У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,
Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,
розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання правочину удаваним
і визнання його недійсним, визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визнання права
власності на Ѕ частину квартири, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 17 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 5 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, який у подальшому
уточнила і просила визнати договір
дарування

квартири АДРЕСА_1, укладений 29 січня 2002
року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, посвідчений
державним нотаріусом Другої державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області за
реєстровим №1-117, удаваним правочином з
моменту його укладення; визнати, що між
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 був фактично
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1; визнати квартиру
АДРЕСА_1, яка зареєстрована в

КП «ХРБТІ» на ім'я ОСОБА_7 об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
її, ОСОБА_6, та ОСОБА_7; визнати недійсним
договір дарування 1/2 частини цієї
квартири від 29 березня 2004 року їх
доньки ОСОБА_10, який посвідчено
приватним нотаріусом Харківського
районного нотаріального округу
Харківської області за реєстровим №
1198; визнати за нею право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, як на майно
подружжя.

Позивач посилалася на те, що у 1998 році
між нею та ОСОБА_7 був зареєстрований
шлюб, від якого вони мають дочку
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. З самого початку
сімейного життя вони бажали придбати
для себе житло і для цього заощаджували
кошти. На початку січня 2002 року вони
домовилися з відповідачем ОСОБА_9 про
купівлю-продаж належної йому квартири
АДРЕСА_1 за 3 700 доларів США. У зв'язку з
тим, що вона на час оформлення угоди
доглядала малолітню дитину, документи
на квартиру оформляв її чоловік. Лише 29
травня 2004 року, коли вона та її чоловік
ОСОБА_7 вирішили подарувати 1/2 частину
квартири їхній дочці, вона дізналася
про те, що на ім'я її чоловіка ОСОБА_7 29
січня 2002 року було оформлено договір
дарування квартири, а не договір
купівлі-продажу. Вважаючи відповідача
ОСОБА_7 головою сім'ї та повністю
довіряючи йому, вона спочатку не
придала значення формі, в якій було
укладено цей договір, але на теперішній
час вона вважає, що укладений договір
дарування між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не є
договором дарування відповідно до чч.
1,2 ст.717 ЦК України, а є договором
купівлі-продажу. У зв'язку з цим,
вказаний договір дарування квартири є
удаваною угодою з правовими наслідками
удаваного правочину, відповідно до ст.
235 ЦК України. Оскільки спірна квартира
придбана за її та ОСОБА_7 спільні кошти,
то 1/2 частина квартири повинна
належати їй відповідно до ч. 3 ст. 61 СК
України.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від

17 квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 5 листопада 2013 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення не
відповідають цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7
перебували в зареєстрованому шлюбі з 20
березня 1998 року до 26 лютого 2008 року. Від
шлюбу мають дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Згідно договору дарування від 29 січня
2002 року, посвідченого приватним
нотаріусом Другої державної
нотаріальної контори Харківського
району Харківської області за
реєстровим №1-117, ОСОБА_9 подарував, а
ОСОБА_7 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 45,80 кв.м., житловою
площею 25,80 кв.м.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування від 29 січня 2002 року,
суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, виходив з підстав,
передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України - за
спливом позовної давності, пропущеної
без поважних причин.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

До вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Вирішуючи питання перебігу строку
позовної давності, суд не звернув увагу
на вищезазначені положення Закону та
не перевірив належним чином доводів
позивача щодо не пропущення нею
позовної давності на звернення до суду
з даним позовом.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегій суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 17 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 5 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук Судді:

А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк