справа № 2701/2811/2012
провадження № 4с/762/9/14
БАЛАКЛАВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

« 12» лютого 2014 року
м. Севастополь

Балаклавський районний суд міста
Севастополя

у складі: головуючого, судді - Дибець
О.М.,

при секретарі - Топорковій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Балаклавського
районного суду міста Севастополя без
здійснення фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Енергетична компанія
«Севастопольенерго» про визнання
неправомірним і скасування рішення
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Балаклавського районного управління
юстиції у місті Севастополі у
виконавчому провадженні з виконання
виконавчого листа № 2701/2811/2012, виданого
Балаклавським районним судом міста
Севастополя 13 серпня 2013 року на
підставі рішення цього суду від 3
грудня 2012 року у цивільній справі за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства «Енергетична
компанія «Севастопольенерго» до
ОСОБА_1 про стягнення збитків,

в с т а н о в и в :

13 січня 2014 року представник Публічного
акціонерного товариства «Енергетична
компанія «Севастопольенерго»
звернувся до Балаклавського районного
суду міста Севастополя із зазначеною
скаргою в порядку цивільного
судочинства, просить суд:

- Визнати неправомірною і
скасувати постанову старшого
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Балаклавського районного управління
юстиції у місті Севастополі від 14
листопада 2013 року Сушка О.А., якою
відмовлено у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2701/2811/2012, виданого
Балаклавським районним судом міста
Севастополя 13 серпня 2013 року на
підставі рішення цього суду від 3
грудня 2012 року у цивільній справі за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства «Енергетична
компанія «Севастопольенерго» до
ОСОБА_1 про стягнення збитків;

- Зобов'язати старшого державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Балаклавського
районного управління юстиції у місті
Севастополі від 14 листопада 2013 року
Сушка О.А. відкрити виконавче
провадження з примусового виконання
вказаного виконавчого документа.

Скаргу обґрунтовано тим, що оскарженою
постановою державний виконавець без
передбачених законом підстав відмовив
у відкритті виконавчого провадження за
вказаним виконавчим документом.

У судове засідання представник
заявника і державний виконавець не
прибули, подали заяви про вирішення
скарги за їх відсутності наполягаючи
на задоволенні і відповідно
заперечуючи проти задоволення скарги.

Дослідивши зміст скарги, доданих до неї
матеріалів, перевіривши матеріали
цивільної справи, суд встановив
наступні обставини.

Відповідно до статті 383 Цивільного
процесуального кодексу України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Рішенням Балаклавського районного
суду міста Севастополя від 3 грудня 2012
року у цивільній справі № 2701/2811/2012
стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Енергетична компанія
«Севастопольенерго» у відшкодування
заподіяних збитків 10 874 гривні 90
копійок, вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Зазначене рішення набрало законної
сили, і у порядку, передбаченому
статтею 368 Цивільного процесуального
кодексу України, воно звернуто до
виконання видачею 13 серпня 2013 року
виконавчого листа № 2701/2811/2012.

Постановою старшого державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Балаклавського
районного управління юстиції у місті
Севастополі Сушка О.А. від 14 листопада
2013 року, із посиланням на те, що
виконавчий документ не відповідає
вимогам пункту 3 частини 1 статті 18
Закону України «Про виконавче
провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV
(у відповідній редакції, з наступними
змінами і доповненнями), а саме у
частині зазначення індивідуального
ідентифікаційного номера боржника, у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання зазначеного
виконавчого листа відмовлено на
підставі пункту 6 частини 1 статті 26
Закону України «Про виконавче
провадження».

Здійснюючи перевірку оскарженої
постанови на предмет її правомірності,
і в цьому зв'язку беззаперечно
встановивши, що виконавчий лист дійсно
не містить зазначення на
індивідуальний ідентифікаційний номер
боржника, Балаклавський районний суд
міста Севастополя, втім, дійшов
висновку про обґрунтованість поданої
скарги, зважаючи на таке.

У відповідністю зі статтею 9
Конституції України і ст.ст. 17, 18 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини» Конвенція і
практика Європейського суду з прав
людини має застосовуватись
національними судами як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року встановлено, що кожен має право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Надаючи тлумачення застосованому у
зазначеній статті Конвенції
словосполученню «розгляд справи
упродовж розумного строку»,
Європейський суд з прав людини у пункті
35 свого рішення у справі за зверненням
Estima Jorge vs Portugal зазначив, що частина 1
статті 6 Конвенції вимагає, аби усі
стадії судового розгляду з приводу
прав та обов'язків цивільного
характеру закінчувались протягом
розумного строку, не виключаючи
наступних після ухвалення рішення
стадій; зокрема, стадія виконання
рішення суду є складовою «судового
розгляду».

У пункті 43 свого рішення у справі
«Шмалько проти України» від 20 липня 2004
року Європейський суд з прав людини
уточнив, що право на виконання судового
рішення є складовою права на судовий
захист, передбаченого статтею 6
Конвенції, для цілей якої виконання
рішення, ухваленого будь-яким судом,
має розцінюватися як складова частина
судового розгляду.

Європейський суд з прав людини також
неодноразово зазначав, що право на
судовий розгляд є ілюзорним без
забезпечення виконання судового
рішення.

Конституцією України встановлено, що
держава забезпечує захист усіх
суб'єктів права власності і
господарювання; усі суб'єкти права
власності рівні перед законом; права і
свободи людини і громадянина
захищаються судом; судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій її
території; обов'язковість рішень суду є
однією з основних засад судочинства
(частина четверта статті 13, частина
перша статті 55, частина п'ята статті 124,
пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з частиною другою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 8 липня 2010 року №
2453-VI судові рішення, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.

У цьому зв'язку Конституційний Суд
України в Рішеннях від 13 грудня 2012 року
№ 18-рп/2012 та від 25 квітня 2012 року №
11-рп/2012 дійшов висновку, що виконання
судового рішення є невід'ємною
складовою права кожного на судовий
захист і охоплює, зокрема, законодавчо
визначений комплекс дій, спрямованих
на захист і відновлення порушених
права, свобод, законних інтересів
фізичних та юридичних осіб, а
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом.

Отже, право на судовий захист, яке не
обмежується лише стадією судового
розгляду, а розповсюджується також і на
стадію виконання ухваленого судом
рішення, є конвенційною і
конституційною гарантією, а
обов'язковість виконання судових
рішень - складовою права на
справедливий судовий захист протягом
розумного строку, відтак, усі
нормативно-правові акти, які
визначають процедуру примусового
виконання судових рішень, у тому числі
і положення Закону України «Про
виконавче провадження», мають
прийматися саме з метою дотримання
згаданих гарантій забезпечення
справедливого судового розгляду і
відповідно усі їх положення
тлумачаться за сенсом сприяння такому
виконанню.

Разом з тим державний виконавець,
відмовляючи у відкритті виконавчого
провадження, в оскарженій постанові,
стосовно визначення як обов'язкового
зазначення у виконавчому документі
індивідуального ідентифікаційного
номера боржника, обмежився лише
буквальним тлумаченням цих положень
статті 18 Закону України «Про виконавче
провадження», не здійснивши при цьому
системного аналізу змісту
застосованої ним норми з наведеними
положеннями Конвенції, практики
Європейського суду з прав людини,
Конституції і законодавства України, а
також правових позицій
Конституційного Суду України, тим
самими витлумачивши норму з
неприпустимим формалізмом і не
врахувавши дійсної мети її
законодавчого впровадження - сприяння
примусовому виконанню судових рішень
як складової конвенційної і
конституційної гарантії справедливого
судового розгляду, а не встановлення
штучних перешкод для примусового
виконання.

Отже, чинна редакція статті 18 Закону N
606-XIV не встановлює обов'язкового
зазначення у виконавчому документі
відомостей про індивідуальний
ідентифікаційний номер боржника як
конститутивного, а містить лише
узагальнені і бажані вимоги до
виконавчих документів, закріплюючи як
головну вимогу - можливість
ідентифікації державним виконавцем
стягувача або боржника.

Тобто якщо зі змісту виконавчого
документа вбачається, що він
відповідає критерію можливості
ідентифікації сторін, навіть за
відсутності окремих відомостей, які
об'єктивно суду можуть бути не відомі,
зокрема, унаслідок ненадання
відповідної інформації компетентними
державними органами чи ухилення
боржника від привласнення
індивідуального ідентифікаційного
номеру і не тільки внаслідок
релігійних переконань, а і з будь-яких
інших причин, що обумовлені звичайними
життєвими обставинами, державний
виконавець, за відсутності інших
процедурних перешкод, зобов'язаний
відкрити виконавче провадження і в
його межах витребувати ті відомості,
які потрібні для здійснення повного
виконання судового рішення протягом
розумного строку.

Протилежне тлумачення положень статті
18 Закону N 606-XIV по суті заперечує
встановлений правовий порядок,
складовою якого є забезпечення права
на справедливий суд та обов'язковість
судових рішень.

Таким чином, скарга Публічного
акціонерного товариства «Енергетична
компанія «Севастопольенерго» є
обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Обговорюючи питання про дотримання
заявником десятиденного строку
звернення до суду, встановленого
частиною 1 статті 385 Цивільного
процесуального кодексу України, який
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її права чи свобод, суд
врахував, що оскаржувана постанова
ухвалена державним виконавцем 14
листопада 2013 року, надіслана на адресу
стягувача разом із супровідним 10
грудня 2013 року, при цьому відомостей
про фактичне її отримання стягувачем
матеріали справи не містять, чого
державним виконавцем не спростовано.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 1, 11, 18, 24, 82 Закону України «Про
виконавче провадження», ст.ст. 208-210, 383,
386, 387 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

у х в а л и в :

Скаргу Публічного акціонерного
товариства «Енергетична компанія
«Севастопольенерго» про визнання
неправомірним і скасування рішення
державного виконавця Відділу
державної виконавчої служби
Балаклавського районного управління
юстиції у місті Севастополі у
виконавчому провадженні з виконання
виконавчого листа № 2701/2811/2012, виданого
Балаклавським районним судом міста
Севастополя 13 серпня 2013 року на
підставі рішення цього суду від 3
грудня 2012 року у цивільній справі за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства «Енергетична
компанія «Севастопольенерго» до
ОСОБА_1 про стягнення збитків -
задовольнити.

Визнати неправомірною і скасувати
постанову старшого державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Балаклавського
районного управління юстиції у місті
Севастополі від 14 листопада 2013 року
Сушка О.А., якою відмовлено у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2701/2811/2012,
виданого Балаклавським районним судом
міста Севастополя 13 серпня 2013 року на
підставі рішення цього суду від 3
грудня 2012 року у цивільній справі за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства «Енергетична
компанія «Севастопольенерго» до
ОСОБА_1 про стягнення збитків.

Зобов'язати старшого державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Балаклавського
районного управління юстиції у місті
Севастополі від 14 листопада 2013 року
Сушка О.А. відкрити виконавче
провадження з примусового виконання
вказаного виконавчого документа.

Попередити державного виконавця, що
відповідно до частини 2 статті 382
Кримінального кодексу України умисне
невиконання рішення, ухвали суду, що
набрали законної сили, або
перешкоджання їх виконанню, вчинені
службовою особою, караються штрафом
від семисот п'ятдесяти до однієї тисячі
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян або позбавленням волі на
строк від двох до п'яти років, з
позбавленням права обіймати певні
посади чи займатися певною діяльністю
на строк до трьох років.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції може бути подана до
Апеляційного суду міста Севастополя
через Балаклавський районний суд міста
Севастополя протягом п'яти днів з дня
її проголошення. У разі якщо ухвалу
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом п'яти днів з дня
отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя
Дибець О.М.