У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.,

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, в
інтересах якої діє ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
18 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Газети «Новини
Закарпаття», ОСОБА_4 про захист
авторського права та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Представник позивача ОСОБА_3 оскаржив в
апеляційному порядку рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
18 листопада 2013 року, яким у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Газети «Новини
Закарпаття», ОСОБА_4 про захист
авторського права та відшкодування
моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.
Зокрема зазначає, що стаття в газеті
«Новини Закарпаття» надрукована без
відома та погодження її автора та
порушує авторські права передбачені
ст. 440 ЦК України. Вважає, що судом взято
до уваги неналежний доказ, внаслідок
чого рішення є незаконним. Зокрема,
додане відповідачем прохання ОСОБА_5 не
відповідає вимогам ЗУ «Про звернення
громадян». Також конверт, в якому
нібито надійшло дане прохання ОСОБА_5,
не містить жодного відбитку поштового
штемпеля, як це передбачено п.73 Правил
надання послуг поштового зв'язку. Крім
того, найголовнішим доказом порушення
відповідачем авторського права є те, що
стаття підписана автором ОСОБА_4.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити з наступних
підстав.

Встановлено, що у НОМЕР_2 номері газети
"Калейдоскоп, реклами, інформації та
оголошень" від ІНФОРМАЦІЯ_2 року
надруковано інтерв'ю позивача з ОСОБА_5
- "ІНФОРМАЦІЯ_3" (а.с.32, 35).

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_5 року у НОМЕР_1
газети "Новини Закарпаття", надруковано
інтерв'ю з співачкою ОСОБА_5 -
"ІНФОРМАЦІЯ_4" ОСОБА_5". Під матеріалом
вказано, що розмовляв «ОСОБА_4» (а.с.33, 34,
52-55).

Пред'явлений ОСОБА_2 позов мотивовано
тим, що дана публікація в газеті
«Новини Закарпаття» здійснена без її
згоди як автора, чим порушено її
майнові права інтелектуальної
власності на твір (ст. 440 ЦК України).

Відповідно до приписів даної норми,
майновими правами інтелектуальної
власності на твір є: 1) право на
використання твору; 2) виключне право
дозволяти використання твору; 3) право
перешкоджати неправомірному
використанню твору, в тому числі
забороняти таке використання; 4) інші
майнові права інтелектуальної
власності, встановлені законом.
Майнові права на твір належать його
авторові, якщо інше не встановлено
договором чи законом.

Частиною 3 ст. 442 ЦК України передбачено,
що використання твору здійснюється
лише за згодою автора, крім випадків
правомірного використання твору без
такої згоди, встановлених цим Кодексом
та іншим законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
даний твір є інтерв'ю, співавтором
якого є також ОСОБА_5, яка дала дозвіл
редакції газети «Новини Закарпаття» на
його опублікування, а тому права
позивачки не порушені.

З даним висновком повністю
погоджується колегія суддів, оскільки
він ґрунтується на нормах
матеріального права та наявних у справ
доказах.

Зокрема згідно ч.1 ст. 13 ЗУ «Про
авторське право і суміжні права»
співавторами є особи, спільною творчою
працею яких створено твір. Авторське
право на твір, створений у
співавторстві, належить всім
співавторам незалежно від того, чи
утворює такий твір одне нерозривне
ціле або складається із частин, кожна з
яких має самостійне значення.
Відносини між співавторами
визначаються угодою, укладеною між
ними. Право опублікування та іншого
використання твору в цілому належить
всім співавторам.

З аналізу даної норми можна дійти
висновку, що якщо твір, створений у
співавторстві, утворює одне нерозривне
ціле, то жоден із співавторів не може
без достатніх підстав відмовити іншим
у дозволі на опублікування твору.

Судом вірно встановлено, що твір, який є
предметом даного спору, відноситься до
такого об'єкта авторського права як
інтерв'ю, оскільки є розмовою
журналіста з відомою особою,
оформленою у формі питання-відповідь.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про
авторське право і суміжні права»
співавторством є також авторське право
на інтерв'ю. Співавторами інтерв'ю є
особа, яка дала інтерв'ю, та особа, яка
його взяла. Опублікування запису
інтерв'ю допускається лише за згодою
особи, яка дала інтерв'ю.

Таким чином ОСОБА_5 разом з позивачкою є
співавтором даного інтерв'ю.

Як вірно встановлено судом жодної
угоди між співавторами щодо
використання даного твору не
укладалося.

Оскільки чинним законодавством
встановлена обов'язковість отримання
згоди на публікацію запису інтерв'ю
лише у особи, яка його дає, то з
врахуванням приписів ч.1 ст. 13 ЗУ «Про
авторське право і суміжні права» можна
дійти висновку, що у разі отримання
такої згоди від особи, яка дає інтерв'ю,
воно може бути опубліковано редакцією
навіть без згоди журналіста, що брав
інтерв'ю.

Таким чином доводи апеляційної скарги,
що на публікацію інтерв'ю необхідна
була обов'язкова згода позивачки не
ґрунтуються на нормах матеріального
права.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_5 дала таку згоду, що
підтверджується підписаним нею
проханням про розміщення даного
інтерв'ю (статті) в газеті «Новини
Закарпаття» (а.с.47). Дане прохання
складено 15.03.2012 року (до дати випуску
НОМЕР_1 газети "Новини Закарпаття"),
підписано ОСОБА_5 та адресовано
головному редактору газети «Новини
Закарпаття», а тому є належним доказом
отримання відповідачем згоди на
публікацію інтерв'ю.

При цьому колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги щодо
неналежності даного доказу, з
посиланням на ЗУ «Про звернення
громадян» та п.73 Правил надання послуг
поштового зв'язку, зважаючи на
наступне.

Вищезазначена згода є по суті
одностороннім правочином, до форми
якого не встановлено жодних вимог, а
тому така згода може оформлятися в
довільній формі, в тому числі і в формі
вищезазначеного прохання. Дана згода
не є формою звернення громадян, а
відтак вимоги ЗУ «Про звернення
громадян» на неї не поширюються і
посилання апелянта на даний Закон є
необґрунтованим. Також безпідставним є
посилання апелянта на п.73 Правил
надання послуг поштового зв'язку,
оскільки поштовий конверт, у якому
надіслано дану згоду, відправлено з
Швейцарії (а.с.46), а тому п.73 Правил
надання послуг поштового зв'язку, який
регулює приймання для пересилання
письмової кореспонденції, на нього не
поширюється (такий конверт приймався
для пересилання не в Україні).

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів констатує, що редакція газети
«Новини Закарпаття» мала право на
публікацію вищезазначеного інтерв'ю з
ОСОБА_5 і такою публікацією не порушені
майнові права інтелектуальної
власності на твір позивачки.

Стосовно доводів апеляційної скарги
щодо підписання статті автором ОСОБА_4
колегія суддів констатує наступне.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2,
нею пред'явлений позов з підстав
порушення її майнових прав
інтелектуальної власності на твір, а
саме публікація її твору без надання
згоди автора (ст. 440 ЦК України). Позовна
заява не містить жодного іншого
обґрунтування порушення авторського
права позивачки. В процесі розгляду
справи в суді першої інстанції,
позивачка не змінювала підстави свого
позову в порядку ст. 31 ЦПК України.

Під надрукованим в НОМЕР_1 газети
"Новини Закарпаття" інтерв'ю з ОСОБА_5
вказано, що розмову вів ОСОБА_4. Як
слідує з заперечення відповідача на
позов, «ОСОБА_4» є редакційним
псевдонімом відповідача проставленим
під даним інтерв'ю.

Разом з тим, згідно ст. 438 ЦК України,
право вимагати зазначення свого імені
у зв'язку з використанням твору, якщо це
практично можливо та право обирати
псевдонім у зв'язку з використанням
твору відносяться до особистих
немайнових прав автора.

Оскільки позивачкою не пред'являвся
позов з підстав порушення її особистих
немайнових прав автора, то дані
обставини судом першої інстанції не
досліджувалося і таким суд не давав
правового висновку. Під час
апеляційного провадження позивач не
має права змінювати підстави позову, а
тому дані доводи апеляційної скарги не
беруться до уваги колегією суддів.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством, що у відповідності до
положень ст. 308 ЦПК України є підставою
для відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 11, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах
якої діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 18 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді