АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження №22-ц/792/209/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Гринчука
Р.С., Юзюка О.М.,

при
секретарі Байдичі О.В.,

з участю представника
позивача ОСОБА_1,

представника відповідача
Панчука В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
кредитного договору та додаткових угод
до нього недійсними за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 21 листопада
2013 року,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль») про визнання кредитного
договору № 014/02-07/1-2-46 від 8 лютого 2008
року, укладеного сторонами (далі -
кредитний договір), і додаткових угод
до нього № 014/02-07/1-2-46/1 від 30 березня 2009
року, № 014/02-07/1-2-46/2 від 3 грудня 2009
року, № 014/02-07/1-2-46/3 від 4 грудня 2009 року,
№ 014/02-07/1-2-46/4 від 12
травня 2010 року, № 014/02-07/1-2-46/5 від 17
листопада 2010 року недійсними.

ОСОБА_3 зазначив, що він не
підписував указаних додаткових угод і
сторони в належній формі не досягли
згоди з усіх істотних умов кредитного
договору, а їх зобов'язання
неправомірно виражені в іноземній
валюті. Кредитний договір не містить
ціни, еквівалента кредиту в гривні та
графіка сплати позичальником
процентів. Оспорюваний правочин не
відповідає вимогам ст.ст. 524, 533, 632, 638 ЦК
України, ст. 11 Закону України від 12
травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист
прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ),
внаслідок чого він є недійсним в силу
ст.ст. 203, 207, 215 ЦК України.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 21 листопада 2013 року в
позові відмовлено.

Суд виходив з того, що відсутні
підстави для визнання оспорюваних
правочинів недійсними і в момент їх
вчинення права позивача не порушені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, та порушення судом
норм матеріального права.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, представник ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» Панчук В.Д. зазначив, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Встановлено, що 8 лютого 2008 року
відкрите акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль», яке в
подальшому змінило свою назву на ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_3
уклали генеральну кредитну угоду
№ 014/02-07/1-2-45, за якою банк зобов'язався
надавати останньому кредитні кошти в
порядку і на умовах, визначених у
кредитних договорах, укладених в
рамках цієї генеральної кредитної
угоди, і які є її невід'ємними
частинами. Загальний розмір позичкової
заборгованості позичальниками за
наданими кредитами в іноземній валюті
не повинен був перевищувати суми,
еквівалентної 1500000 грн. за офіційним
курсом Національного банку України на
дату надання кредиту. Термін дії
кредитної угоди - до 7 лютого 2015 року.

У той же день ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» і позивач уклали кредитний
договір, за умовами якого банк надав
ОСОБА_3 кредит на споживчі цілі в сумі
260000 доларів США на строк до 7 лютого 2015
року (на 84 місяці) під 13 % річних. Сторони
визначили графік погашення кредиту та
встановили, що нарахування процентів
за користування кредитом здійснюється
щомісяця, 27 числа поточного місяця,
період нарахування процентів
починається з дати видачі кредиту в
перший період, а в наступному - з 27 числа
минулого місяця по 27 число поточного
місяця, проценти нараховуються на суму
кредитних коштів, які фактично надані
кредитором позичальнику та не
повернуті останнім відповідно до умов
кредитного договору.

В подальшому ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» і ОСОБА_3 уклали додаткові угоди
№ 014/02-07/1-2-46/1 від 30 березня 2009 року, №
014/02-07/1-2-46/2 від 3 грудня 2009 року, №
014/02-07/1-2-46/3 від 4 грудня 2009 року,
№ 014/02-07/1-2-46/4 від 12 травня 2010
року, № 014/02-07/1-2-46/5 від 17 листопада 2010
року, якими визначалися порядок і
строки сплати позивачем простроченої
заборгованості за кредитним договором,
змінювалися графік платежів
останнього, права та обов'язки сторін,
умови забезпечення виконання
позичальником грошового зобов'язання.

Дані обставини визнаються
сторонами та підтверджуються наявними
у справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 11 Закон № 1023-ХІІ
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Частинами 1, 3 статті 203 ЦК України
(в редакції на час виникнення спірних
відносин) визначено, що зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Оцінивши в сукупності надані
докази, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що відсутні
підстави для визнання оспорюваних
правочинів недійсними.

Твердження ОСОБА_3, що він не
підписував додаткових угод до
кредитного договору спростовуються
висновком судово-почеркознавчої та
технічної експертизи документів від 8
квітня 2013 року № 2178/2179/12-21 (а.с. 172-177),
відповідно до якого підписи в графах
«Позичальник» та після «ОСОБА_3» у
додаткових угодах № 014/02-07/1-2-46/1 від 30
березня 2008 року, №
014/02-07/1-2-46/2 від 3 грудня 2009 року, №
014/02-07/1-2-46/3 від 4 грудня 2009 року, №
014/02-07/1-2-46/4 від 12 травня 2010 року, №
014/02-07/1-2-46/5 від 17 листопада 2010 року
виконані рукописним способом без
попередньої технічної підготовки чи
технічних засобів, ці підписи виконані
самим ОСОБА_3

Посилання позивача на дефект
форми вищевказаних правочинів і
недосягнення сторонами згоди з усіх
істотних умов кредитного договору не
відповідають фактичним обставинам
справи та нормам чинного
законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК
України (в редакції на час виникнення
спірних відносин) договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 632 ЦК
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін.

Договір є укладеним, якщо сторони
в належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди /ч. 1
ст. 638 ЦК України/.

Згідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України
кредитний договір укладається у
письмовій формі.

Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами) /ч.ч. 1, 2 ст. 207
ЦК України/.

Надання коштів у позику, в тому
числі і на умовах фінансового кредиту,
є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг» від 12 липня 2001 року
№ 2664-ІІІ (далі - Закон № 2664-ІІІ).

У відповідності до абз. 1, 2 ч. 1 ст. 6
Закону № 2664-ІІІ (в редакції на час
виникнення спірних відносин) фінансові
послуги відповідно до положень цього
Закону надаються суб'єктами
підприємницької діяльності на
підставі договору. Договір, якщо інше
не передбачено законом, повинен
містити: 1) назву документа; 2) назву,
адресу та реквізити суб'єкта
підприємницької діяльності; 3)
прізвище, ім'я і по батькові фізичної
особи, яка отримує фінансові послуги,
та її адресу; 4) найменування,
місцезнаходження юридичної особи; 5)
найменування фінансової операції; 6)
розмір фінансового активу, зазначений
у грошовому виразі, строки його
внесення та умови взаєморозрахунків; 7)
строк дії договору; 8) порядок зміни і
припинення дії договору; 9) права та
обов'язки сторін, відповідальність
сторін за невиконання або неналежне
виконання умов договору; 10) інші умови
за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Досліджені у справі докази
вказують на те, що укладений ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3
кредитний договір містить встановлені
законом реквізити, а сторони в
письмовій формі досягли згоди з усіх
істотних умов, які визначають суть
кредитних відносин.

Не заслуговують на увагу й доводи
позивача про невідповідність
кредитного договору та додаткових угод
до нього вимогам закону.

Так, у відповідності до положень
ст. 192 ЦК України законним платіжним
засобом, обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 524 цього Кодексу
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Частиною 3 статті 533 ЦК України
передбачено, що використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Згідно до вимог ст. 2 Декрету
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» (далі - Декрет) резиденти і
нерезиденти мають право бути
власниками валютних цінностей, що
знаходяться на території України.
Резиденти і нерезиденти мають право
здійснювати валютні операції з
урахуванням обмежень, встановлених цим
Декретом та іншими актами валютного
законодавства України.

Частиною 1 статті 19 Закону України
від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки
і банківську діяльність» визначено, що
банк має право здійснювати банківську
діяльність тільки після отримання
банківської ліцензії.

Відповідно до положень ст.ст. 47, 49
цього Закону на підставі відповідної
банківської ліцензії банки мають право
здійснювати банківські операції, у
тому числі розміщення залучених коштів
від свого імені, на власних умовах та
власний ризик, операції з валютними
цінностями, надання кредитів.

Операції з валютними цінностями
банки вправі здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями згідно до пункту 2
статті 5 Декрету.

З вищевикладеного вбачається, що
уповноважені банки на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

На час укладення сторонами
кредитного договору ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» здійснював банківську
діяльність на підставі банківської
ліцензії Національного банку України
від 11 жовтня 2006 року № 10 і мало
письмовий дозвіл від 11 жовтня 2006 року №
10-4 на здійснення операцій з валютними
цінностями (а.с. 187-189).

За таких обставин банк правомірно
видав ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті.
Кредитний договір не суперечить
вимогам чинного законодавства, у тому
числі положенням Закону № 1023-ХІІ.

Цивільним кодексом України, який
регулює принцип та зміст
зобов'язальних правовідносин,
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться (стаття 526).

Таким чином, грошове зобов'язання
позивача з повернення кредиту і сплати
процентів правомірно виражене в
іноземній валюті.

Є безпідставним твердження
позивача й щодо порушення оспорюваним
правочином його прав.

Досліджені у справі докази
вказують на те, що банк відповідно до
приписів розділу 2 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 року № 541/13808), перед
укладенням кредитного договору надав
ОСОБА_3 інформацію про умови
кредитування, орієнтовну сукупну
вартість кредиту та інші умови,
передбачені законодавством.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 21 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Сарбей
О.Ф.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 27