РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Коноваленка
Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «Надра» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до відповідача, просить
ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ
КБ «Надра» матеріальні збитки в
загальному розмірі 29 043,86 грн. та
моральну шкоди в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 21.11.2008р. між
сторонами було укладено Договір № 700620
строкового банківського вкладу
терміном 3 місяці з відсотковою ставкою
12,6 відсотків річних, а сума вкладу
становила 8588 Євро. По закінченню дії
такого договору, 23.02.2009р. звернулась до
банку із заявою про повернення такого
вкладу із нарахованими відсотками,
проте отримала відмову. Аналогічна
відмова мала місце і 26.02.2009р., коли вона
звернулась до банку з вимогою про
перерахування 2 000 Євро у Ват «Електрон
Банк», оскільки з останнім було
укладено кредитний договір, і в
подальшому, враховуючи таку поведінку
відповідача, була вимушена звернутись
до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 19.11.2009р. її позов було
задоволено та зобов'язано відповідача
повернути суму вкладу разом з
нарахованими відсотками, однак з
моменту прийняття рішення і до 25.08.2011р.
жодних дій по поверненню коштів
вчинено не було. З огляду на те, що сума
вкладу була перерахована на її
поточний рахунок лише 31.12.2009р., тобто по
спливу більш як 10 місяців після
закінчення строку дії договору, про що
їй стало відомо 21.01.2013р. при
ознайомленні із запереченням на
позовну заяву, де було подано поточний
звіт за операціями по рахунку, вважає
що за цей період банк зобов'язаний
виплатити їй відсотки в розмірі 12,6 %
річних. За її підрахунками, така сума
становить 901,74 Євро, що згідно курсу НБУ
еквівалентно 9743,96 грн. і її просить
стягнути з відповідача в примусовому
порядку. Крім цього, між нею та ВАТ
«Електрон Банк» 05.09.2008р. було укладено
кредитний договір для купівлі
автомобіля, і погашення кредитних
зобов'язань вона мала намір
здійснювати із коштів, які тимчасово
зберігала у відповідача. Оскільки
через те, що відповідач вчасно кошти їй
не повернув, вона не мала змоги вчасно
здійснювати щомісячні платежі за
кредитним договором, вимушена була
укладати договори позики, звертатись
до кредитора з заявою про
реструктуризацію боргу, і в кінцевому,
зазнала збитків в розмірі 72,77 Євро, що
еквівалентно 789,33 грн., як плата за
прострочення кредитних зобов'язань у
вигляді збільшення процентної ставки
на 10 % за травень 2010р. Оскільки такі
збитки понесені виключно по вині
відповідача, їх розмір також просить
стягнути в примусовому порядку. Крім
цього, враховуючи те, що рішення суду
від 19.11.2009р. було виконано лише в серпні
2011р., і за цей період часу вона не мала
можливості розпоряджатись своїми
коштами та отримувати з них прибуток,
просить також стягнути з відповідача
відсотки у розмірі 12,6 % річних за період
з 31.12.2009р. по серпень 2011р., що за її
підрахунками становить 1713,31 Євро та
еквівалентно 18 513,57 грн. Таку суму
вважає упущеною вигодою, і закон в
такому випадку зобов'язує винну особу,
ким є відповідач, її відшкодувати.

В обґрунтування суми моральної шкоди
покликається на те, що внаслідок
протиправних дій відповідача різко
погіршилось матеріальне становище її
сім'ї, яка складається, в тому числі з
двох малолітніх дітей. Неможливість
забезпечити належний рівень достатку
викликало в неї сильні душевні
переживання та моральні страждання, а
відсутність з боку відповідача дій по
поверненню коштів лише посилювало їх.
Тому, визначаючи розмір моральної
шкоди в сумі 10 000 грн. нею враховано всі
негативні наслідки, спричинені діями
відповідача, і така сума, на її думку
буде розумною компенсацією моральної
шкоди. Тому її теж просить стягнути в
примусовому порядку.

В судовому засіданні представник
позивача згідно належної довіреності
від 26.07.2013р. ОСОБА_1 заявлені вимоги
підтримала, дала пояснення аналогічні
вищенаведеним, та просить не брати до
уваги позицію відповідача про те, що
даний спір був предметом розгляду в
суді. Такий спір полягав в стягненні 3 %
річних, та відсотків за користування
коштами за період з 23.02.2009р. по 25.08.2011р., в
той час як предметом даного спору є
відшкодування моральної шкоди та
матеріальних збитків у вигляді
упущеної вигоди та матеріальних
збитків. Крім цього, відсутність
укладених депозитних договорів, на її
думку не є підставою вважати вимогу про
стягнення упущеної вигоди
необґрунтованою. Відсутність коштів з
вини відповідача унеможливлювало
укладення таких договорів, однак намір
отримати прибутки у позивача був. Щодо
заяви представника відповідача про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, просить залишити її
без задоволення, оскільки строк
обчислюється з моменту, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення свого права. Про те, що
відповідач 31.12.2009р. перерахував кошти
на поточний рахунок позивача остання
дізналась лише 21.01.2013р. при
ознайомленні із запереченням на
позовну заяву № 2/1312/2695/12, і відповідно
саме з цього часу слід обчислювати
строк позовної давності. Оскільки
неодноразові звернення до відповідача
про повернення коштів завжди
залишались без задоволення, останній
діяв недобросовісно по виконанню
взятих на себе зобов'язань та обмежив
позивача у його правах, вона не
зверталась до банку за отриманням
такої інформації через переконання у
її ненаданні.

Представник відповідача згідно
належної довіреності від 26.04.2013р.
Коноваленко Т.С. обґрунтованість
позову заперечив. Першим мотивом
заперечення є той факт, що аналогічні
вимоги позивача вже були предметом
судового розгляду, за наслідками
розгляду якого їх було залишено без
задоволення, і позивач в позовній
заяві, намагаючись ввести суд в оману
лише розділив її на два періоди - з
23.02.2009р. по 31.12.2009р. та з 31.12.2009р. по
25.08.2011р. Тому такі вимоги задоволені
бути не можуть, а провадження у справі
підлягає закриттю. Крім цього,
самі-по-собі вимоги назвати
обґрунтованими не можна. За своєю
правовою природою позовні вимоги про
стягнення відсотків в розмірі 12,6 %
річних за періоди, вказані в позовній
заяві полягають в стягненні упущеної
вигоди, а для її задоволення необхідно
врахувати заходи кредитора, вжиті для
її отримання. Оскільки доказів наміру
отримати кошти позивач не надав, ця
вимога задоволеною бути не може.
Аналогічно, не може бути задоволена
вимога про стягнення реальних збитків,
які позивач оцінює в розмірі 72,77 Євро,
оскільки остання, знову ж таки, не
підтверджує її належними доказами, а
сам кредитний договір не може
стосуватись предмета доказування
реальних збитків. Вимогу про стягнення
моральної шкоди заперечив з тих
підстав, що її відшкодування не
передбачено договором банківського
вкладу. В цілому, позов вважає
безпідставним та таким, що не підлягає
до задоволення, про що і просить суд
ухвалити рішення, а в протилежному
випадку - просить суд застосувати
наслідки спливу строку позовної
давності. Відповідач, згідно умов
договору, 31.12.2009р. перерахував на
поточний рахунок позивача суму вкладу,
і оскільки звернення до суду має місце
лише 07.02.2014р. - тобто по спливу
трьохрічного строку позовної давності,
позов задоволений бути не може. Тому у
випадку, коли суд знайде позов
обґрунтованим, просить залишити його
без задоволення у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
оцінивши в сукупності зібрані в ній
докази та ухвалюючи рішення у
відповідності до вимог ст. 215 ЦПК
України, суд приходить до висновку, що
позов до задоволення не підлягає
виходячи з наступного.

Перш за все, слід звернути увагу, що
предметом судового розгляду є
стягнення реальних збитків та упущеної
вигоди, тоді як предметом розгляду
цивільної справи 2/1312/2695/12 було
стягнення 3 % річних за прострочення
виконання зобов'язання та 12,6 % річних за
користування депозитними коштами у
період з 23.02.2009р. по 25.08.2011р. Оскільки
правова природа таких вимог є
відмінною, провадження у справі не може
бути закрито. В
цивільно-процесуальному законодавстві
предмет позову полягає в
матеріально-правовій природі вимоги
позивача до відповідача, і враховуючи
те, що правова природа позовних вимог,
на думку позивача полягає в стягненні
упущеної вигоди, спір підлягає
вирішенню в загальному порядку з
ухваленням судового рішення.

В судовому засіданні встановлено, що
21.11.2008р. між позивачем та відповідачем
було укладено договір строкового
банківського вкладу «Мій вибір» № 700620
(а.с.10) терміном 3 місяці, за умовами
якого вкладник передає, а банк приймає
грошову суму вкладу в розмірі 8588 Євро
та зобов'язується повернути вкладнику
вклад за його вимогою в кінці терміну
дії вкладу чи у випадках дострокового
розірвання договору шляхом
перерахування коштів на рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Відповідно до ст. 631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснювати свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.

За правилами ч. 5 ст.1061 ЦК України
проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
вклад (депозит) - це кошти в готівковій
або у безготівковій формі, у валюті
України або в іноземній валюті, які
розміщені клієнтами на їх іменних
рахунках у банку на договірних засадах
на визначений строк зберігання або без
зазначення такого строку і підлягають
виплаті вкладнику відповідно до
законодавства України та умов
договору.

За умовами п. 3.4.4 договору, банк
зобов'язується оплатити вкладнику
проценти шляхом перерахування коштів
на рахунок в останній день строку дії
вкладу (незалежно від того, чи буде цей
строк продовжено згідно з п. 6.1), а також
у випадку дострокового розірвання
договору. Крім того, банк також
зобов'язався повернути вкладнику вклад
за його вимогою в кінці терміну дії
вкладу чи у випадках дострокового
розірвання договору шляхом
перерахування коштів на рахунок - п. 3.4.5
договору.

Як встановлено в судовому засіданні,
23.02.2009 року позивач звернувся з вимогою
до банку про повернення банківського
вкладу (а.с.11), чим засвідчив свій намір
припинити дію договору, однак банк
своїх зобов'язань не виконав, та
перерахував на рахунок позивача лише
відсотки за договором в розмірі 268,46
Євро, а сама сума вкладу, була
перерахована на поточний рахунок
позивача лише 31.12.2009р., що
підтверджується поточним звітом за
операціями по поточному рахунку з
21.11.2008р. по 21.01.2013р. (а.с.15-18).

В даному випадку, як слідує з правової
позиції ВСУ від 29.05.2013р., висловленій
при розгляді справи № 6-39цс13, банк
зобов'язаний повернути вкладнику
проценти по банківських вкладах за
прострочений строк до дня фактичного
повернення коштів вкладникам, а також
3 % річних за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання на підставі
частини другої статті 625 ЦК України.

Тобто, вимога про стягнення відсотків в
розмірі 12,6 % річних, які позивач вважає
упущеною вигодою, за період з 23.02.2009р. по
31.12.2009р. є обґрунтованою, незважаючи на
те, що таке переконання є помилковим.
Виходячи з правової позиції ВСУ, такі
кошти є процентами за користування
вкладом, і ототожнювати їх з поняттям
упущена вигода в даному випадку не
можна.

Однак, як гласить ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, і це не
заперечується сторонами, перерахунок
суми вкладу на поточний рахунок
позивача відбулось 31.12.2009р., в той час як
позов до суду подано лише 07.02.2014р, що
поза межами встановленої законом
загальної тривалості позовної
давності.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на те, що в цій частині позов до
суду подано поза межами встановленого
законом строку позовної давності, та в
судовому засіданні не встановлено
поважних причин пропущення такого
строку, не заперечуючи факту порушення
прав позивача, суд в задоволенні цієї
частини позову відмовляє, оскільки
вимоги позивача заявлені після спливу
трьохрічного строку позовної давності.

Суд критично оцінює позицію
представника позивача про те, що строк
позовної давності є не пропущеним, а
обраховувати його слід з 21.01.2013р. -
моменту, коли позивач під час
ознайомлення з запереченням
відповідача у справі № 2/1312/2685/12
довідалась про порушення свого права.
Грошове зобов'язання за умовами
договору тривало до 31.12.2009р., саме з
цього часу слід обраховувати строк
позовної давності. Оскільки позивач є
стороною договору вона могла
довідатись про порушення свого права.
Як вірно вказує представник
відповідача, інформація по поточних
рахунках є відкритою для клієнтів
банку, і позивач могла її отримати в
будь-який час, подавши про це
відповідну заяву. Переконання позивача
у неотриманні такої відповіді є лише її
власними припущеннями, які згідно
процесуального законодавства не
можуть вважатись належними та
допустимими доказами.

Що стосується інших позовних вимог, а
саме стягнення реальних збитків в
розмірі 72,77 Євро, упущеної вигоди в
розмірі 1713,31 Євро за період з 31.12.2009р. по
серпень 2011р. - моменту фактичного
виконання грошового зобов'язання, та
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., то в
їх задоволенні слід відмовити за
безпідставністю.

Збитками в цивільному праві,
відповідно до вимог ч. 2 ст. 22 ЦК України,
прийнято вважати втрати, яких особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права,
тобто реальні збитки та доходи, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене - тобто упущена вигода.
Вказана правова норма носить
імперативний характер, і обширному
тлумаченню не підлягає. Лише визначені
в ній втрати можна називати збитками.
Будь-яка інша шкода, відповідно до
актів цивільного законодавства під
поняття збитки не підпадає, а виходячи
з вимог ст. 60 ЦПК України, обов'язок
доведення таких втрат законом
покладено на позивача.

Вказуючи, що внаслідок протиправних
дій відповідача позивач зазнала
реальних збитків в розмірі 72,77 Євро для
відновлення свого порушеного права,
остання не надає жодного доказу, який
би підтверджував, що такі збитки
завдані саме діями відповідача, які
полягають в неповерненні коштів.
Грошове зобов'язання, яке виникло у
позивача на підставі кредитного
договору існує виключно між сторонами
цього договору, на яких лежить
обов'язок його виконання, і не
виконання такого договору тягне за
собою відповідальність саме сторін
договору. Тому ця вимога обґрунтованою
називатись не може, і відповідно - не
може бути задоволена. Більше того,
позивач вказує, що порушення
кредитного зобов'язання мало місце в
травні 2010р., тоді як фактичне виконання
зобов'язання відбулось 31.12.2009р., що
само-по-собі спростовує мотиви позову
про одержання реальних збитків.

Аналогічно, не може бути задоволеною
вимога про стягнення грошових коштів в
сумі 1713,31 Євро, яку позивач називає
упущеною вигодою.

Виходячи з вимог ч. 4 ст. 623 ЦК України,
при визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання. Це
означає, що підставою для стягнення
таких коштів є реальні дії спрямовані
на їх одержання, що відповідно до вимог
ст. 60 ЦПК України повинен довести
позивач. Викладені мотиви позову
свідчать лише про існування можливості
отримати дохід шляхом розміщення
коштів в банківській установі, однак не
відображають реальних дій на його
отримання.

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України
позивач жодними доказами не довела
свого наміру отримати дохід та не
подала доказів, що вживала заходів для
його одержання. Оскільки в мотивах
позову, що також підтвердила
представник позивача в судовому
засіданні, спосіб одержання доходу є
одним, а саме укладення депозитного
договору, відсутність коштів для його
укладення не може вважатись перешкодою
в підтвердження свого наміру отримати
такий дохід.

Договір банківського вкладу є
реальним, оплатним договором, і
вважається укладеним з моменту
прийняття банком від вкладника або
третьої особи на користь вкладника
грошової суми (вкладу). Тобто, не з
моменту підписання договору, а з
моменту передачі грошей між сторонами
виникають відповідні права та
обов'язки. Реальними діями позивача,
які спрямовані на одержання доходів
від депозитного договору, в такому
випадку могло бути підписання
договору, який не був укладений у
зв'язку з не внесенням вкладником
коштів на депозитний рахунок, проте і в
такому випадку, для задоволення вимоги
про стягнення упущеної вигоди,
необхідно довести, що грошові кошти на
депозитний рахунок не поступили саме з
вини відповідача. Оскільки в
матеріалах справи відсутні докази про
вжиття позивачем заходів для отримання
доходів, а її позицію про перешкоди в
укладенні договору депозитного
договору до уваги брати не слід, ця
вимога також до задоволення не
підлягає.

Що ж стосується позовної вимоги про
стягнення моральної шкоди, то знову ж
таки, слід згадати вимоги ст. 611 ЦК
України, якою регламентовано, що у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків та моральної
шкоди. Оскільки договором банківського
вкладу, за порушення зобов'язання
відшкодування моральної шкоди не
передбачено, вимога про стягнення 10 000
грн. як компенсації за душевні
страждання задоволеною бути не може,
так як не ґрунтується на нормах
матеріального права.

В загальному, суд в задоволенні позову
відмовляє повністю. В одній його
частині - у зв'язку з пропуском строку
позовної давності, в іншій частині - у
зв'язку з його безпідставністю.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 10, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 257, 267, 509, 526, 610, 611,
1058, 1060, 1061 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
Банк «Надра» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки, передбачені ст.ст. 294,
296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.