Провадження №2/592/195/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м.Суми

Ковпаківський районний суд м.
Суми у складі:

головуючого судді Чернобая О.І.,

при секретарі Дегтяренко В.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Ейсмонта Є.А.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Ковпаківського
районного суду м. Суми цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Об'єднаної
первинної організації профспілки
працівників машинобудування та
металообробки Публічного акціонерного
товариства «Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе»
про зобов'язання перенести відпустку,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом та свої вимоги мотивує тим, що з
03.03.2003 р. працював на посаді
консультанта з правових питань у
відповідача. Розпорядженням від 07.10.2013
р. № 01/06-28 йому надано невикористану
щорічну відпустку за період роботи з
02.08.2013 р. по 07.10.2013 р. в кількості 4
календарних дні з 08.10.2013 р. та розірвано
трудовий договір в останній день
відпустки 11.10.2013 р. Розпорядженням від
16.08.2013 р. № 01/07-28 йому надано щорічну
відпустку за 2013 рік з 19.08.2013 р. по 11.09.2013
р. на 24 календарні дні. Вказані
розпорядження відповідача вважає
незаконними, оскільки за три дні до
початку відпустки 15.08.2013 р. йому не було
виплачено заробітну плату, тому він
звертався з заявою про перенесення
щорічної відпустки на жовтень 2013 р.
Відповідач відпустку не переніс,
своєчасно не виплатив зарплату, чим
позбавив його можливості її планувати
та завдав моральну шкоду у розмірі 1000
грн. 04.10.2013 р. він звернувся з заявою про
надання невикористаної відпустки з
07.10.2013 р., але відповідач надав
відпустку не в термін який він просив і
меншою тривалістю, не врахувавши
період його знаходження в оплачуваному
вимушеному прогулі, спричиненому
незаконним звільненням, своєчасно не
виплатив заробітну плату, не
задовольнивши заяву про перенесення
відпустки на 14.10.2013 р., чим завдав
моральну шкоду у розмірі 1500 грн. При
розірванні з ним трудового договору
відповідач порушив трудове
законодавство - розірвав трудовий
договір під час його перебування у
відпустці, без отримання попередньої
згоди профспілкового комітету
первинної профспілкової організації
«Солідарність» ДП Завод ОБ та ВТ» ВАТ
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе», членом якої
він був, будучи членом профспілкового
комітету та Сумської обласної ради
профспілки «Солідарність ВПС
«Україна», чим спричинив йому моральну
шкоду у розмірі 3000 грн. Просив суд:
зобов'язати відповідача перенести
щорічну відпустку за 2013 рік з 19.08.2013
року на інший період; зобов'язати
відповідача перенести невикористану
відпустку з 08.10.2013 р. на інший період;
зобов'язати відповідача надати
невикористану відпустку за період з
04.09.2012 р. по 31.12.2012 р.; поновити на посаді
консультанта з правових питань
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе», стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду в розмірі 5500
грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов з наведених підстав підтримав в
повному обсязі. Зазначив, що
розпорядженням відповідача від 07.10.2013
р. йому надано невикористану щорічну
відпустку та 11.10.2013 р. в останній день
цієї відпустки розірвано трудовий
договір, що суперечить ч. 3 ст. 40 КЗпП
України. Звільнення було проведено без
згоди профспілки, членом якої він був і
про що відповідачу було відомо з листа,
отриманого 02.10.2013 р., йому не була
запропонована інша вакантна посада,
зокрема замість ОСОБА_3.

У судовому засіданні представник
відповідача Ейсмонт Є.А. позовні вимоги
не визнав, в задоволенні позову просив
відмовити. В обґрунтування заперечень
зазначив, що на виконання рішення
Апеляційного суду Сумської області від
30.07.2013 р. позивач був поновлений на
роботі і 02.08.2013 р. одночасно
повідомлений про надання щорічної
відпустки за час перебування у
вимушеному прогулі. 06.08.2013р.
відповідачем видано розпорядження №
01/06-20, яким скорочено позаштатну
одиницю - консультанта по правовим
питанням, позивача попереджено про
заплановане скорочення під підпис
07.08.2013 р. Одночасно позивачу було
запропоновано заповнити анкету в якій
надати інформацію, що має значення в
процедурі скорочення (а саме членство в
профспілці, членство в виборних
профспілкових органах, наявність
пільг), однак він не вказав такої
інформації. 16.08.2013 р. видано
розпорядження про надання відпустки
позивачу з 19.08.2013 р. строком 24
календарних дні та за три дні до
надання відпустки перерахована
заробітна плата на її період. Підстави
для перенесення відпустки, передбачені
ст. 11 Закону України «Про відпустки»
були відсутні. 04.10.2013р. позивач надав
заяву про надання відпустки при
звільненні, тому 07.10.2013 р. відповідачем
видано розпорядження № 01/06-28 про
звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на
підставі п.1 ст. 40 КЗПП України у зв'язку
із скороченням чисельності, надання
невикористаної відпустки тривалістю 4
календарні дні та розірвання трудового
договору в останній день відпустки
11.10.2013р., з урахуванням вимог ч. 1 ст. 3
Закону України «Про відпустки». Вказує,
що листом від 01.10.2013р. відповідач був
повідомлений, що ОСОБА_1 нібито є членом
профспілкового комітету первинної
профспілкової організації
«Солідарність» ДП «Завод ОБ та ВТ» ВАТ
СМНВО ім. М.В. Фрунзе». Однак, вказана
первинна профспілкова організація
фактично припинила своє існування,
проте не ліквідована в установленому
законом порядку. Позивач завчасно був
повідомлений про заплановане
звільнення, іншої роботи у відповідача
не було, на посаду технічного секретаря
вже вийшла з декретної відпустки
ОСОБА_3, тому звільнення було проведено
з дотриманням трудового законодавства.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Апеляційного суду Сумської
області від 30.07.2013 р. ОСОБА_1 поновлено з
08 квітня 2010 року на роботі на посаді
консультанта з правових питань
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе» (а.с. 10 - 12).

Розпорядженням голови профкому
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе» від 06.08.2013 р.
№ 01/06-20 скорочено позаштатну одиницю -
консультанта з правових питань;
попереджено ОСОБА_1 про наступне
звільнення з 07.10.2013 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП
України, у зв'язку з скороченням
чисельності працівників. Позивач був
ознайомлений з даним розпорядженням
07.08.2013 р. під підпис (а.с. 57, 59).

02.08.2013 р. відповідач попередив позивача
під підпис про надання йому щорічної
відпустки на підставі графіка
відпусток на 2013 р. з 19.08.2013 р. (а.с.61).

Розпорядженням відповідача від 16.08.2013
р. № 01/07-09 ОСОБА_1 надано щорічну
відпустку за 2013 р. з 19.08.2013 р. по 11.09.2013 р.
на 24 календарних дні (а.с.60). Цього ж дня
позивач звернувся до відповідача з
письмовою заявою про перенесення
вказаної щорічної відпустки з 19.08.2013 р.
на жовтень 2013 року на підставі п. 2 ч. 1
ст. 80 КЗпП України (а.с.6).

ОСОБА_1 суду зазначив, що був примусово
відправлений у зазначену відпустку без
своєчасної виплати зарплати. Факт
несвоєчасної виплати відповідачем
заробітної плати позивачу за весь час
щорічної відпустки з 19.08.2013 р.
спростовується наданою відповідачем
копією платіжного доручення № 320 від
16.08.2013 р. про сплату суми відпускних за
серпень 2013 р. (а.с. 78).

Отже порушень прав позивача при
наданні щорічної відпустки судом не
встановлено.

04.10.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з заявою про надання йому
невикористаної відпустки на підставі
ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки»
з 07.10.2013 р. З цієї заяви вбачається, що
ОСОБА_1 надав згоду на перенесення
початку відпустки з 08.10.2013 р. (а.с. 8, 62).

Розпорядженням відповідача від 07.10.2013
р. № 01/06-28 консультанта з правових
питань ОСОБА_1 звільнено з займаної
посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з скороченням
чисельності. На підставі ч. 1 ст. 3, ч.1 ст.
21 Закону України «Про відпустки»
надано невикористану щорічну
відпустку за період роботи з 02.08.2013 р. по
07.10.2013 р. 4 календарних дні з 08.10.2013 р.,
розірвано трудовий договір на підставі
п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
скороченням чисельності в останній
день відпустки 11.10.2013 р. (а.с.9).

Позивач був ознайомлений з даним
розпорядженням 07.08.2013 р. під підпис,
однак також просив перенести цю
відпустку у зв'язку з невиплатою йому
зарплати за три дні до її початку (а.с.
59).

Згідно платіжного доручення № 387 від
07.10.2013 р. про сплату ОСОБА_1 суми
відпускних за жовтень 2013 р. вбачається,
що дійсно заробітна плата виплачена
пізніше ніж за три дні до початку
відпуски (а.с. 80). Однак, підстав
переносити цю відпустку у відповідача
не було, оскільки позивач скористався
своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 3
Закону України «Про відпустки» і за
його бажанням йому було надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Тому в даному випадку
порушень прав позивача, які б підлягали
судовому захисту не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно роз'ярень Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів», розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати,
чи дійсно у відповідача мали місце
зміни в організації виробництва і
праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи був
попереджений він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Постановою Президії ЦК профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України від 30.09.2013 р.
№П-11-«Г» надано згоду профкому
Об'єднаної профспілкової організації
працівників машинобудування та
металообробки ПАТ «Сумське НВО
ім.М.В.Фрунзе» на скорочення понад 4%
чисельності працівників профкому, що
складає одну одиницю (а.с. 56).

