АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/430/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 20 Тептюк Є.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
Качан О. В. РІШЕННЯ
16 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоКачан О. В. суддівОхріменко
Н. І. , Скіць М. І. при секретаріРибасюк
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського
районного суду Черкаської області від
11 грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору
дарування житлового будинку таким, що
укладений як договір купівлі-продажу,
поділ майна подружжя, зустрічний позов
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
аліментів на дитину, що навчається,
поділ майна подружжя та позовом ОСОБА_8
- третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору, про
визнання права власності на майно,
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_7 про визнання договору дарування
житлового будинку таким, що укладений
як договір купівлі- продажу, поділ
майна подружжя мотивуючи тим, що в
період шлюбу з відповідачкою, 8.08.2002
року між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 був
укладений договір дарування житлового
будинку, що розташований по АДРЕСА_1.
Вказував, що фактично був укладений
договір купівлі-продажу, оскільки він з
ОСОБА_7 передали продавцям ОСОБА_9 і
ОСОБА_10 кошти в сумі 4 000 доларів США, а
укладення договору дарування було з
тієї підстави, що його оформлення
значно дешевше ніж оформлення договору
купівлі-продажу. Виходячи з наведеного
вважає вказаний договір дарування
удаваним, який укладений з метою
приховати інший договір.
Коли між сторонами виникло питання про
розірвання шлюбу та розподіл спільного
майна подружжя, ОСОБА_7 повідомила
позивачу про те, що спірний будинок
подаровано їй і позивач не має права на
Крім того, ОСОБА_6 подав позов про
розподіл спільного майна подружжя, в
якому просив, остаточно уточнивши в
ході судового розгляду позовні вимоги,
визнати за ним право власності на 50 %
спільного майно подружжя, яке
складається з: жилого будинку, що
розташований по АДРЕСА_1, земельну
ділянку площею, 0,25 га по АДРЕСА_1,
холодильника «Стінол», холодильника
«Атлант», морозильної камери
«Індезит», пральної машини «Самсунг»,
телевізора «Самсунг», м'якого куточка,
шафи - прихожої та стягнути з ОСОБА_7
половину вартості автомобіля марки
Фольксваген Т4 д.н.з. НОМЕР_1, проданого
відповідачкою без його згоди, в сумі 24
У свою чергу ОСОБА_7 звернулася до суду
із зустрічною позовною заявою, в якій
просила розділити майно подружжя.
Остаточно уточнивши позовні вимоги, в
ході судового розгляду просила визнати
за нею право власності на 50% спільного
майно подружжя, яке складається з
мотоблоку «Рояль», газонокосилки
бензинової, кутника для кухні, 2-х
пилососів, телевізора «Самсунг»,
автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з. АДРЕСА_2,
будівлі з надвірними спорудами, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_3,
земельної ділянки по АДРЕСА_3 та
зароблених ОСОБА_6 в Португалії 112 000
Крім того, ОСОБА_7 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_6 про
стягнення аліментів на дитину, що
продовжує навчання, мотивуючи тим, що
під час шлюбу з ОСОБА_6, 09.03.1993 року у них
народилася дочка ОСОБА_8, яка на даний
час є студенткою денної форми навчання
Черкаського державного технологічного
університету та у зв'язку з навчанням
потребує матеріальної допомоги.
Просила суд в суд стягнути з ОСОБА_6
аліменти на утримання дочки у розмірі
1/4 частини всіх видів його заробітку
(доходу) щомісячно, до закінчення нею
ОСОБА_8 звернулась із зустрічними
позовними вимогами до ОСОБА_6 та ОСОБА_7
як третя особа з самостійними вимогами
на предмет спору. Просила суд визнати
жилий будинок, що розташований по
АДРЕСА_1, холодильник «Стінол»,
морозильну камеру «Індезит», пральну
машину «Самсунг», телевізор «Самсунг»,
м'який куточок, шафу -прихожу,
автомобіль марки Фольксваген Т4 д.н.з.
НОМЕР_1, мопед Хонда НОМЕР_2, комп'ютер,
будівлю з надвірними спорудами, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_3
спільною сумісною власністю ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 з рівним долями кожного.
Рішенням Черкаського районного суду
Черкаської області від 11 грудня 2013 року
позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
договору дарування житлового будинку
таким, що укладений як договір купівлі -
продажу, поділу майна подружжя
задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
стягнення аліментів на дитину та поділ
майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_6, ОСОБА_7: холодильник
«Стінол», холодильник «Атлант»,
морозильну камеру «Індезит», пральну
машину «Самсунг», телевізор «Самсунг»,
м'який куточок, шафу -прихожу.

Визнано за ОСОБА_6 право власності: на 1/2
частину холодильника «Стінол», на 1/2
частину холодильника «Атлант», на 1/2
частину морозильної камери «Індезит»,
на 1/2 частину пральної машини
«Самсунг», на 1/2 частину телевізора
«Самсунг», на 1/2 частину м'якого
куточка, на 1/2 частину шафи-прихожої.

Визнано за ОСОБА_7 право власності: на 1/2
частину холодильника «Стінол», на 1/2
частину холодильника «Атлант», на 1/2
частину морозильної камери «Індезит»,
на 1/2 частину пральної машини
«Самсунг», на 1/2 частину телевізора
«Самсунг», на 1/2 частину м'якого
куточка, на 1/2 частину шафи-прихожої.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1/2
частину грошової компенсації від
вартості автомобіля «Фольксваген Т4»,
д.н.з.САІ 179АІ, що становить 24 500 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено повністю.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_7 відмовлено повністю.

У задоволенні позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання права власності на майно
відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Черкаського
районного суду Черкаської області від
14 лютого 2014 року уточнено межі
часткового задоволення позову ОСОБА_6 -
визнано договір дарування житлового
будинку, що розташований по АДРЕСА_1,
укладений 8.08.2002 року між ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 та ОСОБА_7 удаваним правочином.
Визнано вказаний договір дарування
договором купівлі-продажу.

Ухвалою Черкаського районного суду
Черкаської області від 6 березня 2014
року відмовлено в задоволенні заяви
ОСОБА_7 про ухвалення додаткового
рішення по даній справі.

Не погоджуючись частково з рішенням
суду першої інстанції від 11.12.2013 року
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
оскаржує рішення лише в частині
відмови у визнанні за ним права
власності на 1/2 частину купленого
будинку та земельної ділянки біля
цього будинку. Просить рішення змінити
в частині вирішення питання про
розподіл будинковолодіння та визнати
за ним право власності на ? частину
будинку з надвірними спорудами та
земельною ділянкою площею 0, 25 га,
розташованого по АДРЕСА_1. Вказує, що
строк позовної давності, на який
посилається суд при вирішенні питання
в цій частині його позовних вимог, ним
не пропущений.

Решта учасників процесу рішення суду
не оскаржили.

ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу на
ухвалу суду від 6.03.2014 року про відмову у
винесенні додаткового рішення, та
вказує, що резолютивна частина рішення
не відповідає вимогам закону, оскільки
не вказано про вирішення всіх позовних
вимог. Просить ухвалу скасувати та
винести нову, якою ухвалити додаткове
рішення по справі.

Заслухавши доповідача, учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_6 підлягає до часткового
задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_7
слід відхилити по наступним мотивам.

Апеляційний перегляд проводиться у
відповідності до вимог ст. 303 ЦПК
України - справа переглядається
апеляційним судом в межах заявлених у
суді першої інстанції позовних вимог
та доводів апеляції, і ст. 308 ЦПК України
- не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Колегія вважає, що приймаючи рішення,
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, суд
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права
в тій частині позовних вимог, які
оскаржені в апеляційному порядку, що
призвело до неправильного вирішення
спору, і в силу ст. 309 ЦПК України, таке
рішення в тій частині, яка оскаржена,
підлягає до скасування з винесенням
нового по наступним мотивам.

Судом першої інстанції встановлено:
сторони, проживаючи однією сім'єю в
зареєстрованому шлюбі з 1992 року,
придбали 8.08.2002 року жилий будинок з
господарськими спорудами у селі Худяки
Черкаського району. З метою уникнути
витрат на державне мито та інші
обов'язкові платежі під час
нотаріального оформлення переходу
права власності, за взаємною згодою
подружжя та колишніх власників будинку
- ОСОБА_9, ОСОБА_10 - переоформлення права
власності на будинок було проведено за
договором дарування. Обдарованим, за
взаємною згодою подружжя ОСОБА_6, у
договорі дарування була вказана
дружина - ОСОБА_7, яка є відповідачем по
даній справі. Однією сім'єю сторони
проживали до 2012 року, шлюб між ними
розірвано в 2013 році. Оскільки фактично
між ОСОБА_9, ОСОБА_10 з однієї сторони та
ОСОБА_7 з іншої, укладено договір
купівлі-продажу жилого будинку, який
оформлений за правилами договору
дарування, суд визнав договір
дарування удаваним, тобто таким, що
приховує інший. Суд визнав, що в
дійсності укладено договір
купівлі-продажу жилого будинку. У
визнанні права власності на частину
спірного будинку суд відмовив,
мотивуючи відмову пропуском позивачем
строку позовної давності за зверненням
до суду за захистом свого порушеного
права.

Суд також визначив обсяг спільного
майна подружжя ОСОБА_6 та провів його
розподіл, вирішив позов про аліментні
обов'язки ОСОБА_6

Рішення суду в частині аліментів,
розподілу іншого майна, в апеляційному
порядку не оскаржується, в зв'язку з чим
колегія в силу ст. 303 ЦПК України
законність та обґрунтованість рішення
суду в цій частині не перевіряє.

Після відкриття апеляційного
провадження по скарзі ОСОБА_6 та
призначення справи до розгляду по суті,
14.04.2014 року до канцелярії апеляційного
суду подано клопотання ОСОБА_7 про
залишення апеляційної скарги без руху
з мотивів пропуску ОСОБА_6 10-ти денного
строку на оскарження рішення суду
першої інстанції. Подане клопотання
розглянуте та вирішене по суті складом
колегії під час апеляційного перегляду
справи, однак колегія вважає за
необхідне у своєму рішенні вказати на
наступне.

При наявності ухвали судді про прийом
апеляційної скарги та ухвали колегії
про призначення її до слухання,
залишення вже прийнятої та призначеної
до розгляду в апеляційному порядку
справи без руху можливе при скасуванні
обох вказаних ухвал. Процесуальним
законом скасування апеляційним судом
своїх ухвал не передбачено.

Разом з тим процесуальним законом не
заборонено складом колегії у судовому
засіданні, заслухавши думку всіх
учасників процесу, вирішувати питання
про поважність причин пропуску строку
на звернення зі скаргою і у разі
визнання причини поважною,
продовжувати розгляд справи по суті.

Таким чином, не порушуючи
процесуальний закон, колегія в
судовому засіданні розглянула
клопотання, дослідила з апелянтом та
всіма учасниками процесу причини
пропуску строку на апеляційне
оскарження і встановила, що повний
текст рішення від 11.12.2013 року
виготовлено суддею 16.12.2013 року - а.с. 149 т.
2, а отримано ОСОБА_6 17.12.2013 року - а.с. 151 т.
2.

Оскільки останній день подачі апеляції
був 23.12.2013 року, понеділок, а скарга
здана 24.12.2013 року, ОСОБА_6 пропустив
строк її подачі на один день.

Без мотивувальної частини рішення
суду, апеляційна скарга взагалі не може
бути написана в такому вигляді, щоб її
зміст відповідав вимогам ст. 295 ЦПК
України, оскільки за відсутності
мотивів суду неможливо в скарзі
вказати мотиви незгоди з ними.
Мотивувальну частину рішення ОСОБА_6
отримав не в день судового засідання
11.12.2013 року, а 17.12.2013 року

Оскільки не можна обмежувати особі
доступ до правосуддя з формальних
міркувань, вирішення соціального
конфлікту необхідно провести у
встановлений процесуальним законом
строк, враховуючи знаходження справи
на вирішенні у судах понад календарний
рік при тому, що вона не являє собою
значної складності, колегія у судовому
засіданні визнала, що в апелянта було
недостатньо часу для складання тесту
скарги і поновила йому строк на
оскарження.

Вирішуючи спір в межах апеляційних
скарг та позовних вимог у суді першої
інстанції колегія вважає, що до
висновку про відмову у визнанні права
власності на частину будинку із
надвірними спорудами, суд прийшов
передчасно по наступним мотивам.

Як вбачається із змісту письмового
заперечення на позов на а.с. 34 т. 1
поданим ОСОБА_7, воно є одночасно і
заявою про застосування до спірних
правовідносин строку позовної
давності, оскільки у вказаному
запереченні відмова в позові
обґрунтовується винятково давністю
укладеного договору. Дати подачі
заперечення до суду на заяві не
вказано, однак із підпису під текстом
вбачається, що написана вона 5.02.2013 року.

Застосовуючи згідно поданої зави строк
давності, суду слід було врахувати, що
станом на 5.02.2013 року позовної вимоги
про визнання права власності на
частину будинку ОСОБА_6 до суду не
подав.

Така позовна вимога здана до суду 11.04.2013
року - а.с. 2 т. 2.

Із наведеного вбачається, що строк
позовної давності відповідачка
просила застосувати до вимог про
визнання договору удаваним, не просила
і не могла просити застосувати такий
строк до вимог про визнання права
власності.

Таким чином, всупереч вимогам
процесуального закону, суд першої
інстанції вийшов за межі заявлених
вимог сторін під час розгляду справи і
розглянув питання про застосування
строків давності до вимог, до яких
такої заяви не було зроблено в
установленому законом порядку, та
навпаки, не застосував заявлені вимоги
до тієї частини позову, до якої вони
були заявлені.

Допущене порушення закону судом
підлягає виправленню в апеляційному
порядку.

Колегія вважає, що судом невірно
застосовано при вирішенні позову в
частині оспорювання договору
дарування будинку норми Цивільного
кодексу України, який вступив в силу
1.01.2004 року, та не враховано, що
правовідносини сторін виникли в 2002
році, в період дії ЦК України від 18.07.1963
року та КЗпШС України від 20.06.1969 року і
регулюються законом, який діяв на той
час.

На час укладення угоди діяла ст. 58 ЦК
України в ред. 1963 року "Недійсність
мнимої і удаваної угод" і вирішуючи
спір суд мав керуватися вказаним
законом. Відповідно до ч. 2 вказаної
статті, удаваною є угода яка вчинена
сторонами з метою приховання іншої
угоди, яку вони насправді мали на увазі.
Як показали у всіх судових засіданнях
сторони, а також допитані у суді
колишні власники будинку ОСОБА_9,
ОСОБА_10, насправді між ними вчинено
договір купівлі-продажу спірного
будинку, вказали йому його ціну та
умови передачі новому власнику.
Наведені обставини купівлі-продажу
підтвердила неодноразово відповідачка
ОСОБА_7 у своїх письмових зверненнях до
суду, а також вона погодилася із
висновками суду та визнала спірний
договір удаваним, оскільки не
оскаржила в апеляційному порядку
рішення в цій частині.

Суд першої інстанції дослідив вказане
питання та дійшов висновку, що між
ОСОБА_7 з однієї сторони, та ОСОБА_9,
ОСОБА_10 з іншої, укладено договір
купівлі-продажу жилого будинку з
надвірними спорудами, який з метою
уникнути обов'язкових платежів до
різних фондів та бюджету держави, було
оформлено у вигляді договору
дарування.

Висновок суду в цій частині ОСОБА_7 не
оскаржила в апеляційному порядку, в
зв'язку з чим вказані висновки в
апеляційному порядку не
переглядаються.

Незважаючи на те, що суд не застосував
вимог ст. 58 ЦК України в ред. 1963 року,
рішення в цій частині не може бути
скасоване виходячи із наступного.

Визначення "удавана угода" наведене в ч.
2 ст. 58 ЦК України в ред. 1963 року повністю
відповідає визначенню "удаваний
правочин" в редакції ст. 235 ЦК України
діючого з 1.01.2004 року - удаваним є
правочин який вчинено з метою
приховати інший правочин, який вони
насправді вчинили. Угода яка фактично
укладена між громадянами ОСОБА_7 і
ОСОБА_9, ОСОБА_10 8.08.2002 року, потягла за
собою правові наслідки - оплатний
перехід права власності на майно
шляхом його купівлі-продажу, однак така
угода була прихована іншою, яка
вказувала на безоплатний перехід права
власності шляхом дарування.
Застосування судом ст. 235 ЦК України
діючого з 1.01.2004 року не призвело до
неправильного вирішення спору,
оскільки наслідки наступили такі ж
самі, які були б при застосуванні ст. 58
ЦК України в ред. 1963 року - суд мав
визнати спірний договір удаваним та
визнати укладеним договір
купівлі-продажу із застосуванням
наслідків останнього.

Таким чином, незастосування судом
матеріального закону, який підлягав
застосуванню, не призвело до
неправильного вирішення спору в цій
частині.

Рішення суду в цій частині ніким не
оскаржене і в силу ч. 2 ст. 308 ЦК України -
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань, колегією не
переглядається.

Встановивши, що в дійсності укладено
договір купівлі-продажу жилого
будинку, в силу ст. 58 ЦК України в ред. 1963
року, суд зобов'язаний при вирішенні
спору про будинок керуватися правилами
того договору, який насправді вчинений,
тобто правилами договору
купівлі-продажу жилого будинку з
надвірними спорудами, про який ідеться
мова у змісті договору від 8.08.2002 року.

Вказаний будинок із надвірними
спорудами сторони придбали в період
спільного проживання в
зареєстрованому шлюбі, внаслідок чого,
в силу закону, а саме ст. 22, 28, 29 КЗпШС
України від 20.06.1969 року, вказане в
договорі майно є спільною сумісною
власністю подружжя, причому доля
кожного із подружжя є рівною, тобто по ?
частині.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_7 про
застосування строку позовної давності
до вимог позивача, слід виходити із
наступного.

Під час дії ЦК України в ред. 1963 року
трирічний строк позовної давності суди
зобов'язані були застосувати незалежно
від позиції сторін.

Однак через півтора року після
укладення спірного договору, з 1.01.2004
року, вступив у дію новий ЦК України,
згідно вимог якого застосування такого
строку можливе судами лише за заявою
сторони у справі.

Таку заяву ОСОБА_7 подала в лютому 2013
року, і не вказала в ній, за захистом
якого саме порушеного права ОСОБА_6 не
звернувся вчасно. У заяві міститься
лише посилання на дату укладання
спірного договору, від якої
відраховано три календарні роки.

У 2002 році, на час укладання договору, ст.
76 ЦК України (в ред. 1963 року) на яку
посилається у рішенні суд першої
інстанції, встановлювала початок
перебігу строку позовної давності з
дня виникнення права на позов, а право
на позов виникало з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Для правильного застосування строку
позовної давності, суди зобов'язані
встановлювати яке ж саме право особи
порушене і коли особа дізналася або
могла дізнатися про порушення свого
права.

Суд першої інстанції не виконав вимог
закону та не встановив яке ж саме право
позивача порушене і коли порушене.

Колегією суддів апеляційного суду в
судовому засіданні було досліджено
питання - яке ж саме право позивача
ОСОБА_6 вважає порушеним відповідачка
ОСОБА_7 під час підписання договору від
8.08.2002 року.

Із змісту письмових пояснень ОСОБА_7, її
показів у судових засіданнях та у
засіданні колегії встановлено, що вона
вважає втраченим право позивача
вимагати виділу його долі у спільному
майні подружжя - придбаному цього дня
по договору дарування будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1.
Відповідачка вважає, що звернутися до
суду за виділом своєї частки він мав
право на протязі трьох років з дати
укладення договору, до 8.08.2005 року.

Така позиція відповідачки є
безпідставною, оскільки не ґрунтується
на вимогах закону.

Як встановлено судом першої інстанції
та визнано сторонами, 8.08.2002 року
подружжя ОСОБА_6 купили спірний будинок
із надвірними спорудами в період
спільного проживання та за спільні
кошти у громадян ОСОБА_9, ОСОБА_10 і з
цієї дати вказане майно є спільним
сумісним майном подружжя.

На час укладання договору між
подружжям ОСОБА_6 було досягнуто
домовленість про те, що куплений
будинок вони будуть використовувати
спільно, за його цільовим призначенням,
для потреб своєї сім'ї.

Досягнута в 2002 році домовленість в
частині спільного використання
придбаного подружжям майна
виконувалась, за показами позивача, до
2012 року. Відповідачка не надала суду
доказів які підтверджують дату, з якої
вона почала чинити перешкоди позивачу
в користуванні будинком. Покази
відповідачки про те, що спільне
проживання припинено значно раніше, не
впливають на вирішення справи,
оскільки перебіг строку звернення за
захистом права власності на спільне
майно подружжя починається не з часу
виникнення конфлікту і не з часу
укладення договору, а саме з моменту
порушення права володіння,
користування, розпорядження таким
майном.

Із змісту судового рішення про
розірвання шлюбу між сторонами
вбачається, що шлюб розірвано 23.04.2013
року (а.с. 86 т. 2), позов про стягнення
аліментів на дитину подано 30.05.2013 року
(а.с. 77 т.2), заява ОСОБА_7 до сільської
ради про відмову від земельної ділянки
на користь свого чоловіка (так у тексті
заяви) подана 14.11.2012 року (а.с. 29 т.2).

Таким чином, наявними у справі доказами
об'єктивно доведено, що між сторонами
на кінець 2012 року існували певні
напружені відносини, але доказів
порушення до 2012 року досягнутих 8.08.2002
року домовленостей щодо будинку суду
не надано.

Отже початок перебігу строку позовної
давності за захистом права власності
на будинок із надвірними спорудами для
позивача слід відраховувати з 2012 року.
Місяць та день початку перебігу в
даному випадку не мають істотного
значення, оскільки позовна заява здана
до суду 14.01.2013 року - а.с. 3 т.1, тобто в
межах трирічного строку.

Таким чином, позиція відповідачки про
відмову в позові з мотивів пропуску
позивачем строку звернення до суду за
захистом свого права власності на
будинок із надвірними спорудами не
ґрунтується на наявних у справі
доказах та на вимогах закону, рішення
суду в цій частині позову підлягає до
скасування з винесенням нового про
задоволення позовних вимог.

В частині вимог про розподіл земельної
ділянки по АДРЕСА_1 апеляційну скаргу
слід відхилити по наступним мотивам.

Відповідно до даних державного акту на
право приватної власності на землю,
земельна ділянка передана у власність
ОСОБА_7 на підставі рішення
Худяківської сільської ради від 29.05 2012
року. Вказане рішення сільради є чинним
і в даному позові не оспорюється,
сільська рада до участі в справі не
залучена.

Змінювати підстави позову та залучення
до справи інших осіб на стадії
апеляційного розгляду процесуальним
законом не передбачено.

Апеляційна скарга ОСОБА_7 на ухвалу
суду від 6.03.2014 року про відмову у
винесенні додаткового рішення
підлягає відхиленню по наступним
мотивам.

Підстави винесення додаткового
рішення передбачені вимогами ст. 220 ЦПК
України. В заяві ОСОБА_7 про винесення
додаткового рішення таких підстав не
наведено, однак мається вимога про
роз'яснення рішення в частині підстав
відмови в позові про поділ будинку.
Однак із змісту мотивувальної частини
рішення від 11.12.2013 року вбачається, що в
ньому чітко зазначено підставу відмови
в поділі будинку - пропуск позивачем
строку звернення до суду за захистом
свого права - а.с. 143-144 т. 2. Не відповідає
дійсності твердження апеляції про
відсутність у резолютивній частині
вирішення всіх позовних вимог - як
вбачається із змісту резолютивної
частини рішення, частину вимог суд
задовольнив, а у задоволенні всієї
решти вимог відмовив.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду наведених в ухвалі не
спростовують.

Винесення ухвал апеляційним судом про
роз'яснення рішень суду першої
інстанції, як того просить ОСОБА_7 в
апеляційній скарзі, законом не
передбачено.

Керуючись ст. 58, 71, 76 ЦК України в ред. 1963
року, ст. ст. 22, 28, 29 КЗпШС України в ред.
1969 року, ст. ст. 303, 307, 308, 309, 316, 317 ЦПК
України, колегія

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу
Черкаського районного суду Черкаської
області від 6 березня 2014 року про
відмову у винесенні додаткового
рішення відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення
Черкаського районного суду Черкаської
області від 11 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання договору дарування житлового
будинку таким, що укладений як договір
купівлі-продажу, поділ майна подружжя,
зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
стягнення аліментів на дитину, що
навчається, поділ майна подружжя та
позовом ОСОБА_8 - третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору, про визнання права
власності на майно, задовольнити
частково, рішення суду змінити.

Скасувати рішення в частині відмови в
позові ОСОБА_6 про визнання права
власності на 1/2 частину жилого будинку
з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ?
частину жилого будинку з відповідною
частиною господарських споруд по
АДРЕСА_1

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення колегії та рішення суду
набувають законної сили з моменту
проголошення рішення колегії і можуть
бути оскаржені в касаційному порядку
до суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня проголошення
рішення колегії.

Головуючий :

Судді :