215, 218, 223, 294 ЦПК України,

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Преміум-1",
третя особа Територіальна державна
інспекція з питань праці у місті Києві
про стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час затримки розрахунку -
задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Преміум-1" на користь
ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій
але невиплаченій заробітній платі у
розмірі 1 265 грн. 51 коп. та середній
заробіток за час затримки розрахунку в
сумі - 21 078 грн. 21 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Преміум-1" в доход
держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60
коп.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Дніпровський районний суд міста Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя: