Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Кафідової О. В.,

Коротуна
В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
кредитної заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулося до суду із
указаним позовом та, враховуючи
збільшення позовних вимог, просило
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором з урахуванням
відсоткової ставки, а саме: прострочену
заборгованість за процентами - 376 195,48
доларів США, пеню за несвоєчасне
погашення заборгованості за кредитом -
20 388 038,03 доларів США, пеню за
несвоєчасне погашення процентів за
кредитом - 6 869 868,25 доларів США, а також 3%
річних від суми простроченого кредиту -
104 610,72 доларів США, 3 % річних від суми
прострочених процентів за кредитом - 35
259,40 доларів США,

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2013 року
позовні вимоги задоволено частково,
стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Родовід Банк» заборгованість за
кредитним договором у сумі 1 825 581,43
доларів США та 2 773 383 грн 96 коп. пені за
прострочені проценти.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 листопада 2013 року рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення 3%
річних та пені за несвоєчасне
погашення заборгованості за кредитом
скасовано і ухвалено в цій частині нове
рішення, яким позовні вимоги
задоволено частково, стягнуто зі
ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Родовід Банк» пеню за несвоєчасне
погашення заборгованості за кредитом в
сумі 11 818 488 грн та 3% річних в сумі 114 602,00
доларів США, що за курсом НБУ становить
916 013 грн 79 коп.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року, рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 16 листопада 2013
року між сторонами по справі укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк відкрив позичальнику
відновлювальну кредитну лінію на
споживчі цілі у сумі 1 500 000,00 доларів США
з процентною ставкою в розмірі 14 %
річних строком до 16 листопада 2010 року
включно.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується відповідачем, останній
не виконав взяті на себе за кредитним
договором зобов'язання.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що представником відповідача
було визнано та не заперечувалося про
стягнення зі ОСОБА_3 суми
заборгованості за кредитним договором
в сумі 1 478 604,60 доларів США та за
процентами - 346 976,60 доларів США.

Крім того, зменшуючи розмір пені по
прострочених процентах в сумі 2 773 383
грн 96 коп., суд виходив із засад
справедливості, добросовісності та
розумності, оскільки пеня не може більш
ніж у 19 разів перевищувати загальний
розмір заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо стягнення пені за
простроченим кредитом, суд виходив із
пропуску позивачем строку позовної
давності.

Крім того, залишаючи без задоволення
позовні вимоги в частині стягнення
нарахованих 3 % річних від простроченої
суми заборгованості, суд виходив з
того, що договором встановлений інший
розмір процентів, як відповідальність
за порушення грошового зобов»язання,
ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України,
а додаткове нарахування 3 % є
неправомірним.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позову
про стягнення 3 % річних та пені за
несвоєчасне погашення заборгованості
за кредитом виходив з того, що
стягнення сум згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК
України є заходом цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Крім того, звертав увагу, що вимоги про
сплату неустойки позивач заявив 05
квітня 2012 року, тобто в межах строку
позовної давності за основним
зобов'язанням і просив стягнути пеню з
11 листопада 2010 року по 17 червня 2013 року,
а відтак, виходячи із вимог ч. 3 ст. 551 ЦК
України та з урахуванням заяви
відповідача, суд визнав можливим
стягнути пеню за несвоєчасне погашення
заборгованості за кредитом в сумі 11 818
488,41 грн.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Таким чином суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норм матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 вересня 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
26 листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

С.П. Штелик