АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/738/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 53 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. УХВАЛА
04 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Нерушак Л. В. суддів
Пальонного В.С., Єльцова В.О.при
секретарі Анкудінову О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника Концерну
«Техвоєнсервіс» - Гринчишиної
Анастасії Володимирівни на рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 22 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_7 до Концерну «Техвоєнсервіс»
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні ,-
в с т а н о в и л а :
02 грудня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до Концерну
«Техвоєнсервіс» про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
при звільненні, посилаючись на те, що
згідно наказу № 30-к від 09 березня 2006
року він був прийнятий на роботу до ДП
МОУ «ЧАРЗ» правонаступником якого є
Концерн «Техвоєнсервіс» на посаду
матеріально-технічного забезпечення
Позивач зазначає у позові, оскільки
роботодавець порушив трудове
законодавство щодо оплати праці, 16
серпня 2012 року він був змушений
звільнитися з роботи за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України. На день
звільнення заборгованість по
заробітній платі відповідачем перед
ОСОБА_7 посилається, що відповідач
тривалий час після його звільнення не
виплачував заробітну плату, йому
довелося звернутися до суду за
захистом своїх прав.
11 жовтня 2012 року Придніпровським
районним судом м. Черкаси було винесено
рішення про стягнення з Концерну
«Техвоєнсервіс» на його користь
заборгованість по заробітній платі в
розмірі 32227,19 грн., вихідну допомогу в
розмірі 9060,93 грн., середній заробіток за
час затримки в розмірі 5410,72 грн., кошти в
рахунок відшкодування моральної шкоди
в розмірі 2000 грн., а всього 48698,84 грн.

На підставі виконавчого листа №
2/2314/3128/13, виданого 16 квітня 2013 року
Придніпровським районним судом м.
Черкаси, ВДВС Солом'янського районного
управління юстиції у м. Києві стягнуто
з Концерну «Техвоєнсервіс» на його
користь кошти в розмірі 48698,84 грн.

Позивач вказує, повний розрахунок по
виплаті заробітної плати було
проведено з ним лише 04 жовтня 2013 року,
що підтверджується довідкою про рух
коштів, а це значить, що з моменту
винесення Придніпровським районним
судом м. Черкаси рішення про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
по день фактичного розрахунку з ним,
минуло 358 днів.

Згідно довідки про середню заробітну
плату (дохід) № 36 від 10 вересня 2012 року,
виданої філією Концерну
«Техвоєнсервіс» «Черкаський
автомобільний ремонтний завод»,
середньоденна заробітна плата
ОСОБА_7 становить 96,62 грн.

Відповідно до розрахунків позивача
відповідач повинен сплатити йому
компенсацію за затримку виплати в
розмірі 358 х 96,62 = 34589,96 грн.

В зв'язку з даними обставинами позивач
звернувся до суду з даним позовом та
просив стягнути з Концерну
«Техвоєнсервіс» на його користь
середній заробіток за весь час
затримки виплати заробітної плати при
звільненні по день фактичного
розрахунку в розмірі 34589,96 грн.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 22 січня 2014 року позов
ОСОБА_7 до Концерну «Техвоєнсервіс»
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнуто з Концерну «Техвоєнсервіс» на
користь ОСОБА_7 середній заробіток за
весь час затримки виплати заробітної
плати в розмірі 34589,96 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, представник Концерну
«Техвоєнсервіс» - Гринчишина А.В.
подала на нього апеляційну скаргу. В
апеляційній скарзі апелянт
посилається, що рішення є незаконне,
оскільки прийняте судом першої
інстанції з неправильним з'ясуванням
обставин, що мають значення для справи,
а також з грубим порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що привело до неправильного вирішення
справи. Просить скасувати рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 22 січня 2014 року та прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог позивача відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення позивача, який з'явився в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду першої інстанції
залишенню без змін, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що після ухвалення рішення суду
про стягнення на користь позивача всіх
сум, що належить йому при звільненні,
відповідач своєчасно рішення суду не
виконав , у зв'язку з чим на підставі ст.
117 КЗпП України стягнув середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції є обґрунтованими і
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_7 згідно
наказу № 30-к від 09 березня 2006 року
прийнятий на роботу на посаду
начальника відділу
матеріально-технічного забезпечення
та збуту до ДП МОУ «ЧАРЗ»,
правонаступником якого є Концерн
«Техвоєнсервіс».

16 серпня 2012 року він був звільнений з
роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП
України. На день звільнення
заборгованість відповідача по
заробітній платі перед позивачем
склала 32227,19 грн. Рішенням
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 11 жовтня 2012 року стягнуто з
Концерну «Техвоєнсервіс» на користь
ОСОБА_7 заборгованість по заробітній
платі в розмірі 32227,19 грн., вихідну
допомогу в розмірі 9060,93 грн., середній
заробіток за час затримки в розмірі
5410,72 грн., 2000 грн. моральної шкоди, а
всього 48698,84 грн.

На підставі виконавчого листа №
2/2314/3128/13, виданого 16 квітня 2013 року
Придніпровським районним судом м.
Черкаси, ВДВС Солом'янського районного
управління юстиції у м. Києві стягнуто
з Концерну «Техвоєнсервіс» на користь
ОСОБА_7 кошти згідно рішення суду.
Проте дане рішення суду було виконано
відповідачем із затримкою , оскільки
позивач кошти отримав 04 жовтня 2013
року.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України,
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір, підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому свої вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Роз'яснення цієї норми права, крім
наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, надав і
Конституційний Суд України у своєму
Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
кодексу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, який,
установивши, що й після ухвалення
рішення суду від 11 жовтня 2012 року,
відповідач не виплатив позивачу
належні йому суми при звільненні, тому
суд першої інстанції правомірно
вважав, що цим самим є порушення ст. 117
КЗпП України, оскільки ця норма права
застосовується до дня фактичного
розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про
те, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим
ним органом належних працівникові при
звільненні сум і вимога звільненого
працівника щодо їх виплати є трудовим
спором між цими учасниками трудових
правовідносин.

Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату
праці» та п. 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100, середньомісячна заробітна плата
обчислюється, виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

При цьому згідно з п. 5 наведеного вище
Порядку нарахування виплат у всіх
випадках збереження середньої
заробітної плати провадиться, виходячи
з розміру середньоденної (годинної)
заробітної плати, яка згідно з пунктом 8
цього Порядку провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком.

Згідно даних довідки про середню
заробітну плату наданої Концерном
«Техвоєнсервіс» «ЧАРЗ» від 10 вересня
2013 року № 36 вбачається, що
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата (дохід) становить 96,62
грн., тому суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про стягнення
з відповідача на користь позивача
компенсацію за затримку виплати в
розмірі - 34589,96 грн. за 358 днів.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі, що позивач зловживає своїми
правами, передбаченими ст. 109 ЦПК
України, оскільки, спочатку звернувся
до Придніпровського районного суду м.
Черкаси, а потім до Соснівського
районного суду м. Черкаси є
безпідставними та необґрунтованими.
Дані доводи підлягають відхилення,
оскільки відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст.
293 ЦПК України окремо від рішення суду
можуть бути оскаржені в апеляційному
порядку ухвали суду першої інстанції
щодо відкриття провадження у справі з
недотриманням правил підсудності та
відповідач мав можливість подати
апеляційну скаргу на ухвалу суду,
проте своїм правом не скористався.

Також не підлягають до задоволення
доводи апелянта про те, що
законодавством не передбачено право
нараховувати повторно середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку, оскільки, не проведення з
вини власника або уповноваженого ним
органу розрахунку з працівником у
зазначені строки є підставою для
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, тобто за
весь період невиплати власником або
уповноваженим ним органом належних
працівникові при звільненні сум.

Верховний Суд України в постанові «Про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, вихідну
допомогу та середньомісячного
заробітку за час затримки виплати
заробітної плати» у справі № 6-144ц13 від
29 січня 2014 року прийшов до висновку та
висловив правову позицію, що не
проведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку
з працівником у строки, передбачені ст.
116 КЗпП України є підставою для
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Після ухвалення
судового рішення про стягнення
заборгованості із заробітної плати
роботодавець не звільняється від
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України, а саме виплати
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні. Вказана
правова позиція відповідно до ч. 1
ст.360- 7 ЦПК України є обов'язковою для
всіх судів України. Така ж правова
позиція викладена у справі № 6-64 цс 13
від 03. 07 2013 року.

Інші доводи апелянта були предметом
розгляду суду першої інстанції , їм
дана належна оцінка, тому доводи
апелянта носять суб'єктивний характер,
не знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду
першої інстанції є незаконним не
підтверджено доказами та не наведено
підстав, визначених у ст. 309 ЦПК
України, які б давали підстави для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення у справі.

Розглядаючи спір, районний суд повно та
всебічно дослідив та оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює, постановив правильне по суті і
справедливе рішення.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не є суттєвими і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, тому підстави для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
Концерну «Техвоєнсервіс» - Гринчишиної
Анастасії Володимирівни - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 22 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до Концерну
«Техвоєнсервіс» про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
при звільненні - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :