У х в а л а

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
зобов'язання знести господарські
будівлі, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду Одеської
області від 13 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що відповідач
побудував на своїй земельній ділянці
господарські будівлі з порушенням
державних будівельних, санітарних та
протипожежних норм. Збудована споруда
створює загрози пошкодження її будинку
і з цих підстав просила зобов'язати
ОСОБА_4 їх знести. Зокрема, зазначила, що
вона є власником будинку, який
розташований по АДРЕСА_2, а відповідач
ОСОБА_4 є її сусідом та проживає
АДРЕСА_1. Протягом 2009 - 2010 років
відповідач, не маючи дозволу, самочинно
побудував господарські будівлі на
відстані 326 см від будинку позивача, чим
порушив державні будівельні норми №
360-92, зокрема п. 3.25,
недодержання яких призводить до того,
що будинок позивача псується, так як
обмежений доступ сонця, а на
неодноразові прохання перенести
будівлю відповідач не реагує.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Тарутинського районного суду
Одеської області від 01
серпня 2012 року в задоволенні позову
відмовлено у повному обсязі.

Останнім рішенням апеляційного суду
Одеської області від 13
листопада 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що сторони в цій справі є
сусідами. Зокрема ОСОБА_3 є власником
будинку, який розташований по АДРЕСА_2,
а відповідач ОСОБА_4 є її сусідом та
проживає АДРЕСА_1. Відповідач на своїй
земельній ділянці побудував
господарські споруди поряд із будинком
позивача на відстані 3 м 26 см.

Відповідно до висновку головного
державного санітарного лікаря
Тарутинського району від 28 березня 2012
року № 95 згідно з п. 3.35 державних
будівельних норм № 360-92 сараї для
худоби необхідно розміщувати на
відстані від житлових будинків
відповідно до протипожежних і
санітарних норм не менше 15 метрів.

Постановою Тарутинського районного
суду Одеської області від 06
липня 2011 року визнано бездіяльність
Олександрівської сільської ради і
зобов'язано її звернутися до суду з
позовом до ОСОБА_4 про знесення
самочинних споруд.

Судом також встановлено, що вказане
судове рішення не виконано.

Згідно з висновком комісії
Тарутинської районної державної
адміністрації Одеської області
господарські будівлі побудовано
ОСОБА_4 за відсутності відповідного
погодження з районним відділом
архітектури, за відсутності дозволу
інспекції архітектурно-будівельного
контролю на виконання робіт.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не має права
звертатися з вимогами про знесення
господарських споруд, побудованих
відповідачем з порушенням державних
будівельних норм, санітарних та
протипожежних норм, оскільки таке
право відповідно до ст. 376 ЦК України
надано органам державної влади.

Проте, правильно скасувавши рішення
суду першої інстанції та застосувавши
до спірних правовідносин ст. 391 ЦК
України, апеляційний суд порушив норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Пославшись на висновки головного
державного санітарного лікаря
Тарутинського району від 28 березня 2012
року № 95 та комісії Тарутинської
районної державної адміністрації
Одеської області, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
порушення відповідачем вимог
державних будівельних норм, санітарних
та протипожежних правил при здійсненні
будівництва самочинно зведеної
будівлі створюють передумови для
пошкодження майна позивача, а тому на
підставі ст. 391 ЦК України апеляційний
суд зобов'язав відповідача «знести
господарські будівлі, які побудовані з
порушенням державних будівельних,
санітарних та протипожежних норм».

Однак погодитися з такими висновками
апеляційного суду не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі, як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Всупереч вимогам ст. ст. 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд не перевірив у
повному обсязі доводів апеляційної
скарги, а також не зазначив, чи мали
місце обставини, якими позивач
обґрунтовував свої вимоги, не надав
належної правової оцінки зібраним у
справі доказам, а також запереченням
відповідача проти позову.

Зокрема, апеляційний суд не звернув
уваги на ту обставину, що на час
ухвалення рішення в цій справі спірні
споруди введено в експлуатацію та
здійснено їх державну реєстрацію, на
підтвердження чого відповідач надав
Декларацію про готовність об'єкта до
експлуатації, яка 11 вересня 2012 року
зареєстрована інспекцією ДАБК в
Одеській області за № ОД9.

Крім того, згідно з актом позапланової
перевірки ДАБК в Одеській області від 28
травня 2013 року порушень державних
будівельних, санітарних та
протипожежних норм не виявлено.

Згідно зі свідоцтвом про право
власності від 02 листопада 2012 року
відповідач є власником спірних
приміщень.

З огляду на зазначене, не є безспірним
висновок апеляційного суду про
визнання спірних приміщень самочинним
будівництвом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Однак суд належним чином не вирішив
питання про те, чи дійсно існування
спірних приміщень порушує права
позивача та в який спосіб, виходячи з
вимог ст. 391 ЦК України, чи дійсно є
підстави саме для знесення цього
будівництва.

Ураховуючи, що апеляційним судом
порушено норми процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково, а ухвалене у
справі рішення апеляційного суду -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з підстав, передбачених
частиною третьою статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 13 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.П. Касьян

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик