Справа №1411/3507/12 14.04.2014 14.04.2014 14.04.2014
Провадження №22-ц/784/896/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

14 квітня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Богуславською О.М.,

за участі: представників позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та його
представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 01 жовтня 2013
року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_5 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання нерухомого
майна спільною сумісною власністю та
його поділ, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 пред'явила
позов до ОСОБА_5 про поділ спільного
майна подружжя.

В подальшому ОСОБА_2 уточнила позовні
вимоги та остаточно просила встановити
факт проживання її та відповідача
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003
року до листопада 2005 року, визнати
об'єктами спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_1, що у будинку АДРЕСА_3
та житловий будинок АДРЕСА_5 поділити
зазначене майно, визнавши за кожним
право власності на ? його частки.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовувала наступним.

Починаючи з 2003 року по листопад 2005 року
вона проживала однією сім'єю без шлюбу
з відповідачем ОСОБА_5

З 26 листопада 2005 року до 03 грудня 2012
року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час сумісного проживання ними за
спільні кошти на ім'я ОСОБА_5
11 лютого 2004 року була придбана квартира
АДРЕСА_2 та 08 травня 2009 року - квартира
АДРЕСА_3.

28 серпня 2009 року рішенням виконавчого
комітету Котляревської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області за відповідачем визнано право
власності на житловий будинок АДРЕСА_5
який був сторонами під час шлюбу
реконструйований та капітально
відремонтований за спільні кошти.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просила задовольнити її
позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від
01 жовтня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено повністю.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у період з 2003 року по
листопад 2005 року.

Визнано об'єктами спільної сумісної
власності ОСОБА_2 і ОСОБА_5 квартиру
АДРЕСА_4, квартиру АДРЕСА_3 та житловий
будинок АДРЕСА_5.

Проведено поділ спільного майна
подружжя. Виділено та визнано право
власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по ?
частині зазначеного нерухомого майна.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат у справі та з
відповідача на користь позивача
стягнуто 618 грн.70 коп. судового збору та
7 500 грн. витрат за проведення судової
будівельно - технічної експертизи від 10
липня 2013 року за №125-063.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням, ОСОБА_5 подав на нього
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просив
рішення скасувати та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 06 листопада
2013 року рішення районного суду в
частині встановлення факту проживання
сторін однією сім'єю без реєстрації
шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_4
об'єктом їх спільної сумісної
власності та її поділу скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким відмовлено ОСОБА_2 у
задоволенні вищеназваних вимог. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 лютого 2014 року
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 06 листопада
2013 року в частині поділу будинку
АДРЕСА_5 скасовано, справу у цій частині
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції. В іншій частині
судові рішення залишені без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в
частині поділу житлового будинку, суд
першої інстанції виходив з того, що під
час шлюбу сторони істотно
реконструювали та відремонтували
зазначене майно, що призвело до
збільшення його ринкової вартості та
відповідно до ч.1 ст.62 СК України може
бути визнано спільною сумісною
власністю подружжя у рівних частках.

Між тим, з таким висновком суду не можна
у повній мірі погодитися, з огляду на
наступне.

За ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не повністю
відповідає зазначеному.

Так, згідно з приписами ст.5 ЦК України
та п.4 Прикінцевих та перехідних
положень цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцеві положення СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

Відповідно до ст.ст.60,61,70 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного сумісного майна подружжя»
№11 від 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Порядок проведення робіт з поділу,
виділу та розрахунку часток житлових
будинків, будівель, споруд, іншого
нерухомого майна при підготовці
проектних документів щодо можливості
проведення цих робіт визначається
Інструкцією щодо проведення поділу,
виділу та розрахунку часток об'єктів
нерухомого майна, затвердженою наказом
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 18 червня 2007 року за № 55
(далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної
Інструкції поділ об'єкта нерухомого
майна (виділ частки) на окремі
самостійні об'єкти нерухомого майна
здійснюються відповідно до
законодавства на підставі висновку
щодо технічної можливості такого
поділу (виділу) з дотриманням чинних
будівельних норм та з наданням кожному
об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції
передбачено, що не підлягають поділу
об'єкти нерухомого майна, до складу
яких входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна. Питання щодо
поділу об'єктів нерухомого майна може
розглядатись лише після визнання права
власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з
нормами ст.ст.316,317, ч.ч.1,2 ст.376 ЦК
України.

Так, ураховуючи те, що за змістом
ст.ст.316, 317 ЦК України право власності -
це право особи володіти, користуватися
та розпоряджатися своїм майном на свій
розсуд, але у межах, передбачених
законом, здійснення особою самочинного
будівництва відповідно до ч.2 ст. 376 ЦК
України не породжує в неї права
власності на таке майно, відтак
виключає це майно із цивільного
обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме
майно не є об'єктом права власності, а
тому не може бути предметом поділу
(виділу) згідно з нормами ст.ст. 364, 367 ЦК
України.

За змістом ч.1 ст.376 ЦК України
самочинним вважається будівництво
житлового будинку, будівлі, споруди,
іншого нерухомого майна, якщо вони
збудовані на земельній ділянці, що не
була відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї
норми самочинним є будівництво об'єкта
нерухомого майна за наявності
будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на
будівництво, проекту або порушення
умов, передбачених у цих документах,
тягне визнання такого будівництва
самочинним відповідно до ч.1 ст.376 ЦК
України.

Головним наслідком самочинного
будівництва є те, що в особи, яка його
здійснила, не виникає права власності
на нього, як на об'єкт нерухомості
(ч.2 ст. 376 ЦК України).

До того ж, в розумінні ч.1 ст.376 ЦК
України самочинним будівництвом є не
тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт
нерухомості, який виник у результаті
реконструкції, капітального ремонту,
перебудови, надбудови вже існуючого
об'єкта, здійснених без одержаного
дозволу місцевих органів виконавчої
влади чи органів місцевого
самоврядування, розробленої та
затвердженої в установленому порядку
проектної документації, дозволу на
виконання будівельних робіт, наданого
органами архітектурно-будівельного
контролю, оскільки в результаті таких
дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на
який власником (власниками) отримано
право власності . Усі об'єкти
нерухомого майна, які зведені після
одержання акта приймання в
експлуатацію, незалежно від того,
значились вони до одержання акта
приймання в проектній документації чи
ні, вважаються самочинними
(п.3.4.1.Методичних рекомендацій з питань
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затверджених наказом
Держжитлокомунгоспу України від 5
вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні
рекомендації № 146).

Поняття реконструкції об'єкта
нерухомості міститься в п.3 Державних
будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові
будинки. Реконструкція та капітальний
ремонт, затверджених наказом
Міністерства регіонального розвитку і
будівництва України від 22 липня 2009 року
№295 (далі - ДБН), відповідно до якого
реконструкція - це така перебудова
будинку, наслідком якої є зміна
кількості приміщень, їх площі,
геометричних розмірів та
функціонального призначення, заміна
окремих конструкцій.

Таким чином, норма ч.1 ст.376 ЦК України
підлягає застосуванню й до випадків
самочинної реконструкції об'єкта
нерухомості, у результаті якої об'єкт
набуває нових якісних характеристик
(зміна конфігурації, площі та кількості
приміщень, втручання в несучі
конструкції, улаштування дверних
прорізів у капітальних стінах тощо;
розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146).

При цьому за змістом ч.1 ст.376 ЦК України
правила про самочинне будівництво і
його наслідки поширюються на всі
випадки будівництва (реконструкції)
всіх типів будівель, споруд та іншого
нерухомого майна.

Отже, аналіз зазначених норм права дає
підстави для висновку про те, що не
підлягають поділу (виділу) об'єкти
нерухомого майна, до складу яких
входять самочинно збудовані
(реконструйовані, переплановані)
об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, за змістом ст.ст.357, 376,
розділу 3.4. Методичних рекомендацій
№146, п.3 ДБН власник може самостійно
здійснювати такі переобладнання
об'єкта нерухомого майна, які не
підпадають під ознаки реконструкції
або перебудови, не суперечать закону,
не порушують прав та охоронюваних
інтересів інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, у
зареєстрованому шлюбі сторони
перебували з 26 листопада 2005 року до 03
грудня 2012 року (т.1 а.с.70).

У період шлюбу за відповідачем
рішенням виконавчого комітету
Котляревської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області від 28 серпня 2009 року
№50 було визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_5, 1960 року
побудови, який був викуплений його
дідом ОСОБА_8 у лютому 1972 року у
Державного підприємства дослідне
господарство «Еліта» Миколаївського
інституту агропромислового
виробництва Української академії
аграрних наук (т.1 а.с.82,
130-135,138).

Згідно довідки Котляревської
сільської ради Жовтневого району
Миколаївської області від 19 березня 2013
року, вказане майно належним чином не
було оформлено за життя ОСОБА_8, але
після його смерті спадкове майно
ОСОБА_9, а згодом ОСОБА_10 фактично
прийняли у спадщину шляхом вступу в
управління та володіння спадковим
майном відповідно до вимог
п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року.

Після смерті ОСОБА_10, яка померла 06
липня 2009 року, відповідач успадкував
усе її майно, включаючи й спірний
житловий будинок (т.1 а.с.136,
том 3 а.с.95).

За такого, колегія суддів вважає, що
спірний житловий будинок АДРЕСА_5 є
спадковим майном.

Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу, або за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Відповідно до ст.62 СК України, якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

З пояснень сторін встановлено, що в
період шлюбу вони почали реконструкцію
та перепланування обумовленого
будинку.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №125-063
від 10 липня 2013 року починаючи з травня
2010 року по вересень 2012 року проведено
реконструкцію та капітальний ремонт
зазначеного будинку, вартість якого за
час шлюбу сторін істотно, збільшилася,
а саме у 2 рази. Готовність
реконструйованого житлового будинку
склала 95 % (т.2 а.с.2-142).

Проаналізувавши наведені вище
обставини, колегія суддів вважає, що
висновок суду першої інстанції про
наявність підстав для визнання
житлового будинку спільним сумісним
майном сторін та його поділ в рівних
частках є передчасним, оскільки за
чинним законодавством такий поділ може
бути проведено тільки щодо майна, яке в
установленому порядку стало об'єктом
права власності.

В той же час, із матеріалів справи
убачається, що будинку, у тому вигляді
на яке видане виконавчим комітетом
Котляревської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області свідоцтво про право власності
від 29 жовтня 2009 року, не існує, а в
наявності є об'єкт самочинного
будівництва, виходячи з того, що
сторонами було проведено добудови та
перепланування будинку, які слід
вважати його реконструкцією.

Втім, згідно діючого законодавства,
реконструкція проводиться на підставі
дозволів компетентних органів і після
її закінчення є обов'язковим введення в
експлуатацію реконструйованої
будівлі, відповідно до Порядку
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
за №461 від 13 квітня 2011 року.

Інше тягне за собою визнання
реконструйованого об'єкту об'єктом
самочинного будівництва, що позбавляє
суд можливості вирішити питання щодо
визнання його об'єктом спільної
сумісної власності подружжя та поділу.

Оскільки районний суд був іншої думки і
позов задовольнив в частині поділу
спірного будинку, то зазначений
висновок слід привести в дію рішенням
апеляційної інстанції.

За такого, колегія суддів вважає, що
рішення районного суду в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання об'єктом спільної сумісної
власності сторін житлового будинку
АДРЕСА_5 та його поділу підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову у
задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 01 жовтня 2013
року в частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання об'єктом
спільної сумісної власності сторін
житлового будинку АДРЕСА_5 та його
поділу скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_5 про визнання об'єктом спільної
сумісної власності сторін житлового
будинку АДРЕСА_5 та його поділ -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: