Провадження №2/761/1383/2014
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді:
Кравець Д.І.,

при секретарі:
Костюковій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні
Шевченківського районного суду міста
Києва цивільну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Соломон» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення процентів за користування
чужими коштами, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення процентів
за користування чужими коштами.
Позовні вимоги мотивує тим, що 05 липня
2010 року між позивачем та відповідачем -
ОСОБА_1 було укладено Договір № 4/65/10
(надалі - Договір). Згідно умов Договору
позивач повинен був побудувати
термодом для відповідача ОСОБА_1 на її
земельній ділянці, а ОСОБА_1, в свою
чергу, повинна була прийняти роботу
позивача та оплатити її. Даний Договір
було укладено з відома чоловіка ОСОБА_1
- відповідача ОСОБА_2 При цьому, позивач
свої зобов'язання по Договору виконав
та здійснив роботу на загальну суму 144
042 грн. 00 коп., але ОСОБА_1 відмовилась
оплатити роботу, у зв'язку з чим позивач
був вимушений звернутись до суду.

Так, відповідно до рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 лютого 2012 року було визнано
недійсним укладений між сторонами
Договір та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в
порядку реституції грошові кошти в
сумі 144 042 грн. 00 коп. Дане рішення суду
було залишено без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 12
вересня 2012 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 листопада 2012 року.

Таким чином, позивач вважає, що з 12
вересня 2012 року у ОСОБА_1 виник
обов'язок сплатити на користь позивача
борг у вищезазначеній сумі. Однак,
станом на сьогодні ОСОБА_1 так і не
сплатила позивачу присуджені з неї
грошові кошти ані повністю, ані
частково.

При цьому, на думку позивача, оскільки
на даний час рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 28 лютого 2012
року не виконано, то ОСОБА_1 здійснює
користування чужими грошовими коштами,
які, в свою чергу, в силу положень ст. 60
Сімейного кодексу України (надалі - СК
України), є також сумісною власністю
обох відповідачів.

На підставі зазначеного, враховуючи
положення ст. 536 Цивільного кодексу
України (надалі - ЦК України), позивач
просив стягнути з відповідачів в
солідарному порядку розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами, визначений позивачем за
аналогією закону у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України (надалі - НБУ), що передбачено
Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», що становить 24 861 грн. 79
коп.

Представник позивача Комісаренко А.В. в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_4 щодо задоволення позову
заперечував в повному обсязі,
посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог. При
цьому, представник зазначив, що чинне
законодавство не містить положень щодо
покладення обов'язку на фізичну особу
за недійсним договором з оплати
відсотків за користування чужими
коштами. Крім того, ОСОБА_1 чужих, тобто,
залучених у позивача, коштів не
використовувала. Таким чином, на думку
представника, покладення на ОСОБА_1
обов'язку з оплати процентів за
недійсним правочином суперечить, серед
іншого, вимогам ст. 216 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_4, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини

У судовому засіданні встановлено, що
відповідно до рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 28 лютого 2012
року зустрічний позов ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Соломон» про визнання правочину
недійсним, відшкодування збитків та
моральної шкоди задоволено частково та
визнано недійсним Договір № 4/65/10 від 05
липня 2010 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
«Соломон» та ОСОБА_1, з моменту його
укладення - 05 липня 2010 року (а.с. 9-15).
Також, згідно даного рішення, на
підставі ст. 216 ЦК України було ухвалено
стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача
144 042 грн. 00 коп.

При цьому, відповідно до ухвали
Апеляційного суду м. Києва від 12
вересня 2012 року та ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 листопада 2012 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 лютого 2012 року було
залишено без змін (а.с. 16-22).

Звертаючись до суду з позовом та
вказуючи, що оскільки на даний час
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 лютого 2012 року не
виконано, а відповідач ОСОБА_1 здійснює
користування чужими грошовими коштами,
які в силу положень ст. 60 СК України є
сумісною власністю обох відповідачів,
позивач вважає, що відповідачі за
користування чужими грошовими коштами
повинні сплатити позивачу проценти у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що передбачено Законом України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», що
становить 24 861 грн. 79 коп.

Однак, такі доводи позивача суд вважає
помилковими виходячи з наступного.

Так, положеннями ст. 536 ЦК України
визначено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відтак, з аналізу положень вказаної
норми закону вбачається, що підставами
для застосування до правовідносин
сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт
користування чужими коштами, а,
по-друге, встановлення розміру
відповідних процентів договором або
чинним законодавством (наприклад,
ст.ст. 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Проте, позивачем не надано до суду
належних та допустимих доказів, які б
підтверджували як факт користування
чужими коштами, так і наявність
укладеного між сторонами договору, яки
й би встановлював розмір процентів за
користування чужими коштами.

Крім того, слід зазначити, що до
правовідносин, які склалися між
сторонами по справі, положення Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», на який посилається
позивач, не підлягають застосуванню,
оскільки згідно преамбули цей Закон
регулює договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. При цьому, суб'єктами
зазначених правовідносин є лише
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.

Разом з тим, однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
- ЦПК України) сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, у відповідності до положень
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглянувши справу в межах
заявлених позивачем вимог та
визначеного предмету позову, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи те,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для задоволення
позову, не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні, суд прийшов до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст.
536, 541, 543 ЦК України та керуючись ст.ст. 10,
11, 57-60, 64, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296, 380
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія «Соломон» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення процентів
за користування чужими коштами -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасували, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ: