У Х В А Л А

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»,
третя особа - товариство з обмеженою
відповідальністю «Український
стандарт», про розірвання договору та
стягнення коштів за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Банк Перший» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 21 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 11 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідно до умов договору про
участь у фонді фінансування
будівництва (далі - ФФБ) виду «А» від 25
квітня 2008 року він передав публічному
акціонерному товариству «Банк Перший»
(далі - ПАТ «Банк Перший») у довірчу
власність грошові кошти у розмірі 230 537
грн 90 коп., що відповідає вартості
об'єкта інвестування будівництва
квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
у визначений договором строк житловий
будинок в експлуатацію не був уведений,
позивач просив розірвати зазначений
договір та стягнути з відповідача
сплачені грошові кошти у розмірі 230 537
грн 90 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 21 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 11 листопада 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Розірвано договір від 25
квітня 2008 року про участь у Фонді
фінансування будівництва виду «А»,
укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк
Перший». Стягнуто з ПАТ «Банк Перший»
на користь ОСОБА_3 грошові кошти у
розмірі 230 537 грн. 90 коп. Розподілено
судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Перший»
просить скасувати судові рішення,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що порушення строків введення
багатоквартирного житлового будинку в
експлуатацію є істотним порушенням
умов договору участі у ФФБ виду «А», що
відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України,
ст. 20 Закону України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла і операціях з нерухомістю» є
підставою для його розірвання.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 25 квітня 2008 року
ОСОБА_3 уклав із ПАТ «Банк Перший»
договір про участь у ФФБ виду «А»,
відповідно до умов якого передав у
довірчу власність банку грошові кошти
у розмірі 230 537 грн. 90 коп., що відповідає
вартості об'єкта інвестування
будівництва квартири АДРЕСА_1.

У визначений договором строк житловий
будинок в експлуатацію не введено,
строк його здачі порушено.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України
«Про фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» у
разі порушення забудовником строків
спорудження об'єкта будівництва або у
разі неналежного виконання
управителем своїх обов'язків,
передбачених частиною першою цієї
статті, довіритель має право вимагати
від управителя дострокового
розірвання договору та виплати йому
коштів. Управитель зобов'язаний
виплатити довірителю кошти у сумі, що
визначається відповідно до ст. 20 цього
Закону при відмові довірителя від
участі у ФФБ і не може бути меншою за
суму, внесену довірителем до ФФБ.
Довіритель не сплачує управителю
винагороду за виплату йому коштів у
разі, якщо довіритель відмовляється
від участі у ФФБ з підстав, визначених
цією частиною.

Застосувавши зазначену норму права,
суди не звернули уваги на наступне.

З договору між сторонами убачається, що
позивач передав відповідачу грошові
кошти у довірчу власність, при цьому
банк зобов'язався використати ці кошти
для фінансування житлових будинків,
яке здійснюватиметься ТОВ «Будівельна
компанія «Український будівельний
стандарт».

Згідно з ч. 7 ст. 20 Закону України «Про
фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві
житла та операціях з нерухомістю» сума
коштів, яка підлягає поверненню
довірителю у випадках, передбачених ч.
ч. 4-6 цієї статті, повертається
довірителю протягом п'яти днів після
здійснення управителем наступної
повної реалізації відповідного об'єкта
інвестування або після введення
об'єкта будівництва в експлуатацію.

Оскільки з матеріалів справи
убачається, що об'єкт інвестування -
житловий будинок АДРЕСА_1 станом на
дату звернення до суду з позовом не був
введений в експлуатацію, то суди згідно
зі ст. 214 ЦПК України не дали висновку
про те, чи наявні підстави вважати, що
сума коштів, сплачених у рахунок участі
у фонді фінансування будівництва,
підлягає поверненню.

Крім того, згідно із ч. 4 ст. 17 Закону
України «Про фінансово-кредитні
механізми і управління майном при
будівництві житла та операціях з
нерухомістю» для участі у фонді
фінансування будівництва виду «А»
виплата коштів довірителю не може
здійснюватися за рахунок іншого фонду
фінансування будівництва або власного
майна управителя.

При цьому суди не звернули уваги і на
положення ст. 11 цього Закону України,
яка передбачає, що управитель ФФБ при
здійсненні управління ФФБ не несе
відповідальності власним майном за
виплату коштів довірителю ФФБ у разі
його відмови від участі у ФФБ виду А,
якщо управитель ФФБ дотримався
встановлених Правилами ФФБ процедур
щодо забезпечення можливості
отримання отримання довірителем
коштів ФФБ на вимогу довірителя.

Також, з урахуванням вимог ст. 3 Закону
України «Про запобігання впливу
світової фінансової кризи на розвиток
будівельної галузі та житлового
будівництва» виплата коштів
проводиться банком після повернення
забудовником коштів в управління
управителю фонду фінансування
будівництва, які повертаються
довірителю після здійснення
управителем наступної реалізації
відповідного об'єкта інвестування або
після введення об'єкта в експлуатацію.

Суди на зазначене уваги не звернули та
дійшли передчасного висновку про
наявність підстав для розірвання
договору між довірителем і управителем
та стягнення з ПАТ «Банк Перший» на
користь позивача внесених ним грошових
коштів, оскільки забудовником порушені
строки спорудження об'єкта
будівництва, житловий будинок в
експлуатацію не зданий.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; не
визначились, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; не
навели правових підстав для
задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 21 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 11 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська