У Х В А Л А

іменем україни

05 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Вікторія» про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
компенсації за невикористану
відпустку за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Харківської області від 12 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 03 березня 2008 року по 03 серпня 2009
року працював інженером з питань
охорони праці у товаристві з обмеженою
відповідальністю «Вікторія» (далі - ТОВ
«Вікторія»). Посилаючись на те, що
остаточного розрахунку при звільненні
із ним не проведено, позивач, з
урахуванням уточнень позовних вимог,
просив стягнути з відповідача
заборгованість із заробітної плати у
розмірі 4 588 грн. та середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні виходячи із
середньомісячної заробітної плати в
розмірі 1 147 грн.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 31 жовтня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 12 грудня 2013
року рішення районного суду скасовано.
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Вікторія» на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 500 грн. В іншій частині позову
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
змінити рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про повне
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
остаточний розрахунок із позивачем
проведений вчасно, а заборгованість із
заробітної плати перед ним відсутня.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
заробітна плата при звільненні
позивачу виплачена через місяць після
звільнення, а компенсація за
невикористану щорічну відпустку у
розмірі 138 грн. 77 коп. була виплачена
йому лише 17 грудня 2012 року. При цьому
суд апеляційної інстанції послався на
те, що заборгованість із заробітної
плати відсутня.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 03 березня 2008
року по 03 серпня 2009 року ОСОБА_3
працював інженером з питань охорони
праці у ТОВ «Вікторія».

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що остаточний розрахунок із ним не
було проведено, відповідач заборгував
йому заробітну плату за квітень-липень
2009 року, а також компенсацію за
невикористану щорічну відпустку, тому
просив про застосування ст. 117 КЗпП
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного
суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» судам
роз'яснено, що непроведення розрахунку
з працівником у день звільнення або,
якщо в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже,
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012
вирішено, що в аспекті конституційного
звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що компенсацію за
невикористану відпустку відповідач
виплатив позивачеві лише 17 грудня 2012
року. При цьому апеляційний суд не
визначив точної дати закінчення
періоду затримки виплати належних
звільненому працівникові сум
відповідно до ст. 117 КЗпП України,
оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316
ЦПК України належним чином не
перевірив тверджень позивача про
наявність заборгованості із
заробітної плати за квітень-липень 2009
року, не обгрунтував свого висновку
відносно визначення періоду затримки
розрахунку при звільненні, зокрема з 03
серпня 2009 року по 11 вересня 2009 року.

Отже, висновок апеляційного суду є
суперечливим, оскільки стягуючи 500 грн.
як середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 03
серпня 2009 року по 11 вересня 2009 року, суд
не звернув уваги на те, що 17 грудня 2012
року йому виплачувалась решта суми
заборгованості.

Крім того, апеляційний суд не врахував,
що середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України «Про оплату праці», а також за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Суд апеляційної інстанції не врахував
того, що позивач звільнявся із займаної
посади двічі, зокрема 12 травня 2009 року
та 03 серпня 2009 року після прийняття 15
травня 2009 року на роботу. Апеляційний
суд не встановив середньомісячної
заробітної плати за останні два
календарні місяці роботи, що передують
дням звільнення позивача з роботи, а
також не навів розрахунку, з якого він
виходив стягуючи з відповідача 500 грн.
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку, та періоду такої
затримки.

Враховуючи те, що апеляційний суд не
встановив фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості, що
в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 12 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська