АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/831/2014
Головуючий у 1 інстанції: Галась І.А.
Доповідач: Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м.Києва в
складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М.,
Кулікової С.В.

при секретарі Задорожному А.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.Києві в залі
суду справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м.Києва від 30 вересня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, треті особи - Київське міське
управління юстиції, Комунальне
підприємство «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об»єкти
нерухомого майна», Орган опіки та
піклування Деснянської районної у
м.Києві державної адміністрації про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності, скасування реєстрації права
власності, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном
шляхом виселення, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні квартирою,-

УСТАНОВИЛА:

В липні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
скасування його реєстрації та визнання
права власності. В ході розгляду
справи, по якій ухвалювались судові
рішення першої, апеляційної та
касаційної інстанцій, позовні вимоги
неодноразово уточнювались. Остаточно
ОСОБА_1 уточнила вимоги заявою від 08
квітня 2013 року (т.2 а.с. 84-87) після
постановленої 16 січня 2013 року Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ ухвали, якою скасовано рішення
Деснянського районного суду м.Києва
від 13 лютого 2012 року та рішення
Апеляційного суду м.Києва від 30 травня
2012 року.

З урахуванням остаточних уточнень
ОСОБА_1 просила визнати недійсним
Договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 15 серпня 1994 року,
посвідчений державним нотаріусом 15-ої
Київської державної нотаріальної
контори Колодій Г.М. та зареєстрований
за №2у-1587; визнати право власності
ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1; скасувати
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1 за Договором від 15
серпня 1994 року, що посвідчений
державним нотаріусом 15-ої Київської
державної нотаріальної контори
Колодій Г.М. та зареєстрований за
№2у-1587.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у
спірній квартирі проживає з 1984 року та
квартира їй належить на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
№9581 від 28 березня 1994 року,
зареєстрованого в Органах БТІ 01 квітня
1994 року за №1314.

15 серпня 1994 року між нею та ОСОБА_3,
підписано оспорюваний договір, згідно
з яким останній зобов»язався сплатити 4
000 000 грн. Позивач зазначає, відповідач
не мав необхідної суми для придбання
квартири, до укладення договору її не
оглядав та в подальшому жодним чином не
цікавився, не виявляв ознак того, що є
власником, та майно не приймав.

У зв»язку із наведеним вважає, що
договір є недійсним на підставі ст.234 ЦК
України, оскільки вчинений без наміру
створення правових наслідків та майно,
на виконання такого правочину,
передано не було.

Ухвалою Деснянського районного суд
м.Києва від 24 січня 2011 року об»єднано в
одне провадження з позовною заявою
ОСОБА_1 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа - ВГІРФО Деснянського РУ ГУ
МВС України в м.Києві про виселення та
скасування реєстрації. Ухвалою
Деснянського районного суду м.Києва
від 07 лютого 2011 року за заявою
представника ОСОБА_3 вимоги до третьої
особи залишені без розгляду.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 також
неодноразово уточняв позовні вимоги та
в остаточній заяві від 19 грудня 2011 року
на підставі 391 ЦК України просив
усунути перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном шляхом виселення ОСОБА_1 та її
дочки ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15
серпня 1994 року між ним та ОСОБА_1
укладено оспорюваний договір та він є
власником спірної квартири. Зазначає,
що кошти в оплату вартості квартири у
повному розмірі передав ОСОБА_1 до
підписання договору. Вказує, що мав
домовленість із ОСОБА_1 з приводу
можливості подальшого її проживання у
відчуженій квартирі на період
проведення ремонтних робіт у іншій
квартирі. Проте, згодом дізнався, що
вона вагітна, і після народження дитини
не вважав за необхідне вживати дії для
звільнення останньою квартири, чим і
пояснює тривалу відсутність дій щодо
користування своїм майном.

10 січня 2013 року дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_7
набула повноліття та її за клопотанням
представника ОСОБА_3 (т.2 а.с.115) залучено
до участі у справі як відповідача.

18 вересня 2013 року ОСОБА_7 пред»явила
зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_1 про визнання права користування
квартирою АДРЕСА_1, зобов»язання ОСОБА_3
усунути перешкоди у здійснені права
користування та скасування реєстрації
квартири на його ім»я.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
від часу свого народження проживає у
спірній квартирі та з 1995 року в ній
зареєстрована. Зазначає, що квартирою
всі роки від укладення договору
турбується її мати, яка здійснювала
ремонтні роботи, виступала у
відносинах з іншими особами як власник,
зокрема, сплачувала комунальні
платежі.

Рішенням Деснянського районного суду
м.Києва від 30 вересня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_7 залишені без
задоволення; позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено, вирішено усунути ОСОБА_3
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_1 та
ОСОБА_7

Не погодившись з ухваленим рішенням,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення її позовних вимог.
Застосувати до вимог ОСОБА_3 строк
позовної давності.

В апеляційній скарзі зазначає, що не
погоджується з висновками суду про
застосування до правовідносин ст.128 ЦК
УРСР щодо укладення договору та
прийняття квартири (вчинення дій)
ОСОБА_3 у зв»язку із отриманням
примірнику договору.

В судовому засіданні позивач та її
представник доводи апеляційної скарги
підтримали.

Відповідач та його представник
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність рішення суду першої
інстанції.

Інші учасники цивільного процесу в
судове засідання не з»явились, про
день, час і місце розгляду апеляційної
скарги повідомлялись належним чином.

Колегія суддів ухвалила розглядати
справу за відсутності нез»явившихся
осіб на підставі ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін та їх представників,
розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого по справі рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив з того, що при укладенні
договору покупцем вчинено дії, які
свідчать про прийняття квартири, а саме
ним отримано примірник договору та
проведено його державну реєстрацію, а
обставини не проживання у квартирі не
свідчать про недійсність договору.

Відхиляючи позовні вимоги
ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з
їх безпідставності та
необґрунтованості.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що останній є власником спірної
квартири та підлягають усуненню
перешкоди у її користуванні шляхом
виселення відповідачів.

З такими висновками колегія
суддів погоджується з огляду на
наступне.

Судом першої інстанції установлено,
що 15 серпня 1994 року між ОСОБА_1
(продавець) та ОСОБА_3 (покупець)
укладено Договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом 15-ої Київської
державної нотаріальної контори
Колодій Г.М. та зареєстрований за
№2у-1587.

14 вересня 1994 року Договір
зареєстровано Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об»єкти
нерухомого майна за №1314.

Оскільки правовідносини, які
виникли між сторонами, ґрунтуються на
правочині, який був вчинений в 1994 році,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про застосування до таких
правовідносин положень Цивільного
кодексу Української РСР згідно із п.4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України від 16.01.2003 року.

Звертаючись з вимогами про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, позивач підстави позову
пов»язує з відсутністю у відповідача
реальних намірів придбати квартиру та
стверджує про відсутність факту
передачі квартири покупцю, а також
факту передачі грошових коштів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК УРСР 1963 року
недійсною є угода, укладена лише про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 153 ЦК УРСР в редакції 1963
року установлено, що договір
уважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди за
всіма істотними умовами.

Істотними є ті умови договору,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однією зі сторін повинно бути
досягнуто згоди.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.2 чинного
на час виникнення спірних
правовідносин Закону України «Про
власність» право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Право
власності в Україні охороняється
законом.

Відповідно до частина 1 і 2 ст.4 цього
Закону власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається
належним йому майном. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
що не суперечать закону. Він може
використовувати майно для здійснення
господарської та іншої, не забороненої
законом, діяльності, зокрема,
передавати його безоплатно або за
плату у володіння і користування іншим
особам.

Відповідно до ст.49 цього Закону
володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не буде
встановлено судом, арбітражним судом,
третейським судом.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.128 ЦК
Української РСР право власності (право
оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором. Передачею
визнається вручення речей набувачеві,
а так само здача транспортній
організації для відправки набувачеві і
здача на пошту для пересилки
набувачеві речей, відчужених без
зобов'язання доставки. До передачі
речей прирівнюється передача
коносаменту або іншого розпорядчого
документа на речі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині
визнання договору недійсним, позивач
посилається на те, що відповідач не мав
наміру отримати квартиру у власність,
оскільки не володів в достатній
кількості грошовими коштами. При
розгляді справи в суді апеляційної
інстанції позивач зазначила, що зі
свого боку вона мала намір продати
квартиру, оскільки бажала за ці кошти
придбати автомобіль.

Відтак суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність в даному випадку ознак
укладення такої угоди лише про людське
око (ч.1 ст. 58 ЦК УРСР), оскільки за мнимою
угодою воля обох сторін направлена на
створення видимості юридичного
зв»язку між ними, а в дійсності сторони
не вчиняють ніяких дій щодо її
здійснення з метою створення юридичних
наслідків.

Окрім того, в матеріалах справи
відсутні належні та допустимі докази
на підтвердження умисного введення в
оману учасника угоди шляхом
повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або
замовчування обставин, які мають
істотне значення для угоди, що
укладається.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що відповідач (покупець) не
прийняв квартиру відхиляються
колегією суддів, оскільки не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Укладення нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу та здійснення
реєстрації права власності полягає у
фіксуванні та визнанні цього факту
державою з метою ефективного
регулювання правовідносин на основі
законодавства та захисту прав і
інтересів сторін, в тому числі
власника.

Факт прийняття квартири у власність
підтверджується отриманням примірника
правовстановлюючого документу та
вчиненням покупцем наступних дій,
пов»язаних із реєстрацією права
власності, про що свідчить
реєстраційний штамп на договорі (т.1
а.с.73 зворот).

Окрім того, як убачається із Договору
купівлі-продажу, він не містить в собі
будь-яких приписів продавцю щодо
звільнення квартири, надання власності
в користування іншій особі не
суперечить вимогам закону, є
реалізацією волевиявлення власника
щодо використання належного йому майна
та не свідчить про недійсність самої
угоди купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність розрахунків між сторонами
належними та допустимими доказами не
підтверджено, а зміст договору
купівлі-продажу, який не вказує на
порядок розрахунків, не дає підстави
уважати про відсутність такого.

Доводи апеляційної скарги щодо
застосування до вимог ОСОБА_3 позовної
давності відхиляються колегією суддів,
оскільки вимоги власника про виселення
з належного йому житлового приміщення
є такими вимогами, коли сам зміст
суб»єктивного права, що захищається в
суді, виключає дію правил про позовну
давність, а тому відповідні положення
ЦК України до цих правовідносин не
застосовуються.

Відтак, судом першої інстанції вірно
установлено відсутність підстав для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним з підстав, визначених
позивачем, та суд дійшов обґрунтованих
висновків про усунення ОСОБА_3 перешкод
в користування власністю шляхом
виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_7

Зміст апеляційної скарги свідчить про
те, що рішення суду в частині відмови
ОСОБА_7 в задоволенні її вимог до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні квартирою не
оскаржується, апеляційна скарга не
містить доводів на спростування
висновків суду першої інстанції в цій
частині, а також не містить вимог про
вирішення апеляційним судом таких
позовних вимог, відтак апеляційний суд,
виходячи із наданих йому законом
повноважень, не перевіряє законність
рішення в цій частині.

Порушень норм процесуального права,
які давали б підстави для скасування
судового рішення, колегією суддів не
установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишення без
змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Деснянського районного
суду м.Києва від 30 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Поліщук

Судді
І.М. Білич

С.В. Кулікова