РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області у складі:

головуючого судді Деметрадзе Т.Р.,

при секретарі Галаговець О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгород
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Берегівського районного центру
соціальних служб для сімей, дітей та
молоді Берегівської районної
державної адміністрації про
поновлення на роботі, виплату
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
Берегівського районного центру
соціальних служб для сімей, дітей та
молоді Берегівської районної
державної адміністрації про
поновлення на роботі, виплату
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди у
якому вказав, що в порушення вимог ст. 40
КЗпП України у період тимчасової
непрацездатності, наказом
Берегівського РЦСССДМ Берегівської
РДА № 03-01/46 к «Про звільнення ОСОБА_1»
був звільнений з посади фахівця із
соціальної роботи Берегівського
РЦСССДМ Берегівської РДА, який отримав
поштовою кореспонденцією 02.08.2013 р.
Вказав, що положеннями п.6.2.1 строкового
трудового договору, передбачено
припинення його дії за письмовою
згодою сторін, оформленою додатковою
угоду про припинення, а п.6.3 визначено,
що сторони повинні у письмовій формі
попередити одна одну не пізніше ніж за
два тижні до бажаної дати розірвання
цього договору.

Зазначає, що в день звільнення з ним не
проведено остаточного розрахунку та не
видано на руки трудову книжку,
натомість таку без його згоди
надіслано на його домашню адресу і він
її отримав 17.08.2013 року.

Просив поновити його на роботі на
посаді фахівця із соціальної роботи
Берегівського РЦСССДМ Берегівської
РДА, оплатити йому середній заробіток
за період тимчасової непрацездатності
і вимушеного прогулу та стягнути з в.о.
директора ОСОБА_2 5000 грн. моральної
шкоди.

Представник відповідача подала
суду заперечення проти позову, в якому
вказує, що відповідно до наказу
Берегівського РЦСССДМ Берегівської
РДА № 03-01/46 к «Про звільнення ОСОБА_1»
останнього було звільнено з займаної
посади у зв'язку з закінченням
строкового трудового договору, на
підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Вказує,
що в день звільнення позивач не
з'явився за місцем роботи для отримання
належним чином оформленої трудової
книжки, копії наказу про звільнення та
проведення повного розрахунку, а тому
29.07.2013 року ними було проведено повний
розрахунок з ним та 15.08.2013 року
відправлено рекомендованим цінним
листом трудову книжку. Окрім цього, на
початку вересня 2013 року листом позивач
направив їм лікарняні листи з
проханням здійснити їх оплату, на
підставі якого 10 вересня 2013 року йому
було здійснено виплату грошових коштів
в сумі 360,76 грн.

При цьому, вказує, що посилання
позивача на вимоги ст. 40 КЗпП України, є
необґрунтованим, оскільки її положення
до наявних між ними правовідносин не
може застосовуватись.

Щодо твердження позивача
відносно спричинення незаконним
звільненням йому істотного фізичного
болю та відповідно заподіяння
моральної шкоди, то ним не наведено
жодного доказу на підтвердження
вказаних обставин. Відтак, вважає що
правомірно звільнила ОСОБА_1 Тому
просила відмовити у задоволенні
позову.

У судовому засіданні позивач
позов підтримав та в обґрунтування
навів обставини викладені у позовній
заяві. Просить позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача у
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечив, посилаючись на
обставини викладені у письмовому
запереченні на позовну заяву. Просить у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши письмові матеріали справи,
оцінивши докази по справі в їх
сукупності, суд дійшов наступного
висновку.

З дослідженої в судовому засіданні
копії наказу № 03-01/22к від 18.03.2013 року
позивача тимчасово призначено по
строковому трудовому договору на
посаду фахівця із соціальної роботи
Берегівського районного центру
соціальних служб для сімей, дітей та
молоді, на період з 18.03.2013 року по 31.07.2013
року.

Відповідно до п.1.6. строкового
трудового договору №3 від 18.03.2013 року,
він набуває чинності з 18 березня 2013
року та діє до 31 липня 2013 року.

В подальшому, наказом відповідача №
03-01/46к від 30.07.2013 року «Про звільнення
ОСОБА_1», останнього звільнено з
займаної посади днем 31.07.2013 року, у
зв'язку із закінченням строкового
трудового договору № 3 від 18.03.2013 року -
п.2 ст. 36 КЗпП України.

Однак, позивач вважає таке звільнення
незаконним, в зв'язку з порушенням, при
його здійсненні, адміністрацією
організації норм трудового
законодавства та трудового договору.
При цьому, свої доводи мотивує тим, що
звільнення здійснене в період його
тимчасової непрацездатності з 30.07.2013
року по 23.08.2013 року.

Ч.1 ст. 40 КЗпПУ передбачає вичерпний
перелік випадків розірвання власником
або уповноваженим ним органом
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, а також строкового
трудового договору до закінчення
строку його чинності, а згідно ч. 3 ст. 40
КЗпПУ, - не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці.

З аналізу даної норми, вбачається,
що її правила застосовуються лише, у
випадку звільнення працівника з
ініціативи власника, а тому у випадку
звільнення позивача у зв'язку із
закінченням строку трудового договору
- не підлягали застосуванню.

Водночас посилання позивача на
п.п.6.2.1 та 6.3 трудового договору не
заслуговують на увагу, оскільки такі
регулюють порядок його дострокового
припинення, натомість між сторонами
наявні відносини, які виникли саме у
зв'язку із закінченням його строку.

Окрім цього, положеннями ст.
47 КЗпП України, встановлено, що власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

В свою чергу, відповідно до вимог
ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

З дослідженої в судовому
засіданні копії листка
непрацездатності Серії НОМЕР_1
виданого 30.07.2013 року, у зв'язку з
загальним захворюванням, вбачається,
що позивач, звільнявся від роботи з
30.07.2013 року по 01.08.2013 року, з 02.08.2013 року
по 05.08.2013 року та з 06.08.2013 року по 08.08.2013
року, тобто на день звільнення не
працював.

В зв'язку з наявністю таких
обставин, виплата заробітної плати
йому була проведена 29.07.2013 року, що
стверджується наявними в матеріалах
справи копіями платіжних документів, а
копія наказу надіслана на його адресу
та отримана ним 02.08.2013 року, що
сторонами не оспорюється та відповідає
вимогам закону.

Окрім цього, в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 на початку
вересня 2013 року звертався до
відповідача з проханням оплатити йому
листки непрацездатності. Відтак
відповідачем на підставі листка
непрацездатності Серії НОМЕР_1
нараховано та 10.09.2013 року виплачено,
шляхом перерахування на картковий
рахунок 360,76 грн.

Разом з цим, суд вважає, що оплата
листка непрацездатності Серії НОМЕР_2
від 23.08.2013 року відповідачем
обгрунтовано не проводилась, оскільки
на момент звільнення позивач
знаходився на лікарняному по листку
непрацездатності Серії НОМЕР_1
відповідно до якого був звільнений від
роботи по 08.08.2013 року, а по листку Серії
НОМЕР_3, звільнявся від роботи з 09.08.2013
року по 23.08.2013 року і такий був
заповнений як первинний, а не
продовження до попереднього.

Також, суд критично оцінює доводи
позивача відносно направлення йому
трудової книжки поштовою
кореспонденцією, без його згоди,
оскільки таке порушення будь-яких
негативних наслідків для позивача не
потягло та не вплинуло на законність
процедури звільнення. При цьому,
вказаному порушенню дано правову
оцінку постановою судді Берегівського
районного суду Закарпатської області
від 14.10.2013 року.

Беручи до уваги вищенаведене, суд
дійшов висновку, що звільнення
позивача здійснювалось в порядку,
передбаченому законом, з дотриманням
необхідних умов.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4, - під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до ст. 23 ЦК України, -
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
При цьому, доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Водночас, доводи позивача про
наявність ряду порушень, з боку
адміністрації установи, при його
звільненні, в судовому засіданні, не
знайшли свого підтвердження та
відповідно підстав для поновлення його
на роботі, виплати середнього
заробітку за період тимчасової
непрацездатності, вимушеного прогулу
та стягнення моральної шкоди не має, а
тому у задоволенні його позовних вимог
слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК
України,

Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Берегівського районного центру
соціальних служб для сімей, дітей та
молоді Берегівської районної
державної адміністрації про
поновлення на роботі, виплату
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Закарпатської області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а у разі
проголошення рішення без участі особи,
яка його оскаржує, протягом десяти днів
з дня його отримання.

Суддя
Т. Р.
Деметрадзе