Судом встановлено, що скорочення
чисельності працівників, а саме
позаштатної одиниці - консультанта з
правових питань мало місце та було
обумовлено об'єктивними причинами, при
цьому 07.08.2013 р. позивач ознайомився з
розпорядженням про наступне
звільнення через два місяці - з 07.10.2013 р.,
у зв'язку з скороченням чисельності
працівників (а.с. 59).

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України,
звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України, про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Позивач стверджує, що відповідач не
запропонував йому іншу роботу, зокрема
наявну вакантну посаду технічного
секретаря, яку згідно штатного
розкладу на 2013 рік займає ОСОБА_3

Згідно Довідки Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе» від 18.12.2013 р.
№ 317 технічний секретар профкому
ОСОБА_3 з 09.10.2012 р. перебувала у
декретній відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею 3 річного
віку, її обов'язки за суміщенням
виконувала оператор комп'ютерного
набору. З 02.09.2013 р. ОСОБА_3 працювала на
умовах неповного робочого дня, а з
01.11.2013 р. перервала відпустку (а.с. 84, 119
-122).

Отже посада технічного секретаря не
була вакантною і не могла бути
запропонована позивачу. При вирішенні
питання про наявність у позивача
переважного права на залишення на
роботі суд вважає, що у відповідача
були відсутні однакові за назвою та
функціональними обов'язками посади в
порівнянні із посадою, яка
скорочувалася, що підтверджується
штатним розкладом відповідача на 2013
рік (а.с. 50, 52, 53).

Позивач вказує, що при його звільнені
було порушено ч. 3 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір розірвано 11.10.2013 р. в
останній день відпустки. Проте такі
доводи позивача суд вважає
необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про відпустки» за бажанням працівника
у разі його звільнення (крім звільнення
за порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, будучи
попередженим про розірвання трудового
договору в зв'язку із скороченням штату
працівників на підставі п.1 ч. 1 статті 40
КЗпП України за два місяці, після чого
на підставі графіка відпусток на 2013 р.
йому надано щорічну відпустку за 2013 р. з
19.08.2013 р. по 11.09.2013 р. на 24 календарних дні
за період з 30.09.2012 р. по 03.09.2013 р. Потім
04.10.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з заявою про надання йому
невикористаної відпустки саме на
підставі ч.1 ст. 3 Закону України «Про
відпустки» з 07.10.2013 р. Дана заява
відповідачем задоволена, зі згоди
ОСОБА_1 початок відпустки перенесено на
08.10.2013 р. надано відпустку тривалістю 4
календарних дні за період роботи з
02.08.2013 р. по 07.10.2013 р. Звільнення позивача
відбулося 11.10.2013 р. в останній день
відпустки (а.с. 77).

Таким чином, суд вважає, що за наведених
обставин звільнення позивача в
останній день відпустки відповідає
вимогам діючого законодавства, не є
підставою для поновлення його на
роботі.

Вимоги позивача про зобов'язання
відповідача перенести щорічну
відпустку за 2013 рік з 19.08.2013 року на
інший період, перенести невикористану
відпустку з 08.10.2013 р. на інший період та
надати невикористану відпустку за
період з 04.09.2012 р. по 31.12.2012 р. та
відшкодування у зв'язку з цим моральної
шкоди у сумі 2500 грн. суд вважає
необґрунтованими і такими, що
задоволенню не підлягають, оскільки
позивачу щорічну відпустку за 2013 рік, а
також невикористану відпустку надано з
дотриманням приписів ст. 79 КЗпП
України, а саме письмово попередивши
позивача про дату початку відпустки не
пізніш як за два тижні до встановленого
графіком терміну, тривалістю,
установленою законом. Підстав для
перенесення щорічної відпустки та
невикористаної відпустки перед
звільненням на вимогу працівника на
інший період, передбачених ч.1 ст. 80 КЗпП
України та ч.1 ст. 11 Закону України «Про
відпустки» судом не встановлено.

Разом з тим, судом встановлено, що на
момент звільнення позивач був членом
первинної профспілкової організації
«Солідарність» ДП «Завод ОБ та ВТ» ВАТ
СМНВО ім. М.В. Фрунзе», а з 30.09.2013 р.
обраний членом профспілкового
комітету первинної профспілкової
організації «Солідарність» ДП «Завод
ОБ та ВТ» ВАТ СМНВО ім. М.В. Фрунзе», яка
діє в Об'єднаній первинній організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе». Вказаний
факт вбачається з листа вказаної
профспілки № 05 від 01.10.2013 р., отриманого
відповідачем 02.10.2013 р. (а.с. 65, 132 - 134).

Отже, відповідачу на час звільнення
позивача було достеменно відомо, що
ОСОБА_1 є членом профспілкової
організації, а тому його звільнення
проведено з порушенням процедури - без
отримання відповідачем попередньої
згоди виборного органу (профспілкового
представника), первинної профспілкової
організації, членом якої він був та без
попередньої згоди вищого виборного
органу професійної спілки.

Виходячи із змісту ч. 3 статті 252 КЗпП
України та ч. 3 статті 41 Закону України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» звільнення
керівників виборного профспілкового
органу підприємства, установи,
організації (у тому числі структурних
підрозділів) допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також
вищестоящого виборного органу цієї
профспілки (об'єднання профспілок).

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, крім
випадків, передбачених статтями 43, 43-1
КЗпП України, допускається лише за
попередньою згодою профспілкового
органу, що є дотриманням гарантій,
передбачених статтею 252 КЗпП України та
статтею 41 «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності».

На запит суду Первинна профспілкової
організації «Солідарність» ДП «Завод
ОБ та ВТ» ВАТ СМНВО ім. М.В. Фрунзе»
(листом № 02 від 10.01.2014 р.) та Обласна рада
Сумської обласної профспілкової
організації «Солідарність» (листом № 03
від 10.01.2014 р.) не надали згоди на
звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП (а.с.
143, 144). Зазначені відмови є достатньо
мотивованими і містять обґрунтування
відмови у згоді на звільнення.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п.15
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
відмова профспілкового органу в згоді
на звільнення є підставою для
поновлення працівника на роботі.

З огляду на встановлене судом
порушення, допущене відповідачем при
звільненні позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП
України, а саме звільнення без
попередньої згоди виборного органу,
членом якого він являється та без
попередньої згоди вищестоящого
виборного органу цієї профспілки, суд
вважає таке звільнення незаконним,
тому внаслідок частини 1 і 2 ст. 235 КЗпП
України ОСОБА_1 підлягає поновленню на
роботі консультанта з правових питань
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе» з
наступного дня за днем звільнення зі
стягненням з відповідача на його
користь середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу, тобто по день
ухвалення даного рішення.

Судом встановлено, що відповідно до
положень ст. 27 Закону України «Про
оплату праці», Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995
року № 100, середньомісячний заробіток
позивача становить 779,17 грн. (758,33 +800 : 2)
(а.с. 82 - 83), враховуючи норму тривалості
робочого часу, кількість робочих днів
та умови роботи позивача (2 години три
дні на тиждень) на користь позивача з
відповідача підлягає стягненню
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 12.10.2013 р. по 26.02.2014 р. (за 4
місяці і 6 робочих днів) у розмірі 3740,02
грн.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.12.1999 року №13 «Про оплату праці»,
наданих в п. 6 вказана сума середнього
заробітку визначена без утримання
податків та інших обов'язкових
платежів, оскільки саме на роботодавця
покладено обов'язок їх утримання з
працівника безпосередньо при виплаті.

У суду не викликає сумніву та
обставина, що порушення відповідачем
трудових прав позивача у вигляді
незаконного звільнення завдало ОСОБА_1
моральну шкоду, яка на підставі ст. 237-1
КЗпП України, з урахуванням засад
розумності, виваженості і
справедливості визначається судом у
розмірі 300 грн.

На підставі п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд
вважає необхідним допустити негайне
виконання рішення суду з частині
поновлення ОСОБА_1 на роботі та
стягнення на його користь середнього
заробітку за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
суд вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь держави судовий
збір в розмірі 487,20 грн. (по 243,60 грн. за
вимогами майнового та немайнового
характеру).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі консультанта
з правових питань Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе».

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе»
на користь ОСОБА_1 середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу у
розмірі 3 740,02 грн. та моральну шкоду у
розмірі 300 грн.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити за необґрунтованістю.

Допустити негайне виконання рішення
суду з частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі та стягнення на його користь
середнього заробітку за один місяць.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Сумське НВО ім.М.В.Фрунзе»
на користь держави судовий збір у
розмірі 487,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Сумської області через
Ковпаківський районний суд м. Суми
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
О.І. Чернобай