Справа № 246/1551/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
Тельманівський районний суд Донецької
області

у складі : головуючого судді :
Попека
О.В.

при секретарі :
Папаяні
С.М.

за участю позивачки :
ОСОБА_1

представника позивачки :
ОСОБА_2

відповідачки :
ОСОБА_3

представника відповідачки :
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
зсіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на жилий будинок за
набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

позивачка ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на жилий будинок, який
розташований за адресою село АДРЕСА_1,
за набувальною давністю, вказуючи на
те, що відповідно до договору оренди
від 29 березня 1998 року вона є орендарем
вказаного жилого будинку у який
вселилася після укладення зазначеного
договору. Вказаний жилий будинок
належить ОСОБА_3 Відповідно до умов
договору ОСОБА_1 була зобов'язана
виплатити ОСОБА_3 з 1 квітня 1999 року
грошову суму, еквівалентну 3 (трьом)
тисячам доларів США. Після вселення у
жилий будинок позивачка перекрила дах
будинку шифером, викопала на дворі
колодязь та провела на подвір'я
водопровід, сплачувала поточні платежі
за комунальні послуги. Таким чином
позивачка вважає що вона протягом
більш ніж 15 (п'ятнадцять) років
добросовісно, відкрито та безперервно
володіє вказаним жилим будинком та
ставить питання про визнання права
власності за набувальною давністю.

У судовому засіданні позивачка
підтвердила обставини, викладені у
позові, на заявлених вимогах
наполягала у повному обсязі та просила
задовольнити.

Представник позивачки позов
підтримав. Просив задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Відповідачка заперечувала проти
задоволення позовних вимог у повному
обсязі, проти факту укладення договору
оренди приміщення не заперечувала.

Представник відповідачки просив суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
в повному обсязі, про що надав
відповідні заперечення, в яких
зазначив , що правовою нормою на
підставі якою позивачка - ОСОБА_1
обґрунтовує свої позовні вимоги та
обставини, викладені у позові є частина
3 статті 344 ЦК України. Тобто, визнання
права власності за набувальною
давністю, якщо особа заволоділа майном
на підставі договору з його власником,
який після закінчення строку договору
не пред'явив вимоги про повернення
майна. В цьому випадку строк володіння
майном встановлюється як 15 років.
Відповідно до пунктів 1, 8 «прикінцевих
та перехідних положень» ЦК України при
розгляді справ про набуття права
власності за набувальною давністю
правила статті 344 ЦК України
поширюються на випадки, коли володіння
майном розпочалося за 3 роки до
набрання чинності цим кодексом.
Оскільки ЦК України набув чинності з
01.01.2004 року, то набувальна давність може
застосовуватися для набуття права
власності на майно, володіння яким
почалося не раніше 01.01.2001 року. Тобто,
набувальна давність щодо об'єктів
нерухомості може застосовуватись (у
нашому випадку на підставі частини 3
статті 344 ЦК України) лише з 01.01.2016 року.
Така правова позиція міститься і в
ухвалі Верховного Суду України від
20.02.2008 року у справі № 6-27245св07. Таким
чином представник позивачки, вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не
ґрунтуються на вимогах закону та не
підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши сторони,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає справу за зазначеним
позовом, в межах заявлених позовних
вимог до зазначених в позові осіб і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно вимогам ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно копії договору оренди
приміщення з подальшим викупом від 29
березня 1998 року укладеному між ОСОБА_3
та ОСОБА_1, остання, надає в оренду жилий
будинок за АДРЕСА_1, зі всіма
присадибними ділянками. В свою чергу
ОСОБА_1 зобов'язується зберігати надане
їй в оренду присадибне господарство.
Утримувати сад, город у належному
стані. Строк оренди становив 1 (один) рік
з 01 квітня 1998 року по 01 квітня 1999 року.
Протягом строку оренди ОСОБА_1
зобов'язувалася сплачувати всі
комунальні платежі та у строк до 01
квітня 1999 року сплатити ОСОБА_3 грошову
суму у розмірі 3 (трьох) тисяч доларів
США. Вказаний договір було підписано
обома сторонами.

Відповідно до довідки
виконавчого комітету Свободненської
сільської ради Тельманівського району
Донецької області від 24 червня 2013 року
за № 486 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою
: АДРЕСА_1, проте фактично проживає з 1998
року за адресою : село АДРЕСА_1.

Відповідно до копії угоди про
погашення боргу за спожиту
електроенергію від 29 квітня 2013 року,
споживач, ОСОБА_1 визнала свій борг за
використану електроенергію в сумі 1135,50
грн. та зобов'язувалася погасити його у
строк до 10 квітня 2014 року.

Відповідно до копії абонентської
книжки користувача послугами
водопостачання та водовідведення на 2013
рік, споживачем зазначено ОСОБА_1

Відповідно до копій квитанцій від
21.06.2013 року № 128, від 29.07.213 року № 119, від
29.07.2013 року № 123, від 29.07.2013 року № 124, від
09.09.2013 року № 345, від 09.09.2013 року № 35, від
29.04.2013 року № 72 ОСОБА_1 сплачувала
грошові кошти за надання їй послуг з
електро- та водопостачання.

Відповідно до договору купівлі
продажу житлового будинку від 21 травня
1991 року, зареєстрованого в реєстрі за №
15 ОСОБА_3 придбала у власність жилий
будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до копії довідки
виданої виконавчим комітетом
Свободненської сільської ради
Тельманівського району Донецької
області від 27.02.2014 року за № 86 ОСОБА_3
встановлено що ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу жилого
будинку від 21 травня 1991 року є
власником житлового будинку за
АДРЕСА_1.

Відповідно до копії листа ОСОБА_3
від 26 червня 2013 року заявник просить
ОСОБА_1 у добровільному порядку
звільнити орендоване приміщення, в
зв'язку з невиконанням умов договору
оренди приміщення від 29 березня 1998
року.

Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана
недійсною, вважається недійсною з
моменту її укладення.

Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах.

Згідно ч. 3 ст. 344 ЦК України якщо особа
заволоділа майном на підставі договору
з його власником, який після закінчення
строку договору не пред'явив вимоги про
його повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його
володільцем не перериває набувальної
давності у разі повернення майна
протягом одного року або пред'явлення
протягом цього строку позову про його
витребування.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

Згідно п.п. 1, 8 «прикінцевих та
перехідних положень» ЦК України при
розгляді справ про набуття права
власності за набувальною давністю
правила статті 344 Цивільного кодексу
України поширюються на випадки, коли
володіння майном розпочалося за 3 роки
до набрання чинності цим кодексом.

Згідно п. 1 «прикінцевих та
перехідних положень» ЦК України цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004
року.

Згідно постанови пленуму ВССУ №
5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав" якщо особа, яка
заявляє про давність володіння,
заволоділа чужим майном на підставі
договору з його власником (оренди,
зберігання тощо), який після закінчення
строку договору не пред'явив вимоги про
його повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності за
відповідними вимогами (частина третя
статті 344 ЦК). При цьому строк позовної
давності починає обчислюватись з
моменту закінчення строку дії
договору, якщо інший строк повернення
речі не був установлений самим
договором. Ураховуючи положення пункту
8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня
2004 року, положення статті 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 01 січня 2001 року. Отже,
визнання судом права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
може мати місце не раніше 01 січня 2011
року.

Судом встановлено та не
заперечується сторонами, що 29 березня
1998 року між ними було укладено
письмовий договір оренди (найма)
будинку, строк дїї якого був
встановлений до 1 квітня 1999 року. Цей
договір не був оспорюваний сторонами ,
тобто не був визнаний недійсним або
неукладеним на підставі рішення суду.
Згідно вимог ЦК УРСР 1963 року цей вид
договору не підлягав нотаріальному
посвідченню та вважається укладеним з
моменту, коли між сторонами досягнуто
згоди по всіх істотних умовах. Першу
вимогу про повернення майна, вказаного
у договорі оренди приміщення,
відповідачкою ОСОБА_3 було пред'явлено
позивачці ОСОБА_1 тільки 26 червня 2013
року. Оскільки ЦК України набув
чинності з 01.01.2004 року, то набувальна
давність може застосовуватися для
набуття права власності на майно,
володіння яким почалося не раніше
01.01.2001 року. Тобто, набувальна давність
щодо об'єктів нерухомості, може
застосовуватись, на підставі частини 3
статті 344 ЦК України, лише з 01.01.2016 року.

Враховуючи викладене суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 при
визнання права власності на жилий
будинок за набувальною давністю є
безпідставними та задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного, ст. 59, 153
ЦК УРСР 1963 року, ст. 344 ЦК України,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦК
України, суд

В И Р И Ш І В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на жилий будинок за
набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через
Тельманівський районний суд шляхом
подачі в 10 денний строк з дня
проголошення рішення, апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя