У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до
представництва фірми «Гленмарк
Фармасьютикалз Лімітед» про
поновлення на посаді та стягнення
середньомісячної заробітної плати за
час вимушеного прогулу за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 5 листопада
2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила поновити їй строк на звернення
до суду, поновити її на посаді
регіонального менеджера у
представництві «Гленмарк
Фармасьютикалз Лімітед» в Україні та
стягнути з відповідача на її користь
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 6 березня 2013 року по день
поновлення на роботі.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 8
червня 2011 року була прийнята на посаду
медичного представника у
представництво «Гленмарк
Фармасьютикалз Лімітед», 19 грудня 2011
року переведена на посаду
регіонального менеджера за наказом №
145 від 20 грудня 2011 року. За період роботи
з 8 червня 2011 року по 5 березня 2013 року
свої обов'язки виконувала сумлінно та
добросовісно, дотримувалась трудової
дисципліни, до відповідальності не
притягалась, неодноразово отримувала
премії та бонуси у якості нагород за
плідну працю. Проте, 4 січня 2013 року їй
було оголошено наказ про повернення
відповідачу матеріальних цінностей,
який не містив печатки і дати, та не був
мотивований і без роз'яснень, з яких
причин необхідно провести таке
повернення. 5 березня 2013 року вона була
ознайомлена з наказом про звільнення №
08-К від 5 березня 2013 року, відповідно до
якого її було звільнено з посади
регіонального менеджера на підставі п.
1 ст. 40 КЗпП України з 6 березня 2013 року.
Вважала своє звільнення незаконним, а
строк звернення до суду пропустила з
поважних причин.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 3 вересня 2013 року
позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до
суду з позовом до представництва
«Гленмарк Фармасьютикалз Лімітед» про
поновлення на посаді та стягнення
середньомісячної заробітної плати.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді
регіонального менеджера у
представництві «Гленмарк
Фармасьютикалз Лімітед».

Стягнуто з представництва «Гленмарк
Фармасьютикалз Лімітед» на користь
ОСОБА_1 заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 5 березня 2013 року
по день поновлення на роботі у розмірі
94 029 грн 27 коп. без урахування податків
та інших обов'язкових платежів.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 5 листопада 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що позивач
пропустила строк звернення до суду з
поважних причин; відповідачем, при
прийнятті рішення про скорочення
штату, не було отримано погодження
Компанії про затвердження штатного
розкладу, тобто рішення від 3 січня 2013
року щодо звільнення позивача з
підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП
України, було прийняте головою
представництва Бобок П.В. за межами
його повноважень, чим порушено її
права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивач, для захисту свого порушеного
права пропустила строк звернення до
суду без поважних причин.

Установлено й це убачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції установив, що
право позивача порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
з роботи - у місячний строк з дня
вручення йому копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки. У разі пропуску з поважних
причин цього строку суд може поновити
цей строк.

Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
застосування судам законодавства про
оплату праці», встановлені ст. ст. 228, 223
КЗпП України строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст. 233 КЗпП України місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строку у позові може бути
відмовлено за безпідставністю вимог,
суд з'ясовує не лише причини пропуску
строку, а й усі обставини справи, права
та обов'язки сторін.

З матеріалів справи убачається, що
ОСОБА_1 була звільнена 5 березня 2013 року
на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Того
ж дня їй була вручена копія наказу про
звільнення під особистий підпис. Отже,
про своє звільнення позивач була
повідомлена своєчасно.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення,
вірно встановив фактичні обставини
справи, врахував, що з позовом ОСОБА_1
звернулась 30 квітня 2013 року, при цьому
доказів поважності причин пропуску
строку звернення до суду не надала, та
належним чином перевіривши докази
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку із
пропуском позивачем строку звернення
до суду без поважних причин.

При цьому колегія суддів погоджується
з тим, що апеляційний суд, відповідно до
ст. 212 ЦПК України, належним чином
перевірив доводи ОСОБА_1 про пропуск
строку звернення до суду, дав їм оцінку
та вважав, що наведені нею підстави та
подані докази не підтверджують
поважність причин пропуску строку
звернення до суду.

Суд касаційної інстанції в силу ст. 335
ЦПК України позбавлений можливості
переоцінювати докази чи встановлювати
нові обставини.

Доводи касаційної скарги, матеріали
витребуваної справи, зміст
оскаржуваного судового рішення, не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування апеляційним
судом норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

Таким чином оскаржуване судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 5 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко