Справа № 2/369/4602/13 Головуючий у І
інстанції Нікушин В.В.Провадження №
22-ц/780/1341/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Березовенко Р.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, про повернення виконаного
за недійсним правочином, про
відшкодування шкоди, завданої
недійсним правочином,

встановила:

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до ОСОБА_1
та ОСОБА_3, в якому посилалася на те, що у
2007 році вона домовилась з
відповідачами про те, що вони передають
їй належні їм корпоративні права ТОВ
«ЕМІН лтд», а вона за це сплачує кожній
по 42500 доларів США.

Після того, як ОСОБА_1 та ОСОБА_3
повідомили її, що передали їй
вищезазначені корпоративні права, 1
червня 2007 року вона передала кожній із
них по 42500 доларів США, як розрахунок за
вже передані їй вищевказані права, про
що відповідачі власноручно написали їй
відповідні розписки.

У подальшому вона дізналась, що
насправді відповідачі жодних
корпоративних прав їй не передали, що
підтверджується довідкою ТОВ «ЕМІН
лтд» № 12 від 03.01.2009 року в якій вказано,
що статутний капітал ТОВ «ЕМІН лтд»
складається з грошових внесків ОСОБА_1
82200 грн. (40%), ОСОБА_4 6150 грн. (30%) та ОСОБА_3
6150 грн. (30%).

Позивачка вважає, що гроші вона
передала відповідачам під впливом
обману, що підтверджується
відповідними доказами. Тому
відповідачі повинні повернути
подвійний розмір суми, одержаної від
неї кожною з них відповідно до вимог ч. 2
ст. 230 ЦК України.

Просила визнати недійсним правочин,
підтверджений розпискою ОСОБА_1 від 1
червня 2007 року, за яким ОСОБА_1 одержала
від неї 42500 доларів США за передані нею
їй корпоративні права ТОВ «ЕМІН лтд», а
передачу даних грошей такою, що вчинена
нею під впливом обману з боку ОСОБА_1
Стягнути з ОСОБА_1 на її користь 667450 грн.

Визнати недійсним правочин,
підтверджений розпискою ОСОБА_3 від 1
червня 2007 року, за яким ОСОБА_3 одержала
від неї 42500 доларів США за передані нею
їй корпоративні права ТОВ «ЕМІН лтд», а
передачу даних грошей такою, що вчинена
нею під впливом обману з боку ОСОБА_3
Стягнути з ОСОБА_3 на її користь 667450 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
грудня 2013 року позов задоволено
частково. Визнано недійсним правочин
підтверджений розпискою від 1 червня 2007
року ОСОБА_1, за яким вона одержала від
ОСОБА_2 42500 доларів США, та стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 333725,00 грн.
Визнано недійсним правочин
підтверджений розпискою від 1 червня 2007
року ОСОБА_3, за яким вона одержала від
ОСОБА_2 42500,00 доларів США, та стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 333725,00 грн.

У апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову, посилалася на неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що позов підлягає задоволенню в
частині визнання недійсним договору
правочину відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК
України та стягнення сплачених
позивачем коштів відповідачам у сумі
667450,00 грн. відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК
України,

Однак, такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка
передбачає загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом. Правочин, для
якого законом не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

За змістом ст. 53 Закону України "Про
господарські товариства" учасник
товариства з обмеженою
відповідальністю має право продати чи
іншим чином відступити свою частку (її
частину) у статутному капіталі одному
або кільком учасникам цього
товариства. Відчуження учасником
товариства з обмеженою
відповідальністю своєї частки (її
частини) третім особам допускається,
якщо інше не встановлено статутом
товариства.

Встановлено, що 1 червня 2007 року між
позивачкою та відповідачами досягнуто
домовленості щодо відчуження
останніми належних їм корпоративних
прав в ТОВ "Емін лтд", на підтвердження
чого позивачка передала відповідачам
по 42500 доларів США кожній. Дана
обставина не заперечується
відповідачами та підтверджується
розписками від 01.06.2007 року, із яких
убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3
одержали від ОСОБА_2 по 42500 доларів США
кожна за передані ними корпоративні
права ТОВ "Емін лтд". (а. с. 13-14)

Як убачається з позовної заяви,
позивачка посилається на те, що вона
передала кожній із відповідачів по 42500
доларів США, як розрахунок за передані
їй корпоративні права, зазначені гроші
вона передала відповідачам під впливом
обману, оскільки жодних корпоративних
прав ТОВ "Емін лтд" їй відповідачі не
передали, тому просила визнати
недійсними правочини, підтверджені
розписками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 1
червня 2007 року, та стягнути з
відповідачів на її користь подвійний
розмір суми, одержаної від неї кожною з
них, у розмірі по 667450 грн. з кожної.
Позов заявила з підстав, передбачених
ст. ст. 216, 230, 1212 ЦК України.

Задовольняючи позов в частині визнання
правочинів недійсними на підставі ст.
230 ЦК України, суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що між сторонами не
було укладено відповідного правочину,
який би відповідав вимогам закону,
сторони не дійшли згоди щодо усіх
суттєвих умов договору; наслідки
недійсності правочину не можуть бути
застосовані до правочину, який не
вчинено.

Крім того, стягуючи з відповідачів
безпідставно отримані кошти в розмірі
по 333725,00 грн. з кожної на користь
позивачки на підставі ст. 1212 ЦК України,
суд не звернув уваги на те, що наслідки
недійсності правочину (зокрема,
повернення виконаного на підставі п. 1
ч. 3 ст. 1212 ЦК України) не застосовуються
до правочину, який не вчинено ( п. 8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними".

За таких обставин, оскільки в судовому
засіданні не знайшли свого
підтвердження доводи позивачки про те,
що між сторонами 01.06.2007 року укладено
правочини, по яких сторони дійшли згоди
щодо усіх суттєвих умов договору, і що
передача коштів за такими правочинами,
як зазначено в позові, вчинена
позивачкою під впливом обману з боку
відповідачів, то суд першої інстанції
дійшов безпідставного висновку про
задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права і
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 312, 313-314, 316-317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
19 грудня 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
та ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, про повернення виконаного
за недійсним правочином, про
відшкодування шкоди, завданої
недійсним правочином, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді