Справа № 127/4198/13-ц Провадження №
22-ц/772/208/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Бойко В. М.Категорія: 42
Доповідач: Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука
В.В.

суддів:
Медвецького С.К., Чорного В.І.,

при секретарі:
Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 04.12.2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 за участю третьої особи ОСОБА_5
про виселення і вселення та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності та втрату права
користування квартирою, за позовом
третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні майном, -

в с т а н о в
и л а :

В лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулась в
суд із зазначеним позовом, посилаючись
на те, що перебуваючи в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2, ними на підставі
договору купівлі-продажу від 27.07.2004
року було придбано двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. 10.10.2007 року вони
розлучились і внаслідок негативної
поведінки відповідача, спільне
проживання в квартирі стало
неможливим, а тому вона вимушена була
періодично проживати на орендованих
квартирах. В подальшому відповідач
фактично перестав впускати її у
спільну квартиру і без її згоди вселив
у квартиру свою співмешканку ОСОБА_4,
яка також чинить їй перешкоди в
користуванні квартирою та ображає її
сина, який на законних підставах
проживає у даному жилому приміщенні, що
явилось підставою для звернення до
правоохоронних органів. На даний час
вона не має можливості винаймати собі
житло і має бажання вселитись у спірну
квартиру, 1/2 якої належить їй на праві
спільної сумісної власності, однак
відповідачі створюють їй перешкоди у
реалізації права власності, а тому
просила усунути їй перешкоди в
користуванні, володіння та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_4 із вказаної
квартири без надання іншого житла та
вселення її у зазначену квартиру.

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із вищевказаним зустрічним позовом, у
якому посилається на те, що 27.07.2004 року,
перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_3, він придбав квартиру АДРЕСА_1.
Дана квартира була придбана за кошти
від продажу квартири АДРЕСА_3,
отриманої ним в порядку приватизації і
тому спірна квартира є його особистою
приватною власністю, однак дане право
власності оспорює відповідач, яка у 2007
році після розірвання шлюбу, забрала
свої речі та переїхала проживати до
іншого чоловіка, а неповнолітній син
залишився проживати з ним і перешкоди в
його проживанні у даній квартирі
відсутні. У зв'язку з цим ОСОБА_2 просив
визнати за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1 та з посиланням на ст.
71 ЖК України, визнати ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування вказаною
квартирою, а також стягнути на його
користь судові витрати.

В листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся в
суд із зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 27.07.2004 року його батьками для
поліпшення житлових умов була придбана
квартира АДРЕСА_1, де він постійно
проживав, однак у зв'язку з одруженням
батька вдруге, проживання в спільній
квартирі стало неможливим, оскільки
ОСОБА_4 внаслідок своєї негативної
поведінки, чинить перешкоди в
користуванні житлом і фактично його з
малолітньою дитиною вигнали з даної
квартири і він вимушений винаймати
житло, а тому з урахуванням уточнених
позовних вимог, просив усунути йому
перешкоди в користуванні майном шляхом
його вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Вказані позови були об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 04.12.2013 року в
задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2
відмовлено.

Позов третьої особи ОСОБА_5 задоволено
частково та усунено перешкоди шляхом
його вселення в квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду в частині
відмови у задоволенні заявленого ним
позову скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги та відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_5, в іншій
частині рішення суду залишити без змін,
при цьому робиться посилання на
неповноту з`ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Також, апеляційну скаргу подано ОСОБА_3,
в якій просить рішення суду в частині
відмови у задоволенні її вимог
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити заявлений нею позов,
в іншій частині рішення суду залишити
без змін, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права.

В судовому засіданні представники
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подану ОСОБА_3
апеляційну скаргу підтримали з
посиланням на викладені в ній
обставини, проти задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_2
заперечували, вказавши на її
безпідставність.

ОСОБА_2 та його представник в судовому
засіданні власну апеляційну скаргу
підтримали з посиланням на викладені в
ній обставини, проти задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3
заперечували, вказавши на її
безпідставність.

ОСОБА_4 апеляційну скаргу ОСОБА_2
підтримала, проти задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3
заперечувала.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційних скарг,
вважає, що подані апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим; законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 районний суд виходив із того, що
він є необґрунтованим та позивачем не
надано жодних доказів на підтвердження
обставин, викладених у позовній заяві.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 районний суд виходив із того, що
останнім не доведено факт придбання
спірної квартири виключно за власні
кошти, отримані від продажу іншої
квартири, набутої ним внаслідок
приватизації, а щодо визнання ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
вказаною квартирою, то дана вимога не
підлягає задоволенню, оскільки
відповідач є співвласником даного
жилого приміщення, а не наймачем.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_5,
районний суд виходив із того, що спірна
квартира була придбана для поліпшення
житлових умов, а внаслідок створення
ОСОБА_2 нової сім'ї, проживання ОСОБА_5 в
спільній квартирі стало неможливим, а
тому останній підлягає вселенню в дану
квартиру, при цьому висновок про
відмову у задоволенні вимог про
виселення ОСОБА_4, районний суд
обґрунтував фактом реєстрації шлюбу
між нею та ОСОБА_2.

Однак повністю погодитись з таким
висновком районного суду не можна,
оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи, суд неправильно
застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п. п. 3,4 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
в частині відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_3 про вселення та усунення
перешкод ОСОБА_5 в користуванні майном
шляхом вселення скасовує та ухвалює в
цій частині нове рішення з наступних
підстав.

Судом апеляційної інстанції
встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі,
під час якого ними було придбано
квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 27.07.2004
року і згідно особового рахунку НОМЕР_1,
в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_2,
ОСОБА_3, їх син ОСОБА_5 та онучка ОСОБА_6.

Вимогами ст. 60 Сімейного Кодексу
України передбачено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

З матеріалів справи видно, що 10.10.2007
року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, яка з того часу у придбаній ними
квартирі фактично не проживає, однак
даний факт не позбавляє її прав як
співвласника щодо спірної квартири.

Судом першої інстанції зроблено вірний
висновок щодо безпідставності
заявлених ОСОБА_2 вимог про визнання
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, а
також щодо недоведеності вимог про
визнання квартири АДРЕСА_1 особистою
приватною власністю позивача за
зустрічним позовом та відсутності
підстав для виселення з квартири
відповідача ОСОБА_4, яка перебуває із
співвласником спірного жилого
приміщення у зареєстрованому шлюбі.

В той же час, встановивши, що ОСОБА_3 є
співвласником спірної квартири, суд
першої інстанції безпідставно
відмовив у її вселенні в квартиру, при
цьому факт створення їй перешкод у
здійсненні права власності, не
заперечується і відповідачем за
первісним позовом.

Щодо заявлених ОСОБА_5 вимог про
усунення перешкод в користуванні
майном, то ним взагалі не надано
будь-яких належних доказів, які б
свідчили про створення йому перешкод в
користуванні житловою площею квартири
АДРЕСА_1, при цьому відповідач-позивач
ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив,
що син має можливість вільно
користуватись спірною квартирою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2
доводи про самостійну зміну судом
предмету та підстав його позову, є
безпідставними, а щодо інших доводів
скарги, то останні були предметом
дослідження і їм надано відповідну
правову оцінку.

На підставі наведеного, судова колегія
приходить до висновку, що заявлений
ОСОБА_3 позов підлягає частковому
задоволенню і останню необхідно
вселити в квартиру АДРЕСА_1, при цьому
позов ОСОБА_5 підлягає залишенню без
задоволення, як недоведений, а в іншій
частині рішення суду необхідно
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 04.12.2013 року в
частині відмови у задоволенні вимог
ОСОБА_3 про вселення та усунення
перешкод ОСОБА_5 в користуванні майном
шляхом вселення - скасувати і в цій
частині ухвалити нове рішення, яким
позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні майном - відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
/підпис/ В.В. Оніщук

Судді:
/підпис/ С.К.
Медвецький

/підпис/ В.І. Чорний

З оригіналом вірно: