АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю ОСОБА_1 та її представника
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користування майном та вселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 18 листопада 2013 року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом.

Просила:

- зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй
перешкод у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та надати позивачці ключі від
даної квартири та вселити її у вказане
житлове приміщення;

- зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй
перешкоди в користуванні спірною
квартирою.

Посилалася на те, що вона та ОСОБА_3 є
співвласниками квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі проживає ОСОБА_5,
яка наймає житлове приміщення з
дозволу ОСОБА_3 без відома позивачки та
відмовляється впустити її до житлового
приміщення.

Крім того, ОСОБА_3 чинить позивачці
перешкоди у користуванні вищевказаним
нерухомим майном, відмовляється надати
ключі від вхідних дверей квартири.

Заочним рішення Садгірського
районного суду міста Чернівці від 18
листопада 2013 року позовну заяву
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити
ОСОБА_1 перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 на надати позивачці
ключі та вселити її у вищевказану
квартиру.

Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити
позивачці перешкоди у користуванні
спірною квартирою.

Ухвалою Садгірського районного
суду міста Чернівці від 26 грудня 2013
року заяву ОСОБА_4 про перегляд
заочного рішення суду першої інстанції
залишено без задоволення.

Ухвалою Садгірського районного
суду міста Чернівці від 26 грудня 2013
року заяву ОСОБА_3 про перегляд
заочного рішення суду першої інстанції
залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
заочне рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що на момент звернення
позивачки до міліції у спірній
квартирі проживала ОСОБА_4, яка не
впустила ОСОБА_6, яка діяла за
довіреністю ОСОБА_1 до вказаного
житлового приміщення.

Відповідачі своїми діями
перешкоджають позивачу у здійснення
свого права володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, а тому
порушене право необхідно відновити.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Так, частиною 1 статті 316 ЦК України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

В частині 1 статті 319 ЦК України
визначено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК
України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно частин 1-3 статті 358 ЦК України
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У

разі неможливості цього він має
право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи
рішенням Садгірського районного суду
міста Чернівці від 10 вересня 2012 року
визнано за ОСОБА_1 право власності на
спадкове майно після смерті ОСОБА_7,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме на
1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1
(а.с.5-8).

13 лютого 2013 року право власності ОСОБА_1
на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1
зареєстровано, що підтверджується
копією витягу з Державного реєстру
прав на нерухоме майно про реєстрації
права власності від 22 лютого 2013 року
№678751 (а.с.62).

Згідно довідки УМВС України в
Чернівецькій області від 11 квітня 2013
року №33/3467 та матеріалу №504 від 11
березня 2013 року по зверненню ОСОБА_6
вбачається, що на момент звернення до
правоохоронних органів у спірній
квартирі перебувала ОСОБА_4 (а.с.14, 36-51).

Колегія суддів вважає помилковим
висновок суду про те, що відповідачі
своїми діями перешкоджають позивачу у
здійснення свого права володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Як вбачається з рішення суду першої
інстанції підставою для задоволення
позову став той факт ,що відповідачка
ОСОБА_4 11 березня 2013 року не впустила
матір позивачки ОСОБА_6 у спірну
квартиру.

Однак вказаний факт не свідчить про те,
що відповідачі перешкоджають ОСОБА_1
користуватись спірною квартирою.

Позивачка не надала суду належні та
допустимі докази , які би
підтверджували ті обставини, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Л,Д. порушують її
право на користування квартирою
АДРЕСА_1.

В своїх запереченнях на апеляційну
скаргу та в поясненнях , які позивачка
давала в суді апеляційної інстанції
остання вказала , що до моменту подачі
позовної заяви до суду не зустрічалася
з відповідачами та не спілкувалася з
ними.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому його слід скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові за його недоведеністю.

Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України у
справі слід змінити розподіл судових
витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4
Закону України «Про судовий збір»
встановлено розмір судового збору за
подання до суду позовної заяви
немайнового характеру 0,1 розміру
мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року № 5515-VI з
01 січня 2013 року мінімальна заробітна
плата установлена у місячному розмірі
1147 гривень.

З мотивувальної частини рішення
вбачається, що колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
апеляційної скарги в повному обсязі,
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що
апеляційна скарги подана до суду 31
грудня 2013 року.

З квитанції №361 від 30 грудня 2013 року
вбачається, що ОСОБА_3 за подання до
суду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції сплатила судовий
збір в сумі 121 гривні 80 копійок, тобто у
більшому розмірі, ніж визначено
підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4
Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
слід стягнути 114 гривень 70 копійок в
рахунок відшкодування витрат по сплаті
судового збору за подання до суду
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 18 листопада 2013 року
скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користування
квартирою, зобов'язання вчини певні дії
та вселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 114
гривень 70 копійок в рахунок
відшкодування витрат по сплаті
судового збору за подання до суду
апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: