Кіровський районний суд міста Макіївки
№ 2/268/164/14
Справа № 268/3180/13-ц
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

13 лютого 2014 року
м.
Макіївка

Кіровський районний суд міста Макіївка
Донецької області у складі:

головуючий суддя
Перевєрзєв М.М.

при
секретарі Покашовій
В.Г.

за
участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в місті Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 в особі його
представника - адвоката ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення матеріальних
збитків та моральної шкоди, завданих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, та відшкодування понесених
судових витрат,

у с т а н о в и в:

20 серпня 2013 року ОСОБА_3 в особі
його представника - адвоката ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою до
ОСОБА_2 про стягнення матеріальних
збитків і моральної шкоди, завданих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, та відшкодування понесених
судових витрат, мотивуючи свої вимоги
тим, що відповідач відмовляється в
повному обсязі в добровільному порядку
виконати свій обов'язок за законом, чим
порушує права і законні інтереси
позивача.

У судовому засіданні представник
позивача - адвокат ОСОБА_1 підтримав
заявлені вимоги, в обґрунтування яких
послався на факти і обставини,
викладені у позовній заяві, та
зазначив, що ОСОБА_2 на підставі
трудового договору між ним та суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_3
працював водієм автотранспортного
засобу та експедитором, за
відповідачем був закріплений
автомобіль MAN, реєстраційний номер
НОМЕР_1. 22 травня 2013 року ОСОБА_2 на
даному автомобілі виїхав для виконання
своїх трудових обов'язків і на
автошляху Донецьк-Маріуполь з вини
відповідача сталася
дорожньо-транспортна пригода у виді
зіткнення з іншим транспортним
засобом, внаслідок якого належний на
праві власності ОСОБА_3 автомобіль
отримав суттєві технічні пошкодження.
Постановою судді Кіровського
районного суду м. Макіївки від 26 червня
2013 року ОСОБА_2 притягнуто до
адміністративної відповідальності за
вчинення адміністративного
правопорушення, передбаченого статтею
124 КпАП України. Сума відновлювального
ремонту належного ОСОБА_3 автомобіля за
даними акту оцінки становить 93244,73 грн.
Відповідач визнав свою провину в цій
дорожньо-транспортній пригоді, однак
відмовляється добровільно
компенсувати позивачу завдані його
винними діями матеріальні збитки на
ремонт автомобіля та припинив трудові
відносини з позивачем. У зв'язку з цим
позивач вимушений звернутися до суду
за захистом порушеного права.

Крім того, неправомірними діями ОСОБА_2
з пошкодження автомобіля внаслідок
дорожньої пригоди ОСОБА_3 заподіяно
моральну шкоду, компенсацію якої він
оцінює в сумі 3000 грн. Позивачем
понесені витрати у виді вартості авто
товарознавчої оцінки спеціалістом та
сплати судового збору при зверненні з
позовом до суду.

Враховуючи викладене, посилаючись на
положення статей 22, 23, 1166, 1167 Цивільного
кодексу України, представник позивача -
адвокат ОСОБА_1 просить суд стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3: матеріальні
збитки, завдані внаслідок пошкодження
при дорожньо-транспортній пригоді
автомобіля, в сумі 93244,73 грн.;
компенсацію моральної шкоди в сумі 3000,00
грн.; витрати на проведення дослідження
для встановлення вартості заподіяної
шкоди в сумі 850,00 грн. та судовий збір в
сумі 971,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
визнав частково. В судовому засіданні
він стверджував, що на підставі
договору знаходився з приватним
підприємцем ОСОБА_3 у трудових
відносинах: працював водієм і
експедитором. До його трудових
обов'язків входила перевозка меблів на
торгові точки по різним містам
Донецької області, її вантаж та
розвантажування в магазині. Договору
про повну матеріальну
відповідальність між ним та позивачем
не укладалось. 22 травня 2013 року після
виконання завдання він повертався в м.
Макіївку, однак з його вини на
автошляху Слов'янськ - Донецьк сталася
дорожньо-транспортна пригода, в
результаті якої належний ОСОБА_3
автомобіль отримав механічні
пошкодження. За домовленістю з
позивачем він до 22 серпня 2013 року
займався ремонтом аварійного
транспортного засобу, не отримуючи
неофіційної частини своєї заробітної
плати. Вартість відновлювального
ремонту автомобіля, за словами ОСОБА_3,
становила 35-40 тисяч гривень, оскільки
були куплені не нові запасні частини, а
такі, що вже знаходилися у вжитку.

Оскільки він не зміг взяти в
банковській установі грошовий кредит
для відшкодування шкоди, то вони
посварилися з позивачем і той вигнав
його з роботи, тому він не згодний з
розміром вказаної оцінщиком
матеріальної шкоди. Фактичні витрати
понесені позивачем є значно меншими.

Відповідач визнає, що для встановлення
вартості відновлювального ремонту
позивачу було необхідне проведення
автотоварознавчої оцінки пошкодженого
транспортного засобу, тому
погоджується з необхідністю
відшкодування ним ОСОБА_3 витрат на
спеціаліста в сумі 850 грн. та
компенсації моральної шкоди в сумі 3000
грн., а також частково розміру
понесених позивачем судових витрат.

Вислухавши пояснення сторін:
представника позивача та відповідача,
дослідивши надані докази, суд
установив наступне.

Державним реєстратором виконавчого
комітету Сніжнянської міської ради
Донецької області 06 листопада 1996 року
здійснена державна реєстрація ОСОБА_3
як фізичної особи - підприємця, що
підтверджено свідоцтвом серії НОМЕР_5.

Згідно свідоцтву платника єдиного
податку НОМЕР_7 виданого Сніжнянським
відділенням Торезської ОДПІ 30 травня
2012 року, суб'єкт господарювання ОСОБА_3
має право здійснювати господарську
діяльність, пов'язану з оптовою та
роздрібною торгівлею меблями, килимами
й освітлювальним приладдям та іншими
товарами для дому, вантажний
автомобільний транспорт, надання
послуг з перевезення речей (переїзду),
іншу допоміжну діяльність у сфері
транспорту.

01 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 як фізичною
особою-підприємцем та ОСОБА_2 як
працівником укладено безстроковий
трудовий договір, за умовами якого
працівник прийнятий на постійну роботу
водієм автотранспортного засобу та
експедитором. Працівник зобов'язаний
виконувати розпорядження фізичної
особи - підприємця, дотримуватися
внутрішнього трудового розпорядку,
правил техніки безпеки та пожежної
безпеки, підтримувати робоче місце,
майно та товар в належному
санітарно-гігієнічному стані, нести
повну відповідальність за товар та
майно, отримане від ФОП (п. 2).

Відповідно до пункту третього
трудового договору фізична особа -
підприємець ОСОБА_3 зобов'язується:
оплачувати працю працівника ОСОБА_2 у
розмірі 1410,00 грн. на місяць. Розмір
заробітної плати визначається за
згодою сторін, але не нижче законодавчо
установленого розміру мінімальної
заробітної плати, забезпечити безпечні
і нешкідливі умови праці для виконання
прийнятих працівником зобов'язань,
обладнати робоче місце відповідно до
вимог нормативних актів про охорону
праці, надавати необхідний інвентар,
робочий одяг.

Трудовий договір зареєстрований 01
жовтня 2012 року за №? 0 в
Сніжнянському міському центрі
зайнятості. Трудовий договір
розірваний сторонами 20 липня 2013 року.
ОСОБА_2 звільнено з роботи за прогули
згідно статтею 40 пункт 4 КЗпП України. 19
серпня 2013 року даний трудовий договір
уповноваженим органом знято з
реєстрації.

Постановою судді Кіровського
районного суду м. Макіївки від 26 червня
2013 року визнано, що 22 травня 2013 року,
приблизно о 14 годині 50 хвилин, ОСОБА_2,
керуючи автомобілем марки MAN 12.225,
реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись
по автошляху Слов'янськ - Донецьк
-Маріуполь, знаходячись на 73 км, в
порушення вимог пунктів 13.1, 13.3 Правил
дорожнього руху (затверджені
постановою Кабінету Міністрів України
10 жовтня 2001 року № 1306), виконуючи
випередження іншого транспортного
засобу, не урахував дорожню обстановку
і не вибрав безпечної швидкості руху,
щоб мати змогу постійно контролювати
рух автомобіля та безпечно керувати
ним, не дотримав безпечної дистанції та
безпечного інтервалу, внаслідок чого
скоїв зіткнення з автомобілем марки
«ТАТА», реєстраційний номер НОМЕР_2, що
призвело до механічних пошкоджень
транспортних засобів та пошкодження
вантажу.

За судовим рішенням ОСОБА_2 притягнуто
до адміністративної відповідальності
за статтею 124 КпАП України та на нього
накладено стягнення у вигляді штрафу в
розмірі 340,00 грн., який ним сплачено в
дохід держави.

Власником автомобіля марки «MAN», модель
12.225, Фургон-С, реєстраційний номер
НОМЕР_1, згідно свідоцтву про
реєстрацію ВРЕР ДАЇ з обслуговування м.
Львова та Пустомитівського району
НОМЕР_8 є ОСОБА_3

За даними звіту про оцінку майна №
071/13-А від 04 червня 2013 року, проведеного
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4
(сертифікат Фонду державного майна від
07.09.2010), вартість матеріальної шкоди,
завданої володільцю автомобілю марки
MAN 12.225, реєстраційний номер НОМЕР_1,
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, становить 93244,73 грн.

За правилами статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15
Цивільного кодексу України цивільні
права і обов'язки виникають із дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист.

Захист цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Виходячи з встановленого статтею
11 ЦПК України принципу диспозитивності
цивільного судочинства, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Обґрунтовуючи вимоги позивача, його
представник - адвокат ОСОБА_1 у позовній
заяві та в судовому засіданні послався
на положення статей 1166 і 1167 Цивільного
кодексу України.

Майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст. 1166
ЦК).

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті (ч.1 ст.1167 ЦК).

Між тим передбачені цими нормами
закону підстави відповідальності
особи за завдану майнову і моральну
шкоду регулюють загальні підстави
відповідальності за завдану шкоду та
застосовуються в разі виникнення між
сторонами спору в деліктних
зобов'язаннях.

Представленими суду доказами
встановлено, що ОСОБА_2 на підставі
відповідного договору перебував з
суб'єктом господарської діяльності -
приватним підприємцем-фізичною особою
ОСОБА_3 у трудових відносинах та під час
допущеної з його вини
дорожньо-транспортної пригоди
виконував обов'язки за трудовим
договором, здійснюючи за дорученням
позивача перевезення на закріпленому
за ним автомобілі MAN належного ФОП
ОСОБА_3 товару - меблів в магазини міст
Краматорська і Слов'янська Донецької
області та повертався в м. Макіївку.
Зазначені обставини визнані сторонами
в судовому засіданні, тому у
відповідності до частини 1 статті 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

Враховуючи встановлені конкретні
обставини по справі, суд дійшов
висновку, що положення закону, на які
здійснює посилання адвокат ОСОБА_1 як
на правову підставу позовних вимог
(статті 1166, 1167 ЦК України) не
поширюються на виниклі між сторонами
правовідносини, тому суд вважає
необхідним уточними фактичні підстави
позову та визначити норми
матеріального права, які їм
відповідають і підлягають
застосуванню у даному випадку.

Вирішення питання про характер спірних
правовідносин і щодо правової норми,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, у відповідності до
положень статті 214 ЦПК України є
обов'язком суду.

Підстави, умови, порядок, межі й розмір
матеріальної відповідальності
працівників за шкоду, заподіяну ними
підприємству, установі, організації,
встановлені главою ІХ Кодексу законів
про працю України. Суд вважає, що саме
ці правові норми підлягають
застосуванню при вирішенні спірних
правовідносин.

Приписами частин 1, 2 статті 130 цього
Кодексу визначено, що працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків. При покладанні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
розміру заподіяної шкоди, за винятком
випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких
заподіяно шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Як наголошується в частині 1 статті 134
КЗпП України, працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли: 1) між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей; 2) майно та інші цінності
були одержані працівником під звіт за
разовою довіреністю або за іншими
разовими документами; 3) шкоди завдано
діями працівника, які мають ознаки
діянь, переслідуваних у кримінальному
порядку; 4) шкоди завдано працівником,
який був у нетверезому стані; 5) шкоди
завдано недостачею, умисним знищенням
або умисним зіпсуванням матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, а також
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; 6) відповідно до
законодавства на працівника покладено
повну матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків.

Перелік вказаних підстав є вичерпним,
тому у випадках, не передбачених
статтею 134 цього Кодексу, притягнути
працівника до матеріальної
відповідальності неможливо.

Зі змісту статті 135-1 КЗпП України
випливає, що письмові договори про
повну матеріальну відповідальність
може бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджується в
порядку, який визначається
Кабінетом Міністрів України.

Умовами трудового договору від 01.10.2012
(п.2) на працівника - ОСОБА_2 покладено
зобов'язання «нести повну
відповідальність за товар та майно,
отримане від ФОП».

Постановою Державного комітету Ради
міністрів СРСР з праці та соціальних
питань і Секретаріатом Всесоюзної
центральної ради професійних спілок
від 28 грудня 1977 року № 446/24, яка є чинною
у відповідності до постанови Верховної
Ради України від 12 вересня 1991 року №
1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на
території України окремих актів
законодавства Союзу РСР», затверджено
Перелік посад і робіт, що заміщуються
чи виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
збереження, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва.

За основу притягнення працівників до
матеріальної відповідальності у
Переліку покладений зміст їх трудових
обов'язків, виконання функцій,
пов'язаних з обслуговуванням
матеріальних цінностей. Згідно додатку
№ 1 до постанови такі договори
укладаються з «експедиторами з
перевезення вантажів». Цей Перелік не
підлягає розширеному тлумаченню.

Посада водія не міститься у
зазначеному Переліку і не належить до
категорії працівників, з якими згідно з
статтею 135 КЗпП України може бути
укладений такий договір, тому договір
від 01.10.2012 в частині покладання на
ОСОБА_2 зобов'язання нести повну
матеріальну відповідальність за майно,
отримане ним від ФОП, не має юридичної
сили і не підлягає застосуванню.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 4 постанови від 29 грудня 1992 року
№ 14 «Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками», роз'яснив, що за
правилами ст. 132 КЗпП за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків, працівники, з вини яких її
заподіяно, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше від свого
середнього місячного заробітку, крім
випадків, коли законодавством вона
передбачена у більшому, ніж цей
заробіток, розмірі.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема,
слід розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Матеріальну відповідальність у межах
середнього місячного заробітку несуть
працівники, які допустили зіпсуття або
знищення цінностей в ході трудового
процесу.

Правові норми інституту матеріальної
відповідальності поширюються також на
випадки завдання працівниками шкоди
роботодавцю - суб'єктам
підприємницької діяльності та
фізичним особам, які використовують
працю найманих робітників, з якими ті
знаходяться в трудових відносинах.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ч. 1 ст. 58 ЦПК).

Змістом частини 1 статті 143 ЦПК України
передбачено, що для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, суд призначає експертизу
за заявою осіб, які беруть участь у
справі.

Не погоджуючись з розміром
матеріальної шкоди, внаслідок
пошкодження в дорожньо-транспортній
пригоді належного позивачу автомобіля
MAN, встановленої в акті оцінки від 04
червня 2013 року, ОСОБА_2 не навів
об'єктивних, належних доказів на
підтвердження своєї позиції та
відмовився від проведення по справі
автотоварознавчої експертизи.
Представник позивача такого
клопотання в судовому засіданні також
не заявив.

За правилами статті 138 КЗпП України для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

З огляду на викладене суд дійшов
висновку, що підстави для покладення на
ОСОБА_2 відповідальності за заподіяні
ним фізичній особі-підприємцю
дорожньо-транспортною пригодою збитки
у повному обсязі відсутні, тому позивач
повинен відшкодувати шкоду у розмірі
свого середнього місячного заробітку.

При матеріальній відповідальності в
межах середнього місячного заробітку
він визначається відповідно до
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 Порядку обчислення середньої
заробітної плати ( з відповідними
змінами і доповненнями) виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана відповідна виплата.

Приймаючи до уваги, що
дорожньо-транспортна подія, з якою
пов'язана відповідна виплата сталася 22
травня 2013 року, для встановлення
середнього місячного заробітку
береться заробітна плата ОСОБА_2 за
березень і квітень 2013 року.

Згідно наданої представником позивача
довідки від 10 лютого 2014 року № 7
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у
квітні 2013 року відповідачу нараховано
1470,00 грн.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 пояснив, що до цього
місяця заробітна плата ОСОБА_2
нараховувалася відповідно до умов
трудового договору від 01 жовтня 2012 року
в сумі 1410, 00 грн.

Вказані обставини - розмір заробітної
плати за березень 2013 року в сумі 1410,00
грн. визнані відповідачем у судовому
засіданні, тому відповідно до положень
частини 1 статті 61 ЦПК України вони не
підлягають доказуванню.

Проаналізувавши встановлені фактичні
обставини по справі, надані сторонами в
порядку статті 60 ЦПК України докази в
їх сукупності, суд дійшов висновку про
стягнення з відповідача на користь
позивача на відшкодування шкоди,
заподіяною дорожньо-транспортною
пригодою, грошові кошти в сумі 1440,00 грн.
(1410 + 1470) : 2).

Враховуючи конкретну обстановку, за
якої ОСОБА_2 було заподіяно матеріальну
шкоду майну позивача, ступінь вини
працівника, суд не вбачає підстав для
зменшення її розміру.

Твердження представника позивача про
те, що у зв'язку з відсутністю між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та
найманим працівником ОСОБА_2
укладеного договору про повну
матеріальну відповідальність до
спірних правовідносин треба
застосувати норму статті 1166 ЦК України,
яка регламентує загальні підстави
відшкодування завданої матеріальної
шкоди, не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства України, тому
судом не беруться до уваги.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 22
ЦК України особа, якій завдано збитків
в результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Для встановлення розміру
відновленого ремонту транспортного
засобу, який отримав механічні
пошкодження під час
дорожньо-транспортної пригоди, з метою
захисту порушеного права необхідно
висновок компетентного спеціаліста
або експертного дослідження.

За зверненням позивача про
визначення матеріальної шкоди,
завданої володільцеві автомобіля MAN
12.225, реєстраційний номер НОМЕР_1,
здійснено оцінщиком - фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4, який має
відповідний сертифікат Фонду
державного майна України. Вартість
виконаних робіт згідно акту-прийняття
становить 850,00 грн., які сплачені
позивачем, що підтверджено наданим
товарним чеком від 04 червня 2013 року.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заявлені
вимоги про відшкодування вартості
авто- товарознавчого дослідження
визнав у повному обсязі.

За правилами частини 1 статті 174 ЦПК
України позивач може відмовитися від
позову, а відповідач - визнати позов
протягом усього часу судового
розгляду, зробивши усну заяву. Якщо
відмову позивача від позову, визнання
позову відповідачем викладено в
адресованих суду письмових заявах, ці
заяви приєднуються до справи.

У разі визнання відповідачем позову, як
зазначено в частині 4 цієї статті, суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Враховуючи наведене, суд визнає, що
ОСОБА_3 понесені збитки у вигляді
сплати 850,00 грн. вартості оцінки
матеріальної шкоди, завданої
пошкодженням транспортного засобу
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, які необхідні для відновлення
порушено права позивача, вони визнані
відповідачем, тому позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Позивачем в особі представника -
адвоката ОСОБА_1 з посиланням на
положення статті 1167 ЦК України
заявлені позовні вимоги щодо стягнення
з ОСОБА_2 на його користь компенсації
моральної шкоди у сумі 3000,00 грн., які
обґрунтовані моральними стражданнями
ОСОБА_3, які виразилися в пережитих з
вини відповідача негативних почуттях:
були порушені найближчі плани
позивача, він постійно усвідомлює, що
автомобіль, який був для нього дорогим
майном, вже не буде таким як у минулому.
Відповідач не приніс своїх вибачень та
проявив повну байдужість до проблем
позивача внаслідок вчиненого з його
вини ДТП.

Відповідач ОСОБА_2 вимогу про
відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3
дорожньо-транспортною пригодою та
розмір її компенсації визнав.

Право особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав, випливає зі змісту норми статті 23
ЦК України, в якій також міститься
визначення моральної шкоди, яка
полягає, зокрема:1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з противоправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном, або в інший спосіб; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України в
пункті 2 постанови від 31 березня 1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснив, що спори про
відшкодування заподіяної фізичній
чи юридичній особі моральної
(немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема: - коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції або
випливає з її положень; - у випадках,
передбачених статтями 7, 440-1
Цивільного кодексу Української РСР
та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди (наприклад,
ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44
Закону "Про авторське право і суміжні
права"); - при порушенні зобов'язань,
які підпадають під дію Закону "Про
захист прав споживачів" чи інших
законів, що регулюють такі
зобов'язання і передбачають
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди.

Спірні правовідносини між сторонами
врегульовані нормами Кодексу законів
України про працю, зокрема положеннями
глави ІХ «Гарантії при покладенні на
працівників матеріальної
відповідальності за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації», в
положеннях якої не передбачено право
роботодавця вимагати компенсації
моральної шкоди у випадку наявності
підстав для матеріальної
відповідальності працівників за шкоду,
заподіяну внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.

Відшкодування моральної шкоди в
договірних відносинах не відбувається,
якщо таке відшкодування прямо не
передбачене договором, укладеним між
сторонами. Трудовий договір від 01
жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не
передбачає стягнення моральної шкоди
роботодавцем з найманого працівника.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що вимоги ОСОБА_3 про
стягнення з ОСОБА_2 компенсацію
моральної шкоди в сумі 3000 грн. не
ґрунтуються на законі, тому вони не
підлягають задоволенню.

У даному випадку визнання відповідачем
позову суперечить закону, тому у
відповідності до положень частини 4
статті 174 ЦПК України, суд таке визнання
не приймає.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

В матеріалах справи
документально - квитанцією банківської
установи підтверджена сума сплати
позивачем в дохід держави судового
збору в розмірі 971,00 грн. при зверненні з
позовом до суду.

Враховуючи, що пропорційне
співвідношення між загальною сумою
заявлених ОСОБА_3 позовних вимог
майнового характеру по справі (94094,73
грн.) та задоволеної судом суми (2290,00
грн.) складає 2,43%, на користь позивача з
відповідача підлягає стягненню 23,60 грн.
сплаченого судового збору.

На підставі вищенаведеного, керуючись
статтями 3, 11, 15, 61, 88, 143, 174, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, статтями 22, 23 Цивільного
кодексу України, статтями 130, 132, 134, 135,
135-1, 138 Кодексу законів про працю
України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 в особі
представника - адвоката ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на
користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер
НОМЕР_4, матеріальну шкоду у розмірі
середнього заробітку в сумі 1440 грн. 00
коп.; понесені витрати для відновлення
порушеного права в сумі 850,00 грн.;
відшкодування судових витрат в сумі 23,60
грн., а усього - в загальній сумі 2313 (дві
тисячі триста тринадцять) грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Кіровський районний суд
міста Макіївка протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: М.М.
Перевєрзєв