Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/110/14
Головуючий у 1 інстанції: Воробйов
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.

Судді Кримська О.М.,

Дашковська А.В.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 22 жовтня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
витребування майна та визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що на
підставі Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 19.08.2009 року серії
САС №481371 він набув у власність 1/2
частину об'єкта нерухомого майна, який
складається з будівлі кафе-бару літ. А-2,
топочної літ. Б, шашличної літ. В, що
розташовані по АДРЕСА_1. Право
власності на вищевказану частину
об'єкту нерухомості було зареєстровано
в Реєстрі прав власності на нерухоме
майно, що підтверджується витягом від
19.12.2009 року № 24845756.

05.08.2008 року з метою оформлення
правовстановлюючих документів на 1/2
частку будівель по АДРЕСА_1, позивач
видав своїй матері ОСОБА_3 довіреність,
яка була посвідчена приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрована в реєстрі за № 2463.

У 2012 році позивачу стало відомо, що у
квітні 2012 року ОСОБА_6 ініціювала
звернення до Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська із позовом до
нього та ОСОБА_7, як поручителя, про
стягнення боргу в сумі 267 500 грн. за
нібито укладеним договором позики від
11 квітня 2010 року. В процесі розгляду
даної справи, сторони уклали мирову
угоду від 02 травня 2012 року, відповідно
до якої ОСОБА_6, ОСОБА_3, яка діяла від
імені ОСОБА_4, та ОСОБА_7 погодили
припинити зобов'язання за договором
позики від 11.04.2010 року та договором
поруки від 11.04.2010 року передачею
відступного. У якості відступного у
власність ОСОБА_6 було передане належне
позивачу нерухоме майно - 1/2 частина
будівлі кафе-бару літ. А-2, топочної літ.
Б, шашличної літ. В, що розташовані по
АДРЕСА_1 та обумовлено, що у зв'язку із
передачею відступного за ОСОБА_6
визнається право власності на дане
нерухоме майно.

Ухвалою Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 04.05.2012 року
визнано зазначену мирову угоду. На
підставі цієї ухвали ОСОБА_6
зареєструвала за собою право власності
на 1/2 частину будівлі кафе-бару літ. А-2,
топочної літ. Б, шашличної літ. в, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Проте вже через два місяці після
набуття права власності на 1/2 частину
об'єкту нерухомості по АДРЕСА_1 ОСОБА_6
за нотаріально посвідченим договором
дарування від 25.07.2012 року, реєстровий
№2032 подарувала його ОСОБА_3.

Позивач вказував, що ОСОБА_3 своїми
діями реалізувала намір захоплення
належної йому частки нерухомості в
особистих цілях. В свою чергу ОСОБА_6 не
мала реального наміру отримати у
власність нерухомість, а діяла в
інтересах своєї доньки, яка
використала матір у протизаконному
привласненні майна. Між тим належне
позивачу нерухоме майно коштує в
кілька разів більше, аніж 250 000 грн., так
як розташоване в центрі м. Запоріжжя і
являє собою комерційно успішний заклад
кафе. Так у договорі дарування від
25.07.2012 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 оцінили це майно
у 810 891 грн..

В подальшому, за апеляційною скаргою
позивача, ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 06.02.2013
року скасовано ухвалу Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
04.05.2012 року по справі №406/6327/12, справу
направлено до суду першої інстанції
для продовження розгляду.

З урахуванням скасування ухвали суду
від 04.05.2012 року як незаконної, на
підставі якої нерухоме майно вибуло з
володіння позивача та право власності
на яке перейшло за невідплатним
договором до іншої особи, позивач
просив витребувати вказане нерухоме
майно з чужого незаконного володіння
та визнати право власності на нього.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 22
жовтня 2013 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частину
об'єкта нерухомого майна, який
складається з будівлі кафе-бару літ. А-2,
топочної літ. Б, шашличної літ. В та
розташований по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину об'єкта нерухомого майна, який
складається з будівлі кафе-бару літ. А-2,
топочної літ. Б, шашличної літ. В та
розташований по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3 441
грн. судових витрат у вигляді
сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, учасників
апеляційного розгляду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

У розумінні ст. 387 ЦК України позивач
повинен довести, а суд встановити
факти, які не тільки доводять право
власності позивача на майно, а і його
право на витребування цього майна;
вибуття майна з володіння позивача і
знаходження його у відповідача;
незаконність володіння відповідачем
майном позивача; відсутність між
позивачем і відповідачем
зобов'язально-правових відносин щодо
спірного майна.

Отже, предметом позову на підставі ст.
387 ЦК України виступає вимога власника,
який не володіє майном, до особи, яка
незаконно заволоділа цим майном.

Встановлено, що ОСОБА_4 на підставі
рішення виконавчого комітету
Запорізької міської ради від 24.12.2008
року набув право власності на 1/2
частину об'єкта нерухомого майна, який
складається з будівлі кафе-бару літ. А-2,
топочної літ. Б, шашличної літ. В, що
розташовані по АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 19.08.2009
серії САС №481371 та витягом від 19.12.2009 №
24845756 (а.с.6, 7).

Довіреністю від 05.08.2008 року ОСОБА_4
уповноважив ОСОБА_3 щодо розпорядження
всім його майном з правом купувати,
продавати, обмінювати, закладати і
приймати у заставу будівлі, квартири та
будь-яке інше майно, визначаючи умови
правочинів на власний розсуд, а також
вести від його імені справи цивільні і
карні в усіх судових установах з усіма
правами,наданим позивачу, відповідачу,
третій особі і потерпілому (а.с. 8).

Ухвалою Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 04 травня 2012
року визнано укладену між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, ОСОБА_7 мирову угоду, за якою
припинено зобов'язання ОСОБА_4 за
договором позики від 11.04.2010 року, ОСОБА_7
за договором поруки від 11.04.2010 року та
передача ОСОБА_4 у приватну власність
ОСОБА_6 відступного нерухомого майна:1/2
частина будівлі кафе-бару ліг. А-2,
топочної літ. Б, шашличної літ. В, що
розташовані по АДРЕСА_1 та визнання за
ОСОБА_6 права приватної власності на
зазначене нерухоме майно, що підлягає
державній реєстрації. Провадження у
справі припинено на підставі п. 4 ст. 205
ЦПК України (а.с.66).

25.07.2012 року між було укладено договір
дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала, а
ОСОБА_3 отримала в дар 1/2 частину
будівлі кафе-бару літ. А-2, топочної літ.
Б, шашличної літ. В, що розташовані по
АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно право власності на 1/2 частину
будівлі кафе-бару літ. А-2, топочної літ.
Б, шашличної літ. В, що розташовані по
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на
підставі договору дарування від 25.07.2012
року (а.с.75).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетроської області від 06 лютого
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено, ухвалу Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
04 травня 2012 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції (а.с.65).

Внаслідок скасування рішення суду
втрачаються й властивості законної
сили рішення як акта правосуддя -
загальнообов'язковість, виконуваність,
преюдиціальність, виключність та
реалізованість, а тому наступна
передача майна за невідплатним
договором відповідачу є незаконною.

Отже, власник майна, який його
позбувся поза своєю волею, має право
вимагати повернення майна з чужого
незаконного володіння, що передбачено
ст. ст.. 330, 388 ЦПК України.

Задовольняючи в повному обсязі позов,
суд першої інстанції правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню,
повно, всебічно та обґрунтовано дійшов
до висновку, що ОСОБА_3 незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа належною позивачу 1/2
частиною об'єктів нерухомості по
АДРЕСА_1, набувши його безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати.

При встановленні зазначених
фактів судом першої інстанції не було
порушено норм цивільного
процесуального закону, зазначені
висновки судів відповідають
обставинам справи, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані.

Доводи апелянта про розгляд
справи за її відсутності, є
неприйнятними, оскільки судом першої
інстанції правильно застосованої
норми ст. 169 ЦПК України, яка визначає
наслідки неявки в судове засідання
особи, яка бере участь у справі.

Твердження апелянта про те, що
судом не залучена до участі у справі
дружина позивача, так як спірна частка
нерухомості, на думку апелянта. є
сумісним майном подружжя, а саме
позивача та його дружини, є
безпідставним, оскільки не стосується
предмета позовних вимог.

Інші приведені в апеляційній скарзі
доводи не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтами норм
матеріального та процесуального
закону.

З мотивів, викладених вище, колегія
суддів, вважає, що відсутні передбачені
законом підстави для скасування
рішення суду першої інстанції та для
ухвалення нового рішення по справі або
зміни цього рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2013 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: