АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
справа №22-ц/796/445/2014
інстанції: Кізюн Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів:
Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю
"Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма "Сапсан" про стягнення боргу, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 16 липня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що7 липня 1994 року між
ОСОБА_4 та ТОВ "КВВФ "Сапсан" був
укладений договір позики, за умовами
якого ОСОБА_4 передав ТОВ "КВВФ "Сапсан"
грошові кошти в еквіваленті 350000
доларів США для будівництва
торгівельного комплексу, а товариство
зобов'язувалось повернути на протязі
шістнадцяти років грошові кошти в
еквіваленті 500000 доларів США.

26 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
був укладений договір купівлі-продажу
права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4
передав ОСОБА_1 право вимоги за
вказаним договором позики.

17 грудня 2012 року, позивач, як новий
кредитор, надіслав відповідачу вимогу
погасити заборгованість.

На зазначену вимогу відповідач не
відреагував.

Посилаючись на те, що відповідач своїх
зобов'язань щодо повернення суми
позики в установлені договором строк
не виконав, позивач просив суд стягнути
на його користь суму боргу в розмірі
3954200 грн., інфляційні втрати в сумі 407282
грн. 60 коп. та три проценти річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в розмірі 322402 грн. 72 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 липня 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ "КВВФ
"Сапсан" на користь ОСОБА_1 суму боргу в
розмірі 4683885 грн. 32 коп. та 3441 грн.
судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 в суді
апеляційної інстанції підтримав
апеляційну скаргу з наведених в ній
підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5,
представники ТОВ "КВВФ "Сапсан" -Бузанов
М.М., Новак Н.Ю. заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
вважали, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 7 липня 1994 році
між ОСОБА_4 та ТОВ "КВВФ "Сапсан" був
укладений договір позики, за умовами
якого ОСОБА_4 передає ТОВ "КВВФ "Сапсан"
грошові кошти в еквіваленті 350000
доларів США для будівництва
торгівельного комплексу, а товариство
зобов'язується повернути на протязі
шістнадцяти років грошові кошти в
еквіваленті 500000 доларів США.

30 серпня 1994 року, 19 червня 1995 року, 27
липня 1995 року, 15 березня 1996 року та 21
серпня 1996 року на підставі актів
прийому коштів ОСОБА_4 передав у
власність ТОВ "КВВФ "Сапсан" грошові
кошти в сумі 975000000 карбованців, 0
карбованців, 0 карбованців, а
також еквівалент 60000 та 40000 доларів
відповідно.

Вказані обставини встановлені судом
першої інстанції на підставі копії
договору позики та копій відповідних
актів прийому коштів (а. с. 14 - 19).

26 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
був укладений договір купівлі-продажу
права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4
передав ОСОБА_1 право вимоги за
вказаним договором позики.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив із того, що на підставі ст. ст.
1046, 1047, 1049, 512 та 625 ЦК України відповідач
має повернути позивачу борг з
урахуванням індексу інфляції та трьох
процентів річних, а також виходив із
визнання відповідачем позову та
наявності законних підстав для
ухвалення рішення про задоволення
позову.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

За змістом наведеної норми у разі
визнання відповідачем позову суд
ухвалює рішення про задоволення позову
лише у випадках наявності для того
законних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
у дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008
року № 12, перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.

Оскільки спірні правовідносини щодо
укладення договору позики і отримання
грошей виникли до 1 січня 2004 року, то їх
регулювання здійснюється на підставі
норм ЦК УРСР, а не відповідно до ЦК
України, які набули чинності 1 січня 2004
року, як про це помилково вказано в
оскаржуваному судовому рішенні.

Положення ЦК України може
застосовуватися до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати у вказаних правовідносинах
після набрання ним чинності (наприклад,
можливість застосування ст. 625 ЦК
України, виходячи з того, що обов'язок
по поверненню отриманих за договором
позики коштів виник після 1 січня 2004
року).

Згідно ст. 374 ЦК УРСР за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні (позичальнику) у
власність (в оперативне управління)
гроші або речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошей або рівну кількість речей того ж
роду і якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі
грошей або речей.

Стаття 161 ЦК УРСР передбачає, що
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону,
договору, а при відсутності таких
вказівок - відповідно до вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою, у тому числі
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги). При цьому
до нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення.

Таким чином, документи, які
передаються та засвідчують права
нового кредитора повинні бути
первинними бухгалтерськими
документами, а не їх копіями.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо).

Для встановлення в судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються пояснення
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

До письмових доказів відповідно до ст.
64 ЦПК України віднесено будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд має право
вимагати подання оригіналу.

Оригінали письмових доказів, як
зазначено у статті 138 ЦПК України, до
набрання судовим рішенням законної
сили повертаються судом за клопотанням
осіб, які їх подали, якщо це можливо без
шкоди для розгляду справи. У справі
залишається засвідчена суддею копія
письмового доказу.

Разом з тим у матеріалах справи
відсутній оригінал договору позики, за
яким ОСОБА_4 передав право вимоги
ОСОБА_1

Наявна у матеріалах справи копія
договору позики,на підставі якої судом
стягнута сума боргу,не засвідчена
підписом судді, що свідчить про те, що
судом не досліджувався оригінал
договору позики та відповідність його
копії оригіналу.

При цьому такий письмовий доказ не є
підтвердження факту укладення 7 липня
1994 року між ОСОБА_4 та ТОВ "КВВФ "Сапсан"
договору позики, а саме факту передання
грошової суми еквівалентної 350000
доларів США та зобов'язання останнього
повернути ці кошти.

Оригінал договору позики від 7 липня 1994
року не був наданий позивачем і до суду
апеляційної інстанції.

Крім того, матеріали справи не містять
і належних доказів отримання ТОВ "КВВФ
"Сапсан" коштів від ОСОБА_4

Копії актів прийому коштів підписані
від імені ТОВ "КВВФ "Сапсан" заступником
генерального директора з питань
будівництва ОСОБА_8 не є підтвердженням
передачі позикодавцем товариству
визначеної договором грошової суми.

Крім того, стягуючи суми боргу в сумі
3954200 грн., виходячи з еквіваленту 500000
доларів США, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що як за змістом
договору позики (його копії), так і за
змістом актів прийому коштів (їх копій)
в борг передавалися грошові кошти в
українських карбованцях (30 серпня 1994
року - 975000000 карбованців; 19 червня 1995
року - 0 карбованців; 27 липня 1995
року - 0 карбованців; 15 березня та 21
серпня 1996 року - еквівалент 60000 та 40000
доларів США 0 карбованців).
Наведена обставина свідчить про те, що
навіть у разі наявності оригіналів
договору позики та актів прийому
коштів, з урахуванням того, що за
змістом ст. 374 ЦК УРСР позичальник
зобов'язувався повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей та
неможливості в силу ст. 170 ЦК УРСР
отримання від позикодавця відсотків за
користування грошима, позичальник мав
би право на стягнення лише 0
карбованців боргу, що становить 431350
грн. (відповідно до п. 3 Указу Президента
України "Про грошову реформу в Україні"
від 25 серпня 1996 року № 762/96 українські
карбованці підлягають обміну на гривні
за курсом 100000 карбованців на 1 гривню), а
не 3954200 грн.

Зазначеним обставинам, які
безпосередньо стосуються предмета
даного спору, судом першої інстанції не
надано належної правової оцінки, що
призвело до ухвалення незаконного та
необґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Обґрунтовуючи своє право на апеляційне
оскарження рішення суду першої
інстанції, ОСОБА_3 указував на те, що ТОВ
"КВВФ "Сапсан" було створено ним та його
дружиною ОСОБА_9 3 червня 1993 року зі
статутним фондом 37500000 карбованців,
який було внесено ним та його дружиною.
На момент створення товариства його
учасниками були в рівних частках по 50%
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 У серпні 1994 року до
складу засновників ТОВ "КВВФ "Сапсан"
був включений ОСОБА_4, якому належала 20%
статутного фонду товариства, решта
належала: ОСОБА_3 (50%) та ОСОБА_9 У вересні
1995 року до складу учасників товариства
були введені ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (ОСОБА_10
та ОСОБА_8 належало по 12,5% статутного
фонду, ОСОБА_3 - 20%, ОСОБА_9 - 5%, ОСОБА_4 - 50%.
Генеральним директором ТОВ "КВВФ
"Сапсан" був ОСОБА_3

29 грудня 2011 року відбулися загальні
збори учасників ТОВ "КВВФ "Сапсан",
оформлені протоколом № 3/12/11 від 29
грудня 2011 року, на яких були прийняті
наступні рішення: 1) виключити з числа
засновників ТОВ "КВВФ "Сапсан" ОСОБА_12; 2)
виключити з числа засновників ТОВ "КВВФ
"Сапсан" ОСОБА_9; 3) затвердити вихід з
учасників ТОВ "КВВФ "Сапсан" ОСОБА_10 та
передачу його частки у розмірі 12,5%
статутного фонду ОСОБА_4; 4) звільнити
ОСОБА_3 з посади директора ТОВ "КВВФ
"Сапсан"; 5) призначити ОСОБА_4 на посаду
директора ТОВ "КВВФ "Сапсан"; 6) змінити
місцезнаходження товариства.

4 січня 2012 року державним реєстратором
Карпенко Є.С. були внесені до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців зміни щодо
керівника юридичної особи, складу
засновників та місцезнаходження
юридичної особи.

Рішенням господарського суду м. Києва
від 25 вересня 2012 року, залишеним без
змін постановою Київського
апеляційного господарського суду від 15
листопада 2012 року, позов ОСОБА_3 та
ОСОБА_9 задоволено частково. Визнано
недійсними рішення загальних зборів
учасників ТОВ "КВВФ "Сапсан" від 29
грудня 2011 року, яке оформлено
протоколом № 3/12/11. Визнано повністю
недійсними зміни в статуті ТОВ "КВВФ
"Сапсан", внесені згідно, рішень,
прийнятих загальними зборами
учасників ТОВ "КВВФ "Сапсан" та
оформлених протоколом № 3/12/11 від 29
грудня 2011 року. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 20% статутного капіталу ТОВ
"КВВФ "Сапсан". Визнано за ОСОБА_9 право
власності на 5% статутного капіталу ТОВ
"КВВФ "Сапсан". Зобов'язано ТОВ "КВВФ
"Сапсан" привести статут товариства у
відповідність до судового рішення,
визначивши частку ОСОБА_3 в статутному
капіталі ТОВ "КВВФ "Сапсан" в розмірі 20%
статутного капіталу ТОВ "КВВФ "Сапсан".
Зобов'язано ТОВ "КВВФ "Сапсан" привести
статут товариства у відповідність до
судового рішення, визначивши частку
ОСОБА_9 в статутному капіталі ТОВ "КВВФ
"Сапсан" в розмірі 5% статутного
капіталу ТОВ "КВВФ "Сапсан". В іншій
частині позову відмовлено.

Солом'янською районною у м. Києві
державною адміністрацією всупереч
вимогам закону не проводиться державна
реєстрації змін до установчих
документів ТОВ "КВВФ "Сапсан" у
відповідності до рішення
Господарського суду м. Києва від 25
вересня 2012 року.

Наведені обставини та покладення на
ТОВ "КВВФ "Сапсан" неіснуючої
заборгованості свідчать про те, що
ухваленим рішенням суд вирішив питання
про права та обов'язки ОСОБА_3, а тому
скаржник відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК
України має право на апеляційне
оскарження вказаного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що судом ухвалено рішення про
задоволення позову через неправильне
застосування норм матеріального права,
що відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення й
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 16 липня 2013
скасувати і ухвалити нове рішення
наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач