УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л.,Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Остапчука
Д.О.,-розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, Коцюбинської селищної ради
Київської області третя особа: ОСОБА_8,
про визнання рішень селищної ради
протиправними, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 04 жовтня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 05 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7, Коцюбинської
селищної ради Київської області, третя
особа: ОСОБА_8, про визнання незаконними
рішення Коцюбинської селищної ради
№97/29 від 16 грудня 1997 року «Про передачу
земельної ділянки у власність» площею
0,427 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_7, рішення
Коцюбинської селищної ради № 97 від 18
травня 2010 року «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання державних актів, що
посвідчують право власності на
земельні ділянки громадян» за яким
відповідачу ОСОБА_7 передано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,0370
га за згаданою адресою, та визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку площею
0,0370 га, виданого на ім'я ОСОБА_7,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідачем ОСОБА_7 неправомірно
приватизовано частину земельної
ділянки без врахування її інтересів, як
співвласника. Позивач просила позов
задовольнити.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 04 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 05 грудня
2013 року, позов ОСОБА_6 задоволено.
Визнано незаконним рішення
Коцюбинської селищної ради №97/29 від 16
грудня 1997 року «Про передачу у
власність земельної ділянки площею 0,427
га по АДРЕСА_1 ОСОБА_7». Визнано
незаконним рішення Коцюбинської
селищної ради №97 від 18
травня 2010 року «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання державних актів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку та передачу у
приватну власність земельної ділянки
площею 0,0370 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_7».
Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0370 га з кадастровим номером
:01:017:0042, розташовану по
АДРЕСА_1, який виданий на ім'я ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
вказані судові рішення першої та
апеляційної інстанції скасувати, а
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції з
висновками якого погодився й
апеляційний суд виходив з того, що при
передачі у приватну власність спірної
земельної ділянки відповідачу були
порушені вимоги ст. 118 Земельного
Кодексу, оскільки позивачка є
співвласником житлового будинку, то
вона має право на частину земельної
ділянки закріплену за цим будинком
пропорційно розміру її частки у
спільній власності на будинок.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна виходячи
з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачу на підставі договору
дарування від 21 червня 1995 року на праві
спільної часткової власності належить
1/10 частина будинку АДРЕСА_1.

Іншими співвласниками вказаного
домоволодіння є відповідач
ОСОБА_7, якому належить 7/30 частин та
ОСОБА_8, який є власником 2/3 частин
домоволодіння.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 15 червня 1994 року,
домоволодіння АДРЕСА_1 розподілено в
натурі між ОСОБА_7 та ОСОБА_9,
правонаступником якої є її син ОСОБА_8
ОСОБА_7 була виділена 1/3 частина
будинку, а ОСОБА_9 - 2/3
частини, відповідно був визначений
порядок користування земельною
ділянкою за цією ж адресою, ОСОБА_7
виділено в користування 395 кв.м, а
ОСОБА_9 - 595 кв.м, та 66 кв.м. залишено в
загальному користуванні сторін.

Відповідно до договору дарування,
укладеного 21 червня 1995 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_6, останній було подаровано
приміщення, які становлять 1/10 частину
будинку, зокрема, 2-4 житлова кімната,
площею 11,7 кв.м, 2-5 кухня площею 4,2 кв.м, 2-6
коридор площею 4,3 кв.м. та водночас в
цьому договорі зазначена
зареєстрованою за цим будинком
земельна ділянка площею 1000 кв.м.

Рішенням виконкому Коцюбинської
селищної ради Київської області
№ 97/29 від 16 грудня 1997 року ОСОБА_7
передано безкоштовно у приватну
власність для обслуговування
житлового будинку, господарських
споруд і будівель, земельну ділянку в
існуючих межах площею 0,0428 га,
розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням 41 сесії п'ятого скликання
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 18 травня 2010 року №97 «Про
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
державних актів, що посвідчують право
власності на земельні ділянки
громадян», затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання державних актів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку та передано ОСОБА_7 у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,0370 га за згаданою адресою.

На підставі вказаного рішення, 01 грудня
2010 року на ім'я ОСОБА_7
виданий державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,0370 га, розташовану по АДРЕСА_1, серії ЯК
№039085, зареєстрований у відділі
Держкомзему у м. Ірпінь Київської
області 03 березня 2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач звернувся до суду із
клопотанням, у вигляді заперечень про
застосування до позовних вимог
положення про сплив строків позовної
давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Із роз'яснень викладених у абзаці 3
пункту 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня 2009 року №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» передбачено, що встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог,
суд першої інстанції в порушення ст.ст.
212-215 ЦПК України, належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин, не надав належної
оцінки наявним у справі доказам,
зокрема, приймаючи до уваги доводи
позивача, що рішенням Коцюбинської
селищної ради Київської області від 16
грудня 1997 року порушені її права як
співвласника спірного домоволодіння,
залишив поза увагою її позовні вимоги
щодо поновлення строку на оскарження
вказаного рішення, не перевіривши
поважних причин такого пропуску. Крім
того, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції не розглянув клопотання
відповідача ОСОБА_7, викладеного у
вигляді заперечень про застосування
строків позовної давності та зауважив
лише, що вказані заперечення є
надуманими та безпідставними,
залишивши поза увагою роз'яснення,
викладені у абзаці 3 пункту 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі».

Водночас, судом першої інстанції не
перевірено чи зверталась позивач до
органів місцевого самоврядування з
приводу оформлення земельної ділянки,
яка відповідає її частці у спірному
домоволодінні, оскільки такі дані
матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення
першої та апеляційної інстанції в
частині визнання незаконним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 16 грудня 1997 року не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що позовні вимоги щодо
визнання незаконним рішення
Коцюбинської селищної ради №97 від 18
травня 2010 року «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання державних актів, що
посвідчують право власності на
земельні ділянки громадян» та визнання
недійсним державного акта на право
власності на земельну ділянку площею
0,0370 га, виданого на ім'я ОСОБА_7 є
похідними від позовних вимог про
визнання незаконним рішення
Коцюбинської селищної ради Київської
області від 16 грудня 1997 року, судові
рішення в цій частині також підлягають
скасуванню.

Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 04 жовтня 2013 року
та рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 05 грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук