Справа № 369/159/13- ц
Провадження № 2/369/565/14
РІШЕННЯ

Іменем України

22.04.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді
Коцюрби М.М.,

за участю секретаря
Гниденко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Києво-Святошинська районна державна
нотаріальна контора, про визнання
заповіту недійсним та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
Києво-Святошинська районна державна
нотаріальна контора, про визнання
заповіту дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2012 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2,
третя особа - Києво-Святошинська
районна державна нотаріальна контора,
про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_3,
після її смерті відкрилась спадщина. За
життя мати позивача склала 3 заповіти: 1)
заповіт, посвідчений 24.11.2006 року
Києво-Святошинською районною
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 2-3369, яким належну частину
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1,
заповіла йому, як сину, та дочці - ОСОБА_2
(в рівних частинах кожному); 2) заповіт,
посвідчений 18.09.2007 року
Києво-Святошинською районною
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 2-2028, яким земельну
ділянку 0,14 га, розташовану на території
смт. Липовець, Липовецької селищної
ради Вінницької області, заповіла
дочці - ОСОБА_2, йому, як сину,
громадянину ОСОБА_4 та громадянину
ОСОБА_5 (в рівних частинах кожному), а
решту майна дочці - ОСОБА_2; 3) заповіт,
посвідчений 17.08.2009 року приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим № 1651, яким належну частину
домоволодіння з надвірними побудовами,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та
земельну ділянку, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, заповіла йому.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
01.11.2010 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 01.02.2011 року, заповіт від 17.08.2009 року
було визнано недійсним на підставі ч. 1
ст. 225 ЦК України.

Ознайомившись з мотивувальною
частиною вказаного судового рішення,
проаналізувавши висновки судової
психіатричної експертизи (посмертної),
проведеної в рамках зазначеної справи,
позивачем був зроблений висновок про
незаконність й іншого заповіту від
18.09.2007 року.

За захистом своїх прав позивач
звернувся до адвоката, який ініціював
звернення до спеціаліста в галузі
судово-психіатричної експертизи про
надання консультативного висновку
стосовно того, чи могла ОСОБА_3 24.11.2006
року, 18.09.2007 року та 24.09.2008 року під час
вчинення нотаріальних дій розуміти їх
характер та значення та керувати ними.
У висновку експертного дослідження в
аспекті наведеного питання експертом
було зазначеного, серед іншого, що не
виключено, що ОСОБА_7 на період 24.11.2006
року, 18.09.2007 року та 24.09.2008 року за своїм
психічним станом, під час вчинення
нотаріальних дій не могла у повній мірі
розуміти їх характер та значення та
керувати ними.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, позивач просив суд: визнати
недійсним заповіт ОСОБА_3 від 18.09.2007
року, посвідчений Києво-Святошинською
районною державною нотаріальною
конторою, зареєстрований за № 2-2028.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 звернулась до нього із
зустрічним позовом, третя особа -
Києво-Святошинська районна державна
нотаріальна контора, про визнання
заповіту недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3,
після її смерті відкрилася спадщина на
43/100 частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку
площею 0,0461 га, надану померлій для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_3 склала три заповіти: 1)
заповітом, посвідченим 24.11.2006 року
Києво-Святошинською районною
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 2-3369 та внесеним до
Спадкового реєстру (заповіти/спадкові
договори) за № 41183003, належну частину
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1,
спадкодавиця заповіла сину - ОСОБА_1 та
їй, як дочці (в рівних частинах кожному);
2) заповітом, посвідченим 18.09.2007 року
Києво-Святошинською районною
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 2-2028 та внесеним до
Спадкового реєстру (заповіти/спадкові
договори) за № 43118554, земельну ділянку
0,14 га, розташовану на території смт.
Липовець, Липовецької селищної ради
Вінницької області, спадкодавиця
заповіла їй, як дочці, сину - ОСОБА_1,
громадянину ОСОБА_4 та громадянину
ОСОБА_5 (в рівних частинах кожному), а
решту майна їй; 3) заповітом,
посвідченим 17.08.2009 року приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим № 1651 та внесеним до
Спадкового реєстру (заповіти/спадкові
договори) за № 47741956, належну частину
домоволодіння з надвірними побудовами,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та
земельну ділянку, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, спадкодавиця
заповіла сину - ОСОБА_1.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
01.11.2010 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 01.02.2011 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.02.2011 року, заповіт ОСОБА_3
від 17.08.2009 року було визнано недійсним
на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до неї, де
просив суд визнати заповіт ОСОБА_3,
посвідчений 18.09.2007 року
Києво-Святошинською районною
державною нотаріальною конторою за
реєстровим № 2-2028, недійсним з тих
підстав, що на момент його складання
ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій
та не могла ними керувати. Однак, з
твердженнями ОСОБА_1 позивачка за
зустрічним позовом не погодилась, так
як до того, як їх мати у червні 2009 року
захворіла на злоякісне новоутворення
головного мозку, в тому числі і 18.09.2007
року, вона працювала лікарем у
Тарасівській сільській
медамбулаторії, займала там
адміністративні посади, у зв'язку з цим
приймала організаційно-розпорядчі
рішення, надавала медичну допомогу
жителям села Тарасівка, підписувала
довідки та листки непрацездатності,
тобто вчиняла дії, які призводили до
значимих юридичних наслідків для
сторонніх осіб. Даний факт може
означати, що ОСОБА_3 до червня 2009 року, а
можливо, і навіть довше, до того, як з
15.07.2009 року по 21.08.2009 року проходила курс
дистанційної променевої терапії у
радіологічному відділенні № 3
Донецького обласного протипухлинного
центру з діагнозом «гліобластома
правої лобно-тім'яної області
головного мозку», у повній мірі
розуміла значення своїх дій та могла
керувати ними.

Посилаючись на викладене вище та норми
закону, ОСОБА_2 просила суд визнати
дійсним заповіт ОСОБА_3, посвідчений
18.09.2007 року Києво-Святошинською
районною державною нотаріальною
конторою за реєстровим № 2-2028 та
внесений до Спадкового реєстру
(заповіти/спадкові договори) за № 43118554.

У судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом
підтримував первісні позовні вимоги з
підстав, викладених у позові, та
заперечував проти зустрічних вимог
ОСОБА_2

Представник відповідача за зустрічним
позовом ОСОБА_2 первісні позовні вимоги
не визнав, просив відмовити у їх
задоволенні, зустрічні позовні вимоги
підтримав, клопотав про їх задоволення
з підстав, зазначених у зустрічній
позовній заяві.

Третя особа у судове засідання свого
представника не направила, про час,
день та місце розгляду справи була
повідомлена належними чином, причини
своєї неявки та позицію щодо позовів
суду не повідомила.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що
являється дружиною позивача за
первісним позовом, проживала з
померлою ОСОБА_3 в одному будинку 20
років, в 2006-2007 роках вона почала
скаржитись на те, що погано спить, часто
забуватись до вечора про те, що казала
вранці, в 2007 році вже скаржилась на
безсоння, пила корвалол упаковками,
бувало, що хвалила компартію, а під
вечір казала, що краще жилося за царя.
Також свідок зазначила, що померла
казала їй про заповіт, де сину та дочці
по частині заповіла майно, а потім
казала про заповіт, де свою частину
заповіла сину, вона часто не спала
ночами, у неї постійно працював
телевізор, коли свідок приходила, та
розповідала їй всі фільми, що дивилась
уночі. Свідок стверджувала, що бачилася
і спілкувалася з померлою щодня,
остання скаржилась їй на головні болі,
безсоння, дратівливість та на те, що
стала все забувати. Зі слів свідка у
померлої були зміни настрою. Все це
розпочалося десь із середини 2007 року.
18.09.2007 року вона бачилася з померлою
ОСОБА_3, на той час остання працювала
лікарем, сама нікуди не ходила, за нею
по роботі постійно приїжджав
автомобіль амбулаторії.

Свідок ОСОБА_9 суду повідомила, що знала
ОСОБА_3 12 років, у 2007 році у свідка
народилася дитина, тому вона
неодноразово зверталась до померлої
щодо стану здоров'я дитини, при цьому
остання ставила не дуже адекватні
діагнози, лікарі в лікарні дивувались,
хто такий діагноз поставив. Свідок
зазначала, що у ОСОБА_3 були часті
перепади настрою, могла кричати, бувало
забувала, як звати її (свідка), як звати
сина. Влітку бачилися раз в тиждень,
двічі на місяць в середньому, до цього
вона була добра, привітна, а потім з 2007
року почалися перепади настрою,
агресія, могла ображати словами.

Свідок ОСОБА_10 суду повідомив, що знав
померлу протягом всього свого життя,
час від часу звертався до неї, вона була
людиною адекватною повністю, в 2009 році
вже вона зверталась до нього щодо
оформлення документів на право
власності на будинок, проте вартість
цієї послуги була для неї непосильною,
тому ділові відносини закінчилися. Як
вважає свідок, ОСОБА_3 однаково
ставилась як до сина, так і до дочки. У
2007 році вона працювала лікарем, у цей
час він спілкувався з нею у зв'язку з її
професійною діяльністю. Взагалі свідок
бачився з померлою час від часу, раз в
місяць, раз в квартал, вони жили в
одному селі.

Вислухавши пояснення осіб, які брали
участь у справі, та покази свідків,
повно та всебічно дослідивши матеріали
справи, письмові докази у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що як первісний, так і зустрічний
позови не підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати сторін по справі ОСОБА_3,
що підтверджується свідоцтвом про
смерть.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
01.11.2010 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 01.02.2011 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.02.2011 року, заповіт ОСОБА_3
від 17.08.2009 року було визнано недійсним
на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

У вказаному судовому рішенні, яке
набрало законної сили встановлено
наступне. За своє життя померла
складала тричі заповіт на своє майно.
На підставі заповіту, посвідченого
державним нотаріусом
Києво-Святошинської районної
державної нотаріальної контори 24.11.2006
року за реєстровим № 2-3369, ОСОБА_3
заповіла належну їй частку будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
ОСОБА_1, а земельну ділянку, що
знаходиться за цією ж адресою - ОСОБА_2
та ОСОБА_1 в рівних частинах. 18.09.2007 року
ОСОБА_3 знову складала заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Києво-Святошинської районної
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 2-2028, яким заповіла
земельну ділянку, яка знаходиться в
смт. Липовець Вінницької області, на
користь ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в рівних частинах, а все інше
своє майно - на користь ОСОБА_2 17.08.2009
року померлою матір'ю сторін у справі
було складено на користь ОСОБА_1 у місті
Донецьк заповіт і посвідчено його у
приватного нотаріуса Донецького
міського нотаріального округу за
реєстровим № 1651. З інформаційної
довідки КП «БТІ Києво-Святошинської
районної ради Київської області» № 159
від 25.01.2010 року та Державного акта про
право приватної власності на землю,
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 2400/252 від 22.06.1996
року, вбачається, що на момент смерті
ОСОБА_3 була власницею 43/100 житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею
0,0461 га з цільовим призначенням «для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель», що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. З
медичної карти амбулаторного хворого
№ 63, наданої Тарасівською сільською
медамбулаторією слідує, що ОСОБА_3 з
червня 2009 року страждала на
гліобластому, пухлину лобно-тім'яної
області, і проходила курси лікування у
різних медичних закладах. З медичної
карти стаціонарного хворого № 3349
вбачається, що ОСОБА_3 перебувала на
стаціонарному лікуванні з 10 по 26 червня
2009 року у відділенні профпатології
Київської міської клінічної лікарні №
5. З копії реєстраційної карти хворої на
злоякісне утворення № А-900332, наданої
Центральною районною лікарнею
Києво-Святошинського району,
вбачається, що померла мала злоякісне
новоутворення головного мозку. З
історії хвороби № 3630 за 2009 рік слідує,
що ОСОБА_3 з 30.06.2009 року по 07.07.2009 року
знаходилась на обстеженні та лікуванні
у VI відділенні Інституту нейрохірургії
ім. акад. А.П.Ромоданова АМН України з
діагнозом «внутрішньомозкова пухлина
правої лобно-тім'яно-підкореневої
області». З медичної карти
стаціонарного хворого № 88428 та
медичної карти амбулаторного хворого
№ 88428 вбачається, що ОСОБА_3 з 15.07.2009 року
по 21.08.2009 року проходила курс
дистанційної променевої терапії у
радіологічному відділенні № 3
Донецького обласного протипухлинного
центру з діагнозом «гліобластома
правої лобно-тім'яної області
головного мозку».

Відповідно до висновку експертного
дослідження, складеного на звернення
адвоката ОСОБА_12 спеціалістом в галузі
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_13, не виключено, що ОСОБА_3 на
період 24.11.2006 року, 18.09.2007 року та 24.09.2008
року за своїм психічним станом, під час
вчинення нотаріальних дій не могла у
повній мірі розуміти їх характер та
значення та керувати ними.

Зважаючи на дані трудової книжки
померлої ОСОБА_3, вона з 1958 року
працювала у фельдшерсько-акушерському
пункті, у 1961-1967 роках навчалася та
закінчила Івано-Франківський медичний
інститут, потім працювала
лікарем-терапевтом,
лікарем-ендокринологом, 04.04.2007 року
переведена на посаду виконуючого
обов'язки головного лікаря
Тарасівської медамбулаторії, 12.05.2009
року була переведена на посаду
терапевта Тарасівської
медамбулаторії, з 03.10.2009 року була
звільнена з посади за власним бажанням.

У медичній карті амбулаторного хворого
№ 63 на ім'я ОСОБА_3 з
Києво-Святошинської ЦРЛ містяться дані
про наступні діагнози померлої: 1996 рік -
гіпертонічна хвороба 3 ст., хронічна
ішемічна хвороба серця, церебральний
ангіосклероз, розповсюджений
остеохондроз та хронічний
персиситуючий гепатит, залишкові явища
ГПМК, загострення ХПМК, ревматизм н/к,
стенокардія напруги, загострення
хронічної мозкової недостатності, 1997
рік - гіпертонічна хвороба 3 ст.,
хронічна ішемічна хвороба серця,
розповсюджений остеохондроз,
залишкові явища ГПМК, хронічний
холецистопанкреатит в ст. загострення
із вираженим больовим синдромом,
стенокардія напруження, ФК2, хронічний
гастродуоденіт, ГХ із гіпертонічними
кризами, ХПК 2А, тріщина ануса, 2000 рік -
гіпертонічна хвороба 3 ст., хронічна
ішемічна хвороба серця, церебральний
ангіосклероз, розповсюджений
остеохондроз та хронічний
персиситуючий гепатит, залишкові явища
ГПМК, загострення ХПМК, ревматизм н/к,
стенокардія напруги, загострення
хронічної мозкової недостатності, а
також дисциркуляторна енцифалопатія 2
ст., хронічний бронхіт, 2002 рік - гострий
бронхіт із астматичним компонентом,
ГХ3, ІХС, стенокардія 2-3 ст.,
церебральний ангіоспазм, ХПМК 2 ст.,
правобічна нижньодольова пневмонія та
дифузний пневмосклероз, хронічний
ларингіт, атеросклеротичний
кардіосклероз, 2003 рік - ІХС, стенокардія
напруги, ФК2, А/с к/с ГХ 2 ст., НК 2А,
церебральний ангіоспазм, 2004 рік -
опущення стінок матки 1-2 ст.,
остеохондроз м/х дисків ш/гр. хребта із
нейродистрофічним синдромом, 2005 рік -
гіпертонічна хвороба І ст., 2006-2007 роки -
ГХ3, кризовий перебіг, ІХС, стенокардія
напруження, ФК2, А/с к/с ГХ 2 ст., НК 2А,
розповсюджений остеохондроз, ЦАС, ДЕП
із церебрастенічним синдромом, 2008 рік -
дифузний бронхіт.

Окрім вказаного, у відповідності до
даних медичної карти амбулаторного
хворого № 63 на ім'я ОСОБА_3 з
Києво-Святошинської ЦРЛ вона 12.01.2006
року та 09.01.2007 року проходила
диспансерні огляди, за результатами
яких було зроблено висновки, що вона
працювати лікарем може.

Згідно з Актом № 191ц посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної на виконання ухвали
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19.06.2013 року,
ОСОБА_3 станом на 18.09.2007 року під час
вчинення нотаріальних дій страждала на
органічні розлади у вигляді
органічного астенічного розладу (МКХ-10.
F06.6) та легкого когнітивного розладу
(МКХ-10. F06.7) змішаного ґенезу
(церебросклероз, гіпертонічна
енцифалопатія, наслідки ГПМК 199201993 р.р.),
ступінь виразності психічних розладів
у ОСОБА_3 був такий, що вона могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. Окрім цього, в акті
посмертної судово-психіатричної
експертизи зазначено, що в записах
медичної документації описання
більш-менш суттєвих психічних порушень
мають місце вже з 2009 року.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
До правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України (в
редакції станом на 18.09.2007 року) зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У ст. 204 ЦК України передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Зважаючи на ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено,
що правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Як вбачається зі ст. 1234 ЦК України право
на заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Статтею 1247 ЦК України (в редакції
станом на 18.09.2007 року) передбачено, що
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

З огляду на позицію, викладену у абз. 4 п.
13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», у
зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Відповідно до рекомендацій, викладених
у п. 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правила статті 225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК. При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК України суд відповідно до
статті 145 ЦПК України за клопотанням
хоча б однієї зі сторін зобов'язаний
призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З урахуванням проаналізованих
правових норм та судової практики в
розрізі встановлених обставин у справі
суд приходить до наступних висновків.

З огляду на висновки, викладені у
рішенні Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
01.11.2010 року, дані медичної документації,
в яких зафіксовано медичні діагнози та
результати диспансерних оглядів, та
трудової книжки ОСОБА_3, з яких
вбачається здійснення професійної
діяльності лікаря та зайняття
адміністративних посад, зміст та
висновки Акту № 191ц посмертної
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_3, померла до червня 2009 року не
страждала на такого роду хвороби та
психічні розлади, які б заважали їй
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Покази свідків суд не може покласти за
основу даного рішення, так як вони
містять лише описову інформацію про
поведінку та характер ОСОБА_3 та не
дають можливості точно визначити
наявність у неї психічних розладів чи
захворювань, які б перешкоджали їй
розуміти значення своїх дій та
управляти ними.

Також суд критично ставиться до
висновку експертного дослідження,
доданого до первісного позову ОСОБА_1,
оскільки він носить суто гіпотетичний
характер.

Інших доказів, які б спростовували дані
медичної документації та трудової
книжки, а також висновки, викладені в
Акті посмертної судово-психіатричної
експертизи, або могли б відповідно до
норм цивільного законодавства
свідчити про недійсність заповіту
ОСОБА_3 від 18.09.2007 року, суду надано не
було.

А отже, суд приходиться до висновку, що
ОСОБА_3 до червня 2009 року, в тому числі й
18.09.2007 року, коли складала оспорюваний
заповіт, усвідомлювала значення своїх
дій та могла керувати ними, в силу ст. 204
ЦК України даний заповіт є правомірним,
що є підставою для відмови у задоволені
первісного позову ОСОБА_1

Зустрічні ж позовні вимоги ОСОБА_2 не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів, у
з в'язку з чим її позов суд теж залишає
без задоволення.

Зважаючи на вищенаведене, з
урахуванням рекомендації, зазначених у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
керуючись ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 225, 1233, 1234,
1247, 1257 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 11, 15, 60, 61, 209,
212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Києво-Святошинська
районна державна нотаріальна контора,
про визнання заповіту недійсним
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа -
Києво-Святошинська районна державна
нотаріальна контора, про визнання
заповіту дійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів, починаючи з дня
наступного після його проголошення.

Суддя:

Коцюрба М.П.