Провадження № 2/522/1699/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року Приморський районний
суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одеса цивільну справу
за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди та зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3 та
Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області в особі департаменту
у справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Шевченківського ВМ Приморського РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області,
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
усунення перешкод в користуванні
власністю, відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні квартирою, вселення в
квартиру, відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, який уточнив в ході
судового розгляду 14 червня 2012 року та 29
жовтня 2012 року, та попросив стягнути з
ОСОБА_2 моральні та матеріальні збитки,
відмовившись від вимог про усунення
перешкод в користуванні квартирою та
вселенні.

05 березня 2012 року первісна
відповідачка по справі ОСОБА_2 подала
до суду зустрічний позов до первісного
позивача ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3 та
Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області в особі департаменту
у справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Шевченківського ВМ Приморського РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області,
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
усунення перешкод в користуванні
власністю та зняття з реєстраційного
обліку, відшкодування моральної та
матеріальної шкоди, який уточнила 26
листопада 2012 року та попросила визнати
ОСОБА_1, таким, що втратив право
користування квартирою, визнати дії
ОСОБА_1 щодо вселення в квартиру
протиправними, зобов'язати ОСОБА_1 не
чинити перешкоди в користуванні
квартирою та стягнути з ОСОБА_1
моральну та матеріальну шкоду. Позов
мотивувала наступним. 22 вересня 2001 року
зареєструвала шлюб з ОСОБА_1, з того
часу почали проживати разом та вести
спільне господарство. Спочатку
подружжя проживало в квартирі що
належить ОСОБА_2 та її доньці від
першого шлюбу - ОСОБА_3, за адресою
АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на
власність на житло видане управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради від
08.02.2001 року, згідно розпорядження від
08.02.2001 року №152649, зареєстровано у
реєстрову книгу за №8-11433. З огляду на
те, що сім'я складалася з трьох осіб -
чоловіка, дружини та доньки від першого
шлюбу, якій на той час виповнилося 13
років, а квартира в якій вони проживали
складалась з однієї кімнати, позивачка
ОСОБА_2 попросила своїх батьків,
надати для проживання квартиру
матері ОСОБА_2, що складалась з трьох
кімнат. Починаючи з лютого 2004 року,
сім'я почала проживати в квартирі що
належить матері позивачки за
зустрічним позовом - ОСОБА_4, за адресою:
АДРЕСА_4. З того часу ОСОБА_5 спірну
квартиру не відвідує, участі в
утриманні квартири не приймає,
належного йому майна чи речей в
квартирі не має. Будь-якої домовленості
про збереження за ним житлової площі за
період його не проживання не існує. В
липні 2007 року на прохання ОСОБА_5, яке
він пояснював необхідністю постановки
сім'ї на квартирний облік для отримання
житла від Міністерства оборони
України, позивачка за зустрічним
позовом ОСОБА_2 надала згоду на
реєстрацію ОСОБА_1 в належній їй та її
донці квартирі за адресою АДРЕСА_1.
Реєстрація ОСОБА_1 за вказаною адресою
мала виключно формальний характер,
останній в той час проживав за іншою
адресою, після реєстрації до квартири
не вселявся, речей, належних ОСОБА_1 в
квартирі не було. З початку літа 2010
року відносини в сім'ї погіршились,
причиною чого стала подружня зрада
чоловіка та фактично утворення ним
іншої сім'ї. За вказаних обставин
спільне проживання подружжя стало
неможливим. В двадцятих числах червня
2011 року ОСОБА_5 забрав частину своїх
речей, включаючи продукти харчування,
та переїхав жити до своєї рідної
сестри. З того часу кожен з подружжя
живе своїм життям та своїми інтересами.
Спільне господарство разом не
ведеться.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2
з донькою переїхала до своєї квартири
за адресою: АДРЕСА_1. З ОСОБА_5 було
досягнуто домовленості про розірвання
шлюбу в добровільному порядку. Однак
через певний проміжок часу ОСОБА_5
заявив про своє бажання вселитися в
квартиру в якій проживала ОСОБА_2 з
донькою. Почав шантажувати,
погрожувати, влаштовувати сварки та
дебоші. З приводу його неправомірної
поведінки ОСОБА_2 неодноразово
зверталася до органів внутрішніх
справ. Однак погрози та шантаж не
тільки не припинилися, а посилились.
Крім того ОСОБА_1 декілька разів
намагався силоміць увірватися в
належну ОСОБА_2 та її доньці квартиру, в
тому числі за допомогою співробітників
міліції.

Рішенням Приморського районного суду
від 05 березня 2012 року позов ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу з ОСОБА_1 задоволено.

В результаті неправомірних дій ОСОБА_1
ОСОБА_2, її донька та батьки весь цей час
знаходились в стресовому стані. В
результаті чого були вимушені
звертатися за допомогою до лікувальних
закладів. Після чергового дебошу, та
погроз з боку ОСОБА_1, ОСОБА_2 з донькою
була вимушена тимчасово повернутися
проживати в квартиру своєї матері, за
адресою АДРЕСА_4. Внаслідок
протиправних дій ОСОБА_5 щодо позивачки
за зустрічним позовом ОСОБА_2 та членів
її сім'ї, було порушено звичний ритм
життя, та завдано душевних страждань,
ОСОБА_2 зазнала вимушених змін у
життєвих, службових стосунках,
зниження престижу. Вимушена витрачати
час та додаткові зусилля необхідні для
організації свого життя та відновлення
попереднього стану, що вкрай негативно
позначилося на стані її здоров'я, та
стані здоров'я членів її сім'ї. Так,
відповідно до рішення ЛKK №09-27-01 від 27
січня 2012 року, Міської поліклініки №6
м.Одеси, ОСОБА_2 встановлений діагноз:
церебральна антодистанія змішаного
ґенезу з частими церебрально-судинними
кризами на фоні остеохондрозу шийного
відділу хребта. Виражений
астено-неврологічний синдром. За
станом здоров'я протипоказані
психо-емоціональні навантаження,
перевантаження, рекомендовано уникати
стресових ситуацій. Рекомендовано
постійний нагляд у невропатолога та
постійний прийом препаратів кавітана,
церувала, актовегіна, талюкана,
танотена. Відповідно до рішення ЛKK №100
від 06 лютого 2012 року Міської
поліклініки №21 м.Одеси, доньці-
Купріній ОСОБА_6 встановлений діагноз:
Вегето- сосудиста дистанія,
астено-неврологічний синдром. Дефіцит
маси тіла. Розлад адаптації.
Рекомендовано обмеження
психо-емоційних навантажень, прийом
фітоседа.

ОСОБА_1 забрав частину своїх речей,
однак інша частина його особистих
речей продовжувала залишатися за
місцем його останнього проживання, а
саме за адресою АДРЕСА_4. Неодноразові
усні та письмові прохання ОСОБА_2
забрати належні йому речі, ОСОБА_1
ігнорує. В зв'язку з чим ОСОБА_2 була
вимушена заключити договори на надання
послуг з транспортування та зберігання
вказаних речей від 03.09.11 року та 17.06.12
року. Враховуючи викладене ОСОБА_2
просить: визнати ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування квартирою
за адресою: АДРЕСА_1. з 1 лютого 2004 року,
визнати дії ОСОБА_1, щодо вселення в
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в період з
липня 2011 року - протиправними.
Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користуванні
квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Стягнути
з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на
лікування на загальну суму - 3725,98грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2
моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Зобов'язати ОСОБА_1 забрати його
особисті речі, що знаходяться на
зберіганні у ОСОБА_7 Стягнути з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_2 витрати пов'язані з
зберіганням його речей в сумі 13450 грн.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2
витрати на правову допомогу в сумі 4 000
грн.

02.12.2013 року первісним позивачем ОСОБА_1
до суду було надано заяву про залишення
його позовних вимог без розгляду.

Ухвалою суду від 27 лютого 2014 року
первісний позов ОСОБА_1 був залишений
без розгляду.

В судовому засіданні первісний
відповідач ОСОБА_2 та її представник
позовні вимоги підтримали повністю та
просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник
з позовними вимогами ОСОБА_2 не
погодився та просив відмовити у їх
задоволенні.

Треті особи - ОСОБА_3 та Приморський РВ
ОМУ ГУМВС України в Одеській області в
особі департаменту у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Шевченківського ВМ
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області у судове засідання не
з'явились, належним чином були
сповіщені, до суду не повідомили про
причини своєї неявки.

Вислухавши пояснення сторін по
справі, свідків та дослідивши письмові
докази у справі, суд приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
є власниками квартири в АДРЕСА_1 з 2001
року - свідоцтво про право на власність
на житло видане управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради від
08.02.2001 року, згідно розпорядження від
08.02.2001 року №152649, зареєстровано у
реєстрову книгу за №8-11433. В даній
квартирі з 11 липня 2007 року до 11 липня 2012
року був зареєстрований позивач за
первісним позовом ОСОБА_1, який в даній
квартирі у вказаний період часу
фактично не проживав. Твердження
ОСОБА_1 про те, що він деякий час після
суперечки з ОСОБА_2 проживав в даній
квартирі суд розцінює критично, а саме
як спробу ввести суд в оману з метою
винесення судом незаконного рішення.
Оскільки в позовній заяві ОСОБА_1
вказував, що він проживав в спірній
квартирі постійно з 2004 року до
виникнення суперечок з дружиною, а саме
до кінця червня 2011 року та вказує, що
дана квартира була постійним місцем
його проживання. Однак в заяві про
уточнення позовних вимог від 29 жовтня
2012 року первісний позивач ОСОБА_1
вказує, що у січні 2004 року вони з сім'єю
переїхали з спірної квартири в
квартиру, яка належить матері
відповідачки за первісним позовом
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 Факт переїзду сім'ї у 2004
році в квартиру за адресою АДРЕСА_4, яка
належить матері ОСОБА_2, сторонами не
оспорюється. Первісний позивач ОСОБА_1
в заяві про уточнення позовних вимог
вказує, що 25 червня 2011 року в квартирі
за адресою АДРЕСА_4, де він постійно
проживав були змінені замки і він не
зміг потрапити в житло. Внаслідок чого
змушений був повернутись проживати до
однокімнатної квартири, в якій він був
зареєстрований з 2007 року, де проживав
певний час, однак будь-яких доказів
проживання в однокімнатній квартирі
за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 до суду не
надав. Дане твердження ОСОБА_1
спростовується показами свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Та письмовими
поясненнями ОСОБА_10 проживаючого за
адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_11 проживаючої за
адресою АДРЕСА_5, ОСОБА_12 проживаючого
за адресою АДРЕСА_1 які вказали, що
ОСОБА_1 з лютого 2004 року не проживає за
адресою АДРЕСА_1. Судом також
встановлено, що ОСОБА_1 не ніс жодних
зобов'язань щодо оплати житла та
комунальних послуг.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті, обставини на
які посилається як на підставу своїх
позовних вимог.

Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до положень ст.156 ЖК України
члени сім'ї власника житлового будинку,
які проживають разом з ним в будинку, що
йому належить користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку. ОСОБА_1 з лютого 2004 року не
проживав у квартирі за адресою
АДРЕСА_1. Постійним місцем його
проживання, більше шести років, було
інше жиле приміщення, даний факт
визнається сторонами у справі, а тому
не потребує додаткового доказування.
Реєстрація постійного місця
проживання ОСОБА_1 у липні 2007 році за
адресою АДРЕСА_1, була формальною, без
наміру його фактичного проживання в
даній квартирі, тому він втратив право
на користування цим житлом, оскільки
більше одного року не проживав в ньому.
Враховуючи викладене дії ОСОБА_1 щодо
вселення в однокімнатну квартиру за
адресою АДРЕСА_1 в період з липня 2011
року є протиправними.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу України
громадяни, які мають в приватній
власності будинок, користуються їм для
власного проживання і проживання
членів своєї сім'ї, мають право
користуватися, володіти і
розпоряджатися цією власністю на
власний розсуд.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму
Верховного суду від 12 квітня 1985 року N 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
Житлового кодексу України), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк. Коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на жилу
площу. Якщо ж він вселився в жиле
приміщення всупереч волі членів сім'ї і
був відсутнім понад встановлені строки
без поважних причин, то суд вправі
визнати його таким, що втратив право на
жилу площу.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку про визнання ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування жилим
примішенням, оскільки він не проживав у
спірній квартирі понад встановлені
ст.71 ЖК України строки, а тому згідно з
вимогами ст. ст. 71, 72 ЖК України є таким,
що втратив право на користування цим
житлом.

Судом встановлено, що в червні 2011 року
ОСОБА_1 припинив проживати в квартирі
за адресою АДРЕСА_4, де залишились його
особисті речі. В судовому засіданні
підтверджено сторонами по справі та
письмовими доказами, що залишені речі
відносяться саме до особистої
приватної власності чоловіка. З цього
часу фактично припинились сімейні
відносини подружжя та ведення
спільного господарства.

На підставі ст. 59 СК України той із
подружжя, хто є власником майна, що
належить до особистої приватної
власності визначає режим володіння та
користування ним.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку про необхідність
застосування до даних правовідносин
ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, які регулюють
відносини, що виникають у зв'язку з
безпідставним отриманням або
збереженням майна.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї норми застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ст. 1158 ЦК України якщо
майновим інтересам іншої особи
загрожує небезпека настання
невигідних для неї майнових наслідків,
особа має право без доручення вчинити
дії, спрямовані на їх попередження,
усунення або зменшення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 залишив
свої особисті речі в квартирі за
адресою: АДРЕСА_4, яка належить ОСОБА_4.
Твердження ОСОБА_1 про те, що він
залишив свої особисті речі в квартирі в
якій був зареєстрований за адресою
АДРЕСА_1 не знайшли свого
підтвердження. ОСОБА_2 уклала договір
з транспортування та зберігання
особистих речей ОСОБА_1 саме в
інтересах останнього, з метою не
допустити настання невигідних для
ОСОБА_1 майнових наслідків.

Відповідно п. 2, 3 ст. 1158 ЦК України особа,
яка вчинила дії в майнових інтересах
іншої особи без її доручення,
зобов'язана при першій нагоді
повідомити її про свої дії. Якщо ці дії
будуть схвалені іншою особою, надалі до
відносин сторін застосовуються
положення про відповідний договір.
Якщо особа, яка розпочала дії в
майнових інтересах іншої особи без її
доручення, не має можливості
повідомити про свої дії цю особу, вона
зобов'язана вжити усіх залежних від неї
заходів щодо попередження, усунення
або зменшення невигідних майнових
наслідків для іншої особи. Особа, яка
вчиняє дії в майнових інтересах іншої
особи без її доручення, зобов'язана
взяти на себе всі обов'язки, пов'язані
із вчиненням цих дій, зокрема обов'язки
щодо вчинених правочинів.

ОСОБА_2 неодноразово письмово
повідомляла ОСОБА_1 про
місцезнаходження його особистих речей
та необхідність їх забрати, що
підтверджується поштовими
повідомленнями про отримання даних
листів. Однак ОСОБА_1 забрав належні
йому особисті речі тільки 13.09.2013 року,
що підтверджується його особистою
розпискою. Тому суд вважає необхідним
покласти на ОСОБА_1 обов'язок
відшкодувати всі витрати пов'язанні з
зберіганням його особистих речей.

Що стосується відшкодування моральної
шкоди, то суд вважає, що ці вимоги
необґрунтовані та задоволенню не
підлягають на підставі
нижченаведеного.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.2
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, а саме, що спори про
відшкодування заподіяної фізичній чи
юридичній особі моральної (немайнової)
шкоди розглядаються коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції або
випливає з її положень, а також у
випадках, передбачених законодавством,
яке встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди.

Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
обов'язки доказування і подання
доказів, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають ті обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Всупереч вказаної норми Закону
позивачем не було подано будь-яких
доказів, які б свідчили про порушення
будь-яких його прав з боку відповідача.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна
шкода полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров`я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім`ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Суд не вбачає ознак наявності
спричинення моральної шкоди
передбачених ст. 23 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні
на користь, якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтвердженні
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволені
яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст.12 ЦК України кожна
особа, яка бере участь у справі, має
право користуватися правовою
допомогою, яка надається в
установленому законом порядку.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011
року «Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, не
може перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді.

Керуючись ст. 57 СК України, ст.ст.10, 11, 60,
169, 209, ЦПК України, ст.ст. 12, 391, 405, 224-226,
1158, 1166, 1167, 1212, 1213 ЦК України, 71,72, 150 ЖК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування квартирою за адресою:
АДРЕСА_1, з 1 лютого 2004 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати пов'язані з зберіганням його
речей в сумі 13450 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати на правову допомогу в сумі 2 000
грн.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через Приморський
районний суд м. Одеси протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя

27.02.2014