У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором; за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору та договору іпотеки
недійсними, стягнення збитків та
моральної шкоди, припинення договору
застави, зобов'язання вчинити дії за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від
20 березня 2013 року та рішення
апеляційного суду Кіровоградської
області від 11 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
за кредитним договором, укладеним
21 серпня 2008 року ОСОБА_3
отримала кредит у розмірі
26 570 Євро 88 євроцентів зі сплатою 15 %
річних до 21 серпня 2028 року. Взяті на
себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконала, у
зв'язку з чим виникла заборгованість. З
урахуванням уточнених вимог, банк
просив стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором,
що виникла станом на 20 грудня 2012 року, у
розмірі 52 485 Євро 85 євроцентів, що
еквівалентно 557 924 грн 59 коп.

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась
до суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що банк не мав
індивідуальної ліцензії на видачу
валютного кредиту, перед укладенням
кредитного договору не ознайомив її з
умовами надання кредиту, чим порушив її
права споживача. Ураховуючи викладене,
ОСОБА_3 просила зазначений кредитний
договір та договір іпотеки, укладений з
банком на забезпечення виконання умов
кредитного договору визнати
недійсними; договір застави припинити;
виключити з Державного реєстру
обтяжень запис про обтяження
нерухомого майна заставою, а саме
квартири АДРЕСА_1; стягнути з банку на
її користь подвійну суму завданих
збитків у розмірі 71 373 грн 42 коп. та
78 501 грн 48 коп. у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 березня 2013 року позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 52 485 Євро 85 євроцентів, що за
курсом Національного банку України
складає 557 924 грн 59 коп. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 21 березня 2013 року доповнено
рішення суду першої інстанції.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 708
грн 50 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
держави 1 732 грн 50 коп.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено в частині вирішення
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором. Зменшено розмір
заборгованості за кредитним договором,
яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ
«ПриватБанк», до 51 101 Євро 13 євроцентів,
що за курсом Національного банку
України становить 553 835 грн 1 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд послався на те, що надання
кредиту в іноземній валюті не
суперечить Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1998 року № 15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», при цьому права
ОСОБА_3 як споживача не порушені.

Задовольняючи частково позов банку і
стягуючи заборгованість за кредитним
договором за період три роки шість
місяців, суд першої інстанції виходив
із того, що відповідач не виконав умови
кредитного договору, допустив
заборгованість, яка підлягає стягненню
за указаний період з урахуванням умов
кредитного договору про п'ятирічний
строк позовної давності до вимог про
стягнення кредиту і про трьохрічний
строк позовної давності щодо
нарахування неустойки.

Апеляційний суд, змінюючи рішення
районного суду в частині розміру
нарахованої неустойки, погодився з
висновками суду в частині стягнення
нарахованої заборгованості за
кредитом, та вважав, що сума
заборгованості по пені має бути
стягнута не за три роки шість місяців, а
у межах трьохрічного строку позовної
давності, визначеної умовами
кредитного договору.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду в частині
стягнення пені не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що за кредитним
договором, укладеним 21 серпня
2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_3, остання отримала кредит у
розмірі 26 570 Євро 88 євроцентів зі
сплатою 15 % річних до 21
серпня 2028 року. Взяті на себе
зобов'язання ОСОБА_3 не виконала, у
зв'язку з чим виникла заборгованість
станом на 20 грудня 2012 року у розмірі 2 485
Євро 85 євроцентів, що еквівалентно 557 924
грн 59 коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання. Сплата
неустойки є правовим наслідком у разі
порушення боржником зобов'язання.

Вирішуючи позовні вимоги про
стягнення пені, апеляційний суд,
усупереч вимогам ч. 2 ст. 258 ЦК України,
взяв до уваги розрахунок відповідача,
згідно якого пеня нарахована за строк
понад один рік.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік вимог, у тому числі,
про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України про
строк позовної давності є
обов'язковими для суду, нарахування
пені не може перевищувати одного року.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на
викладене належної уваги не звернув, не
врахував змісту ч. 2 ст. 258 ЦК України, у
порушення вимог ст. ст.
212-214, 316 ЦПК України не встановив
обставини, що мають значення для
справи, дійсні права й обов'язки сторін,
які випливають із кредитного договору,
не встановив та не навів у рішенні
розрахунку розміру заборгованості, яка
підлягає стягненню у межах
встановленого законом строку позовної
давності.

Доводи касаційної скарги в решті
позовних вимог ПАТ
КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову
є безпідставними, так як суд на
підставі доказів, поданих сторонами,
які належним чином оцінені
(ст. 212 ЦПК України), дійшов до
правильного висновку про те, що банк
мав право на надання валютного кредиту,
права споживача не порушені, а ОСОБА_3
порушила умови кредитного договору.

За таких обставин рішення
апеляційного суду в частині стягнення
з ОСОБА_3 пені не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що у
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування у частині нарахування
розміру пені по простроченій
заборгованості з передачею справи у
цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2013 року у частині позову
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
стягнення пені скасувати, справу у цій
частині направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 20 березня
2013 року та рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 червня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська