Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/1600/14
Головуючий у 1 інстанції: Гончаренко
Суддя-доповідач: Стрелець
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 18 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Запорізькій
області, Головного управління
Державного земельного агентства в
Запорізькій області, треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_9, ОСОБА_10 про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельної ділянки,
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, спонукання до
передачі земельної ділянки у
власність,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2007 р. ОСОБА_4 звернулася до суду
з позовом до Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, ОСОБА_7 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою, який
неодноразово уточняла.

В позові зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла її бабуся ОСОБА_11, після смерті
якої відкрилася спадщина на житловий
будинок з господарськими спорудами в
АДРЕСА_1, які знаходились на земельній
ділянці площею 0,20 га. Площа земельної
ділянки підтверджена рішеннями
правління колгоспу "Дружба" і
виконавчого комітету Долинської
сільської ради, прийнятими у 1965-1977 pp.

Відповідно до рішення Запорізького
райсуду Запорізької області від 14.12.2006
р. по справі № 2-1787/2006 за позивачкою в
порядку спадкування було визнане право
власності на вищезазначений житловий
будинок з господарськими спорудами.
Зазначене право власності було
зареєстроване в ОП "ЗМБТІ".

До неї як до спадкоємиці перейшло і
право користування земельною ділянкою
площею 0,20 га., яка була виділена в
користування ОСОБА_11 у 1965 p., і на якій
знаходиться нерухоме майно.

12.09.2007 р. після реєстрації права
власності на спадковий будинок
позивачка звернулась до Долинської
сільської ради Запорізького району
Запорізької області з заявою про
передачу їй у власність в порядку
безкоштовної приватизації земельної
ділянки площею 0,20 га., яка знаходилась у
користуванні ОСОБА_12

Тоді ж, у вересні 2007 p., з боку
відповідачки ОСОБА_7 були розпочаті дії
по обмеженню права користування
земельною ділянкою. В усній розмові
ОСОБА_7 повідомила їй, що спірна
земельна ділянка буде незабаром
виділена саме їй.

Посилаючись на норми ст. 377 ЦК України,
ст. ст. 120, 121, 149 ЗК України, просила
зобов'язати ОСОБА_7 не перешкоджати їй
користуватися земельною ділянкою
площею 0,20 га. за адресою АДРЕСА_1, а
також зобов'язати Долинську сільську
раду надати їй зазначену земельну
ділянку.

Однак рішенням сільради № 26 від 04.12.2007
р. ОСОБА_4 було передано у власність
лише 0,0400 га. Цим же рішенням частина
земельної ділянки площею 600 га. була
передана у власність ОСОБА_7 для
будівництва житлового будинку з
присвоєнням нової поштової адреси:
АДРЕСА_1.

На підставі вищезазначеного рішення
сільської ради гр. ОСОБА_7 отримала
державний акт на право приватної
власності на землю серії ЯЕ № 265393, який
був зареєстрований за № 85.

12.01.2008 р. ОСОБА_7 уклала договір
купівлі-продажу з ОСОБА_6 на земельну
ділянку площею 0,2040 га., розташовану за
адресою: АДРЕСА_1.

18.02.2008 р. ОСОБА_6 зареєстрував право
власності на вищезазначену земельну
ділянку та отримав державний акт на
право власності серія ЯЕ № 267309,
зареєстрований за № 09.

23.07.2008 р. ОСОБА_6 уклав договір
купівлі-продажу з гр. ОСОБА_3 на цю саму
земельну ділянку.

17.07.2009р. ОСОБА_3 зареєстрував право
власності на вищезазначену земельну
ділянку та отримав державний акт на
право власності серія ЯЗ № 228053,
зареєстрований за № 37.

Ухвалою суду від 10.12.2010 р. закрито
провадження у справі стосовно позовних
вимог ОСОБА_4 до Долинської сільської
ради про визнання недійсними рішень
сільської ради про надання земельних
ділянок ОСОБА_7 і ОСОБА_4, визнання
недійсними державних актів про право
власності на земельну ділянку, виданих
на ім'я ОСОБА_7, і ОСОБА_6, зобов'язання
Долинської сільської ради надати
позивачці у власність земельну ділянку
- у зв'язку з підвідомчістю зазначених
вимог суду адміністративної
юрисдикції.

У зв'язку з цими обставинами ОСОБА_4
неодноразово уточнювала позовні
вимоги. В остаточній редакції позову,
посилаючись на порушення Долинською
сільською радою порядку вирішення
питань про надання земельних ділянок, а
також на право користування земельною
ділянкою для обслуговування житлового
будинку, яке до неї перейшло від
спадкодавця, просила визнати
недійсними договори купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,2040 га,
укладені 12.01.2008 р. між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та
23.07.2008 р. між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, визнати
недійсними раніше видані на цю ділянку
державні акти про право власності, а
також зобов'язати Долинську сільську
раду протягом 1 місяця з дня набуття
рішенням законної сили розглянути
заяву ОСОБА_4 про приватизацію
земельної ділянки площею 0,2000 га в
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

У зв'язку з реорганізацією системи
органів виконавчої влади,
уповноважених здійснювати державну
реєстрацію прав на земельні ділянки,
ухвалою суду в якості належних
відповідачів залучено реєстраційну
службу Головного управління юстиції в
Запорізькій області та Головне
управління Державного земельного
агентства України в Запорізькій
області.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 18 лютого 2014
року позов задоволено. Визнано
недійсним державний акт на право
приватної власності на землю серії ЯЕ
№ 265393 на земельну ділянку площею 0,2040
га., розташованої на території
Долинської сільської ради, АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_7 і зареєстрований
в Книзі записів реєстрації за № 85.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,2040 га., кадастровий №
:20:001:0340, розташованої на території
Долинської сільської ради, АДРЕСА_1,
Запорізького району Запорізької
області, укладений 12.01.2008 р. між ОСОБА_7 і
ОСОБА_6. Визнано недійсним державний
акт на право приватної власності на
землю серії ЯЕ № 267309 на земельну
ділянку площею 0,2040 га., розташованої на
території Долинської сільської ради,
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_6 і
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації за №09. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,2040 га.,
кадастровий № :20:001:0340,
розташованої на території Долинської
сільської ради, АДРЕСА_1, Запорізького
району Запорізької області, укладений
23.07.2008 р. між ОСОБА_6 і ОСОБА_3. Визнано
недійсним державний акт на право
приватної власності на землю серії ЯЗ
№ 228053 на земельну ділянку площею 0,2040
га., розташованої на території
Долинської сільської ради, АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_3 і зареєстрований
в Книзі записів реєстрації за № 37.
Зобов'язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_4
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою площею 0,2040 га. в АДРЕСА_1
Запорізького району Запорізької
області, кадастровий № :20:001:0340,
шляхом знесення паркану, звільнення
зазначеної ділянки. Зобов'язано
Долинську сільську раду Запорізького
району Запорізької області повторно
розглянути заяву ОСОБА_4 про
приватизацію земельної ділянки площею
0,2000 га. в АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

В судове засіання з"явився лише
представник апелянта адвокат ОСОБА_15
інші учасники право на участь у
судовому засіданні не використали,
причини неявки не повідомили.

Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК
України України визнала можливим
здійснити перевірку рішення суду
першої інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними
матеріалами справи та без участі
сторін, які повідомлені про час і місце
розгляду справи.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
пояснення учасників апеляційного
розгляду, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог п.4 ст. 309 ЦПК
України підставою для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності -на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене по справі рішення не
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їхнього порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способи захисту цивільних
прав та інтересів визначені ч. 2 цієї
статті.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з того, що до ОСОБА_4 як
спадкоємця за законом перейшло право
користування земельною ділянкою
площею 0,20 га, яка була виділена в
користування спадкодавцю ОСОБА_12 у 1965
р.

Проте з таким висновком суду не
можливо погодитися, оскільки він не
відповідає встановленим по справі
обставинах справи.

Судом встановлено, що рішенням
правління колгоспу „Дружба" від 27.04.1965
року ( т.1, а.с. 9) члену колгоспу ОСОБА_12
під будівництво будинку виділено
земельну ділянку площею 0,20 га.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, зокрема з погосподарської
книги з 01.06.1986 року площа земельної
ділянки зменшилась до 0,04 га. Причиною
зміни розміру земельної ділянки з 0,20 га
до 0,04 га була зміна місця роботи ОСОБА_12
і наступне виключення її з колгоспу
„Дружба", у відповідності до ст. 66
Земельного кодексу УРСР 1970 року ( т.1
а.с.77-104). Відповідні сторінки
погосподарської книги засвідчені
особистим підписом ОСОБА_12, тобто
останній було відомо, що розмір
земельної ділянки якою вона
користується дорівнює 0,04 га і при житті
нею це її право не оспорювалось.

Таким чином, в даному випадку юридичне
значення має не те, якого розміру
земельну ділянку ОСОБА_12 мала у 1965 році,
а які саме права у спадкодавця були на
час відкриття спадщини згідно ст. 1220 ЦК
України, тобто станом на 19 листопада 2003
року. На вказаний час права
землекористувачів регулювались
Земельним кодексом України в редакції
від 25.10.2001 року.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу
України, документом, що посвідчує право
на користування земельною ділянкою є
Державний акт. За відсутності у
позивача належного
правовстановлюючого документу про
права спадкодавця на земельну ділянку
розміром 0,20 га, відповідачем
Долинською сільською радою надано
докази, що раніше, у 1965-86 pp., за ОСОБА_12
було закріплено 0,20 га. землі, але з
01.06.1986 р. площа земельної ділянки
зменшилася до 0,04 га.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що на
час відкриття спадщини у спадкодавця
не було права на користування
земельною ділянкою розміром 0,20 га., а з
01.06.1986 року по день смерті вона
користувалась земельною ділянкою
розміром 0,04 га.

З матеріалів справи вбачається, що у
встановлений законом строк позивачка
не зверталась до нотаріуса з заявою про
прийняття спадщини. Права як
спадкоємець вона набула відповідно до
рішення Запорізького райсуду
Запорізької області від 14.12.2006 р.

Згідно цього рішення за позивачкою в
порядку спадкування було визнане право
власності лише на житловий будинок з
господарськими спорудами. Ні в
судовому рішення, а ні в спадковій
справі немає будь яких відомостей про
наявність прав на земельну ділянку
площею 0,20 га.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо
житловий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці,
наданій у користування, то до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.
Аналогічні вимоги містить ч. 2 ст. 377 ЦК
України.

Порядок спадкування прав на земельну
ділянку визначений ст. 1225 ЦК України.
Згідно цієї правової норми, право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені. До спадкоємців
житлового будинку, інших будівель та
споруд переходить право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом. То ж спадкоємець в даному
випадку мала право виключно на
земельну ділянку в розмірі 0,04 га.

Зобов'язуючи ОСОБА_3, усунути ОСОБА_4
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою площею 0,2040 га в АДРЕСА_1 суд
першої інстанції помилково застосував
ч.1 ст. 216 ЦК України і неврахував
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України, даних у постанові № 9 від 06.11.2009
р. "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", норма ч. 1 ст. 216
ЦК не може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

Статтею 330 Цивільного кодексу України
визначено, «якщо майно відчужене
особою, яка не мала на це права,
добросовісний набувач набуває право
власності на нього, якщо відповідно до
статті 388 цього Кодексу майно не може
бути витребуване у нього».

Згідно ч. 1ст.388 ЦК України, витребування
майна у добросовісного набувача
можливе тільки власником і лише за
певних обставин. Позивачка не є
власником земельної ділянки і
передбачені зазначеною нормою чинного
законодавства підстави для
витребування від ОСОБА_3 1.Л. земельної
ділянки - у неї відсутні.

Власник землі Долинська сільська рада
Запорізького району Запорізької
області не заявляє відповідних вимог.

Зобов'язуючим Долинську сільську раду
Запорізького району Запорізької
області повторно розглянути заяву
ОСОБА_4 про приватизацію земельної
ділянки площею 0,2000 га в АДРЕСА_1 суд
першої інстанції вийшов за межі своїх
повноважень, оскільки власник на свій
розсуд розпоряджається своєю
власністю і будь, хто не вправі
примушувати його до здійснення
будь-яких дій, що обмежує його право
власності. Крім того, позивач ОСОБА_4 не
довела свого права на приватизацію
зазначеної земельної ділянки.

Також відсутні і правові підстави для
вилучення землі у добросовісного
набувача, оскільки спірне майно не було
загублене, чи викрадене, не вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Проте на час звернення до суду з
позовом у даній справі, а також на час
укладення договору купівлі-продажу
землі за участю ОСОБА_3, належним чином
оформленого права щодо спірної
земельної ділянки не було ні у
позивачки, ні у спадкодавця, а відтак,
не встановлено факту порушення прав
позивача, які підлягають захисту в
судовому порядку в обраний ним спосіб

З огляду на викладене та у
відповідності до п.4 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 18 лютого 2014
року в цій справі скасувати, та
ухвалити нове рішення наступного
змісту:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: