АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року.
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:
головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» на
заочне рішення Дніпровського
районного суду міста Києва від 14 жовтня
2013 року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року Банк звернувся
із позовом до відповідачки, на
обґрунтування якого зазначив, що 21
січня 2007 року між сторонами був
укладений кредитний договір №
К3ХRRX05050039, за яким відповідачка
отримала кредит у розмірі 2 835.11 грн. зі
сплатою 12 % річних за користування
кредитом.

Відповідачка не виконує
зобов'язань за кредитним договором,
тому, позивач просив стягнути на свою
користь із відповідачки 31904.03 грн.
заборгованості за кредитним договором
та 319.04 грн. судових витрат.(а.с. 1-25)

Заочним рішенням Дніпровського
районного суду міста Києва від 14 жовтня
2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості відмовлено. (а.с.40-42)

В апеляційній скарзі позивач
посилався на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просив рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги Банку. Обґрунтовуючи
скаргу апелянт зазначив, що суд не
з'ясував обставин та доказів якими
обґрунтований заявлений позов і дійшов
помилкового висновку про відмову в
позові.(а.с. 46-57)

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 підтримав скаргу і просив її
задовольнити. ОСОБА_1 заперечувала
проти скарги і просила її відхилити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи скарги, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 21 січня 2007
року між сторонами був укладений
кредитний договір № К3ХRRX05050039, за яким
відповідачка отримала кредит у розмірі
2 835.12 грн. строком до 22 січня 2008 року зі
сплатою 12 % річних за користування
кредитом. Вказаний кредит був
використаний позивачкою для придбання
у ТОВ «Домотехніка» пароварки, чайнику
та двох мобільних телефонів.(а.с. 8-17)

Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України
"Про захист прав споживачів" кошти, які
надані кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції є споживчим
кредитом. Таким чином, ОСОБА_1 отримала
споживчий кредит.

За умовами договору споживчого
кредиту відповідачка зобов'язалася
повернути кредит та проценти за
користування ним щомісячними
платежами в сумі 321.58 грн. до
обумовленої в договорі дати повернення
кредиту 22 січня 2008 року.

На погашення заборгованості
відповідачка ОСОБА_1 сплатила позивачу
5190 грн., що підтверджується квитанціями
та не заперечувалось представником
Банку в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила та
відхилила доводи апелянта враховуючи
наступне.

За змістом положень ст.ст. 257, 259
ЦК України та при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів", яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що
ЦК не передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Відповідні роз'яснення
містяться в пункті 31 у редакції
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 р. N 7.

Порядок обчислення позовної
давності не може бути змінений за
домовленістю сторін.(ч. 2 ст. 260 ЦК
України)

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК
України, перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Згідно з умовами укладеного
сторонами кредитного договору його
складовою є Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам ("Розстрочка")
(Стандарт). Пунктом 5.5 цих Умов позовну
давність за вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом, процентів
за користування ним, пені, штрафу
сторонами встановлено тривалістю п'ять
років, що відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК
України.

Таким чином строк виконання
відповідачкою кредитних зобов'язань та
з якого позивач мав право вимагати
повернення кредитних коштів настав 23
січня 2008 року.

За наданими до суду квитанціями,
відповідачка ОСОБА_1 вчинила останній
платіж на погашення кредитної
заборгованості 15 травня 2008 року в сумі
90 грн. (а.с. 71-73)

Інших платежів за кредитним
договором ОСОБА_1 після вищевказаної
дати не вчиняла.

На підставі п. 3.3.5 вищевказаного
кредитного договору від 22 січня 2007 року
Банк мав право списувати кошти з
поточних рахунків Позичальника, згідно
п. 3.2.5 цих умов, при настанні строків
платежів, передбачених цими Умовами та
Заявою, у межах належних до сплати
Банку сум.(а.с. 14)

Зазначаючи про відсутність
факту пропуску п'ятирічного строку
позовної давності представник Банку
посилався на вчинення ОСОБА_1 дій, що
свідчать про визнання нею свого боргу,
підтвердженням таких дій вважав
виписку з рахунку ОСОБА_1 за якою Банк
на підставі п. 3.3.5 вищевказаного
кредитного договору від 22 січня 2007 року
в односторонньому порядку списував
кошти з поточного рахунку боржника
26.02.2009 року в сумі - 0.59 грн., 06.03.2009 року -
2.20 грн., 19.03.2009 року - 250 грн., 13.04.2009 року -
22.54 грн., 19.05.2009 року - 1.09 грн., 01.06.2009 року -
0.01 грн.(а.с. 53-54)

Проте списання в
односторонньому порядку кредитором з
рахунку боржника грошей без
повідомлення останнього не може
вважатись вчиненням боржником дій, що
свідчать про визнання ним боргу в
розумінні положень ч. 1 ст. 264 ЦК України,
оскільки ОСОБА_1 з 15 травня 2008 року не
вчинила жодних дій, які б свідчили про
визнання нею зобов'язання за кредитним
договором. Тому, встановлений
договором п'ятирічний строк сплив 15
травня 2013 року.

Із зазначеним позовом про
стягнення кредитної заборгованості
позивач звернувся 06 вересня 2013 року.
Відповідачка в апеляційному суді
заявила про застосування строку
позовної давності, як підставу відмови
у позові, посилаючись на те, що є
людиною похилого віку, отримує пенсію
1026 грн. та неможливість подання такої
заяви в районному суді, який розглянув
справу в заочному порядку. (а.с. 1-3, 66-73, 77,
87)

Оскільки вищевказана виписка
вперше подана до суду разом із
апеляційною скаргою, колегія суддів
відхилила доводи апелянта про її
неврахування районним судом.

Посилання ОСОБА_1 на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська про стягнення
кредитної заборгованості на користь
Банку колегія суддів відхилила,
оскільки за повідомленням голови цього
суду таке рішення вказаним судом не
ухвалювалось.(а.с. 88-92)

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позову з підстав пропуску позивачем
строку позовної давності.

Доводи скарги цих висновків не
спростовують, не впливають на
правильність ухваленого судом рішення,
тому з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК
України, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.
308, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 14 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

В.Й.Шиманський

Справа № 22-ц/796/915/2014

Головуючий у першій інстанції
ЯровенкоН.О.

Доповідач Левенець Б.Б.