Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Маляренко І.Б.
Справа № 415/6578/13-ц
Провадження № 22ц/782/993/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.,

Суддів: Яреська А. В.,
Борисова Є. А.

За участю секретаря:
Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 05 лютого 2014 року
за позовом ОСОБА_2 до Лисичанської
міської ради про визнання додаткового
строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням
відмовлено у задоволенні
вищезазначених позовних вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення
Лисичанського міського

суду Луганської області від 05 лютого 2014
року як такого, що не відповідає
вимогам

цивільного процесуального права, і
ухвалення нового рішення про
задоволення

позову.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідача, дослідивши

матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах

доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до наступного

Так, статтею 213 ЦПК України встановлено,
що рішення суду повинно бути

законним і обґрунтованим, тобто суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,

повинен вирішити справу згідно із
законом, ухваливши рішення на основі
повно і всебічно

з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень,

підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
23.06.2010 року приватним нотаріусом

Лисичанського місцевого нотаріального
округу за реєстровим № 1146 був
посвідчений заповіт,

яким ОСОБА_4 заповіла своєму онуку,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю міста
Лисичанська Луганської

області, належний їй на праві приватної
власності будинок з господарськими
будівлями та

спорудами АДРЕСА_1 та усі належні їй

грошові рахунки, у тому числі грошові
внески № НОМЕР_3, № НОМЕР_2, № НОМЕР_1,

№ НОМЕР_4, які знаходяться в філії
Лисичанського відділення Ощадного
банку України №

2867/09, а також усі її права та обов'язки,
які належать їй на момент складання
цього заповіту, а

також ті права та обов'язки, які можуть
належати їй у майбутньому, все майно, де
б воно не було і з чого б воно не
складалось, і взагалі все те, що їй буде
належати на день смерті, і на що вона за

законом матиме право.

Згідно з копією Свідоцтва про
смерть серії - НОМЕР_5, виданого 15
листопада 2012

року Відділом реєстрації актів
цивільного стану Лисичанського
міського управління юстиції у

Луганській області, ОСОБА_4
померлаІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з Алфавітними книгами обліку
спадкових справ та інформаційною
довідкою зі

Спадкового реєстру після смерті ОСОБА_4
спадкова справа не заводилась.

Постановою про відмову у здійсненні
нотаріальної дії від 24.10.2013 року,
приватним

нотаріусом Лисичанського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_2
було відмовлено в оформленні спадщини
після померлої ОСОБА_4 в зв'язку з
пропущенням строку подання заяви.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Стаття 1272 ЦК України передбачає
наслідки пропущення строку для
прийнятті

спадщини. Згідно з ч.ч. 1, 2 цієї статті,
якщо спадкоємець протягом строку,
встановленого ст.

1270 ЦК, не подасть заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її, але за письмовою згодою
спадкоємців, які прийняли спадщину,
спадкоємець, який пропустив строк

для прийняття спадщини, може подати
заяву про прийняття спадщини нотаріусу
за місцем

відкриття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції послався на те, що
ОСОБА_2, який є громадянином Російської
Федерації, мав час на подання заяви до
нотаріальної

контори, в тому числі і шляхом
направлення поштою, але цього не
зробив, і таким чином

пропустив встановлений законом строк
без поважних причин.

Проте погодитись з таким висновком
суду не можна, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_2 є громадянином Російської
Федерації, з 19.05.2008 року зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_2, отримав страхове
свідоцтво № НОМЕР_6 від 14.11.2007

року у РФ, а також був постановлений на
облік фізичної особи у податковому
органа на території

РФ.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню

підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та

інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Позивач, звернувшись до суду,
наполягав на тому, що не знав дати
смерті своєї бабусі,

дізнався про це з телефонної розмови з
сусідкою ОСОБА_7, якій доручив її
доглядати.

В суді першої інстанції допитана в
якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вона
була сусідкою померлої ОСОБА_4 Позивач
по справі ОСОБА_2 є онуком померлої. При
житті ОСОБА_4 з онуком постійно
спілкувалася, стосунки у них були
дружні. Знає, що

ОСОБА_2 поїхав до Російської Федерації,
є громадянином РФ. Коли померла ОСОБА_4,
вона не змогла додзвонитися до ОСОБА_2,
бо не мала номеру його телефону, та не
мала можливості повідомити йому про
смерть бабусі. Потім, через деякий час,
приблизно навесні 2013 року, точно час не
пам'ятає, ОСОБА_2 сам зателефонував їй, і
вона повідомила його про смерть ОСОБА_4
Під час телефонної розмови він
попросив її доглядати за будинком
ОСОБА_4 Вона поховала ОСОБА_4, доглядала
за будинком померлої. Після смерті
ОСОБА_4 ОСОБА_2 вперше приїхав в квітні
або в травні 2013 року, було тепло, точно
часу не пам'ятає. Інших спадкоємців у
померлої ОСОБА_4 не було.

Сам же ОСОБА_2 в позовній заяві
посилався на те, що вперше приїхав до

Лисичанська тільки 23.10.2013 року, і
наступного дня звернувся до нотаріуса.

На підтвердження зазначеного
надав суду квиток на автобус
сполученням «Ростов-

Луганськ», датований саме 23.10.2013 року, і
копію постанови про відмову здійснення

нотаріальної дії, датовану 24.10.2013 року.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2 пояснила, що і
телефонна

розмова між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відбулася
не навесні 2013 року, а восени, коли
дійсно було тепло, про що свідок могла
підзабути в силу тривалості часу
настання події і свого

віку.

Дані пояснення в сукупності із
наданими позивачем доказами колегія
суддів вважає

такими, що заслуговують на увагу,
оскільки пояснення свідка ОСОБА_7,
надані в суді

першої інстанції, містять, як
зазначалося вище, посилання на те, що
вона точно не пам'ятає ні

часу, коли їй подзвонив ОСОБА_2, ні часу
його приїзду.

Рішення ж суду в силу вимог ч.4 ст.
60 ЦПК України не може ґрунтуватись на

припущеннях.

Лисичанська міська рада як
відповідач доказів на спростування
доводів позивача суду не

надала.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновки суду не
відповідають фактичним

обставинам справи і наявним у справі
доказам, а тому згідно з вимогами ст. 309
ЦПК України

підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,
подану через представника ОСОБА_3, -
задовольнити.

Рішення Лисичанського міського
суду Луганської області від 05 лютого 2014
року -

скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_2

Володимировича - задовольнити.

Визначити ОСОБА_2 додатковий
строк для подання заяви

про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2,
тривалістю у три місяці.

Рішення набирає чинності
негайно, але протягом 20 днів може бути
оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з

розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: