Єдиний унікальний номер 205/2484/13-ц
№ 2-205/1001/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді Приходченко О.С.

при секретарі
Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25 березня 2013 року звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус ДМНО
ОСОБА_3 про визнання виконавчого напису
таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 29 березня
2013 року позовну заяву було залишено без
руху та запропоновано позивачу усунути
недоліки протягом п'яти днів з дня
отримання копії ухвали, які позивачем
було усунуто 8 квітня 2013 року.

24 грудня 2013 року позовні вимоги
позивачем було уточнено.

Позивач у своєму уточненому позові, а у
ході судового засідання її
представник, посилалися на те, що 6
лютого 2013 року приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_3 було вчинено виконавчий
напис, який зареєстрований в реєстрі за
№ 92. За виконавчим написом було
запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі
543 031 грн. 29 коп., яка складається з суми
боргу у розмірі 520 000 грн., відсотків у
розмірі 17 654 грн. 75 коп. та витрат,
пов'язаних з вчиненням виконавчого
напису, у розмірі 5 376 грн. 54 коп. за
період з 31 грудня 2012 року по 6 лютого 2013
року на підставі договору позики від 19
вересня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_1, посвідченого приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за № 562.
Згідно з умов договору сторони
домовились, що повернення грошових
коштів позивачем здійснюється на
підставі вимоги відповідача про
повернення грошових коштів у термін,
який дорівнює шістьом місяцям з дня
відправлення такої вимоги
відповідачем позивачу. Вимога від 27
листопада 2012 року, направлена позивачу,
не є достатнім доказом її повідомлення
про вимогу, оскільки вимогу було
направлено не рекомендованим листом.
Крім того, на вимогу договору позики
додаткової домовленості між сторонами
про спосіб та форму повернення
грошових коштів сторонами досягнуто не
було, що також не було враховано
відповідачем при складанні вимоги.
Вимоги відповідача від 11 січня 2013 року
та 22 січня 2013 року також були
пред'явлені позивачу з порушенням
вимог договору. Позивачем при
складанні вимог до позивача та третьою
особою при вчиненні виконавчого напису
не було вірно визначено розмір
заборгованості позивача за договором
позики. Згідно з умовами договору
визначено, що повернення грошових
коштів буде здійснюватися траншами в
гривнях відповідно до офіційного курсу
НБУ, встановленого на момент
повернення грошових коштів. З огляду на
те, що згідно з офіційним курсом НБУ
станом на 6 лютого 2013 року 1 долар США
дорівнює 7,9930 грн., розмір
заборгованості у розмірі 64 197,53 долара
США в гривневому еквіваленті становить
513 130 грн. 86 коп., а не 520 000 грн., крім того,
невірно було зазначено суму
нарахованих відсотків, які було
запропоновано стягнути з ОСОБА_1
Позивач у своєму уточненому позові, а у
ході судового засідання її
представник, просили суд визнати таким,
що не підлягає виконанню виконавчий
напис, вчинений приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_3 та зареєстрований в
реєстрі за № 92, яким запропоновано
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову суму у розмірі 543 031 грн. 29 коп.,
яка складається з заборгованості у
розмірі 520 000 грн., відсотків у розмірі 17
654 грн. 75 коп., витрат, пов'язаних з
вчиненням виконавчого напису, у
розмірі 5 376 грн. 54 коп. за період з 31
грудня 2012 року по 6 лютого 2013 року на
підставі договору позики від 19 вересня
2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за № 562.

Відповідач та його представник у ході
судового засідання позовні вимоги не
визнавали, посилаючись на те, що 28
листопада 2012 року в порядку,
передбаченому умовами договору позики
від 19 вересня 2012 року, укладеного між
позивачем та відповідачем, на адресу
ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу
про повернення грошових коштів у
розмірах, передбачених графіком
повернення, та про сплату відсотків за
користування позикою, відправлення
якої підтверджується фіскальним чеком.
У встановлений строк боржник не
виконала умови вимоги. 12 січня 2013 року
відповідачем вдруге було направлено
позивачу вимогу про повернення боргу,
що підтверджується фіскальним чеком. 24
січня 2013 року відповідачем вимогу на
адресу позивача було направлено
втретє, отримання якої підтверджується
повідомленням про вручення
відправлення. 30 січня 2013 року ОСОБА_1
було перераховано на картковий рахунок
відповідача грошову суму у розмірі 153
грн. 47 коп. на погашення заборгованості
за договором позики. 6 лютого 2013 року
ОСОБА_2 звернувся до приватного
нотаріуса ДМНО ОСОБА_3 з заявою про
видачу виконавчого напису про
стягнення заборгованості за договором
позики з ОСОБА_1, до якої було надано
оригінал договору позики від 19 вересня
2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за № 562,
копії листів-вимог на адресу ОСОБА_1 та
підтверджень їх відправлення, а також
банківську довідку про стан рахунку
ОСОБА_2, на підставі яких приватним
нотаріусом було вчинено виконавчий
напис у порядку, передбаченому чинним
законодавством України. У зв'язку з
переліченими обставинами, відповідач
та його представник просили позивачу у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус
ДМНО ОСОБА_3 у судове засідання не
з'явилася, у своїй заяві до суду
посилалася на те, що виконавчий напис
нею було вчинено згідно з порядком
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України та чинного законодавства
України. Перед вчиненням виконавчого
напису була надана правова оцінка
договору позики, досліджені безспірні
докази прострочення виконання
зобов'язання та виконавчий напис
вчинений у відповідності до закону. А
тому у задоволенні позовних вимог
позивачу просила суд відмовити у
повному обсязі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши матеріали
справи, оцінивши надані і добуті
докази, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню за
наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2012 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено
договір позики, який посвідчено
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 та
зареєстровано в реєстрі за № 562.
Відповідно до договору позики
позикодавець ОСОБА_2 передав у
власність позичальнику ОСОБА_1, а
позичальник прийняла у власність від
позикодавця, грошові кошти в сумі 520 000
грн., що є еквівалентом 64 197,53 доларів
США за офіційним валютним (обмінним)
курсом НБУ, встановленим на момент
укладання договору, та зобов'язалася
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів та сплатити за
користування позикою 10 % річних від
суми позики (а.с. 10-11).

Пунктом 2 договору позики встановлено,
що сума позики у розмірі 520 000 грн.
отримана позичальником від
позикодавця до моменту підписання
даного договору в повному обсязі, про
що свідчить підпис позичальника в
договорі позики, а договір одночасно
вважається актом приймання-передачі
грошових коштів.

На підставі п. 5 договору позики сторони
домовились, що повернення грошових
коштів позичальником за цим договором
здійснюється на підставі вимоги
позикодавця про повернення грошових
коштів позичальником у термін, який
дорівнює шістьом місяцям з дня
відправлення такої вимоги
позикодавцем позичальнику. Достатнім
доказом пред'явлення вимоги повернення
грошових коштів за договором сторони
визнають квитанцію про відправлення
рекомендованого листа з вимогою,
відправленого на адресу позичальника,
яка вказана позичальником у договорі.

Пунктом 6 договору позики передбачений
порядок фактичного повернення
грошових коштів позичальником
позикодавцю: через 30 днів з дати
відправлення вимоги про повернення
грошових коштів за договором позики
позичальником повертається
позикодавцю сума грошових коштів в
гриванях, що є еквівалентом 10 699,59
доларів США за офіційним валютним
курсом НБУ, встановленим на момент
повернення грошових коштів за цим
договором позики та проценти за
користування позикою, згідно з п. 1
договору на розрахунковий рахунок
позикодавця або готівкою, про що
сторони домовляються в день повернення
коштів додатково. В подальшому грошові
кошти позичальником позикодавцеві
повертаються у аналогічному порядку
через 60 днів, 90 днів, 120 днів, 150 днів в
гриванях, що є еквівалентом 10 699,59
доларів США за офіційним валютним
курсом НБУ, та 180 днів у розмірі 10 699,58
доларів США, що є еквівалентом 10 699,59
доларів США за офіційним валютним
курсом НБУ.

На підставі ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, під час укладення договору
сторонами було дотримано усі умови,
визначені законодавцем для договору
позики, договір було укладено у
письмовій формі, відповідачем взяті на
себе зобов'язання щодо надання
позивачу грошових коштів були виконані
належним чином, позивач зобов'язалася
протягом певного часу після вимоги
відповідача повернути йому кошти
згідно узгодженого сторонами графіку,
тому між сторонами було укладено
договір позики.

З метою повернення грошових коштів за
договором позики, на виконання п. 5
цього договору ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1
27 листопада 2012 року було направлено
вимогу про повернення грошових коштів
за договором позики (а.с. 42), що
підтверджується фіскальним чеком про
її відправлення (а.с. 43). Вдруге
аналогічна вимога позикодавцем на
адресу позичальника була направлена 11
січня 2013 року (а.с. 44, 44 зворот). 22 січня
2013 року відповідачем позивачу втретє
було направлено вимогу про повернення
коштів за договором позики з наведеним
детальним розрахунком суми
заборгованості та направлено поштою
рекомендованим листом з повідомленням
(а.с. 45, 46).

В усіх письмових вимогах до позивача
відповідачем в порядку, передбаченому
п. 6 договору позики, було зазначено
номер його карткового рахунку №
НОМЕР_1, відкритого на його ім'я в ПАТ КБ
«ПриватБанк», на який позичальнику
ОСОБА_1 було запропоновано повернути
суму заборгованості за цим договором
(а.с. 42, 44, 45).

30 січня 2013 року на зазначений
відповідачем картковий рахунок
позивачем в рахунок погашення
заборгованості за договором позики
було перераховано 153 грн. 47 коп. (а.с. 47).

У зв'язку з тим, що позивачем не було у
повному обсязі протягом тридцяти днів
з дня відправлення вимоги сплачено
першу частину суми боргу, відповідач
звернувся до приватного нотаріуса
ОСОБА_3 з заявою про вчинення
виконавчого напису, якою 6 лютого 2013
року було вчинено виконавчий напис,
який зареєстровано в реєстрі за № 92,
яким було запропоновано стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти
за договором позики від 19 вересня 2012
року у розмірі 520 000 грн., проценти за
договором позики у розмірі 17 654 грн. 75
коп. та витрати, пов'язані з вчиненням
виконавчого напису, у розмірі 5 376 грн. 54
коп., а всього 543 031 грн. 29 коп. за період з
31 грудня 2012 року по 6 лютого 2013 року (а.с.
24).

Постановою державного виконавця
Ленінського ВДВС від 13 лютого 2013 року
на підставі заяви ОСОБА_2 від 7 лютого 2013
року було відкрито виконавче
провадження з виконання зазначеного
вище виконавчого напису (а.с. 25).

Правовідносини, які виникли між
сторонами щодо вчинення виконавчого
напису нотаріусом, врегульовані
нормами Цивільного кодексу України,
Закону України «Про нотаріат»,
Постановою КМУ «Про затвердження
переліку документів, за якими
стягнення заборгованості провадиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів» № 1172
від 29 червня 1999 року положеннями
Інструкції «Про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України № 20/5 від 3 березня 2004
року та наказом № 2368/5 від 31 грудня 2004
року та укладеного між сторонами
договору.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про
нотаріат» для стягнення грошових сум
або витребування від боржника майна
нотаріуси вчинять виконавчі написи на
документах, що встановлюють
заборгованість. Перелік документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів,
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 1 Переліку документів,
за якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України 29 червня 1999
року № 1172 (далі за текстом - Перелік),
для одержання виконавчого напису
подаються: оригінал нотаріально
посвідченої угоди; документи, що
підтверджують безспірність
заборгованості боржника, встановлюють
прострочення виконання зобов'язань.

Статтею 88 Закону України «Про
нотаріат» від 2 вересня 1993 року та п. 284
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року №
20/5, з наступними змінами та
доповненнями, визначено умови вчинення
виконавчих написів нотаріусом,
відповідно до яких нотаріус вчиняє
виконавчі написи, якщо подані
документи підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем та за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло більше
трьох років, а у відносинах між
підприємствами, установами та
організаціями - не більше одного року.

Вимоги до змісту виконавчого напису
викладено у ст. 89 Закону та п. 287
Інструкції, зокрема, у виконавчому
документі повинні зазначатися: дата
(рік, місяць, число) його вчинення,
посада, прізвище, ім'я, по - батькові
нотаріуса, який вчинив виконавчий
напис; найменування та адреса
стягувача, найменування, адреса, дата і
місце народження боржника, місце
роботи (для громадян), номера рахунків в
установах банків (для юридичних осіб);
строк, за який провадиться стягнення;
суми, що підлягають стягненню або
предмети, які підлягають витребуванню,
в тому числі пеня, проценти, якщо такі
належать до стягнення, розмір плати,
сума державного мита, сплачуваного
стягувачем, або мита, яке підлягає
стягненню з боржника, номер, за яким
виконавчий напис зареєстровано.
Виконавчий напис скріплюється
підписом і печаткою нотаріуса.

Зі змісту виконавчого напису від 6
лютого 2013 року вбачається, що під час
його оформлення було дотримано вимоги
щодо його змісту, визначені ст. 89 Закону
України «Про нотаріат» та п. 287
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року №
20/5, з наступними змінами та
доповненнями.

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладанні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін та погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

На підставі реч. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладений,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Суд критично ставиться до доводів
сторони позивача щодо того, що вимоги
ОСОБА_2 від 27 листопада 2012 року та 11
січня 2013 року до ОСОБА_1 про повернення
боргу за договором позики від 27
листопада 2012 року не були пред'явлені в
порядку, передбаченому п. 5 договору
позики, оскільки вимоги не було
направлено рекомендованими
відправленнями. Так, з огляду договору
позики, вбачається, що сторонами було
визначено достатнім доказом
пред'явлення вимоги про повернення
грошових коштів - квитанції про
відправлення рекомендованого листа з
вимогою. Підтвердженнями відправлення
вимог є квитанції про їх відправлення,
а відправлення цих листів з
оголошенням їх цінності не є
порушенням умов договору позики (а.с. 43,
44 зворот). Крім того, вимога від 22 січня
2013 року була відправлена позивачу
поштою рекомендованим листом з
повідомленням (а.с. 46), але навіть після
направлення цієї вимоги позивачем не
було вчинено дій щодо виконання у
повному обсязі вимог п. 6 договору
позики, нею на ім'я відповідача було
перераховано лише 153 гривні 47 коп, що є
порушенням положень укладеного між
сторонами договору.

Також, судом не може бути прийнято до
уваги посилання позивача з приводу
того, що відповідачем в порушення умов
п. 6 договору позики не було зазначено, в
який саме спосіб, він вимагає повернути
грошові кошти на його адресу, оскільки
з положень п. 6 договору позики
вбачається, що грошові кошти
позичальником повертаються на
розрахунковий рахунок позикодавця або
готівкою, про що сторони домовляються
додатково, позикодавцем у своїх
вимогах, направлених на адресу ОСОБА_1,
було вказано номер свого карткового
рахунку № НОМЕР_1, відкритого на його
ім'я у ПАТ КБ «ПриватБанк», та
запропоновано їй перерахувати грошові
кошти саме на цей рахунок, що також не є
порушенням умов договору.

Крім того, зауваження позивача з
приводу розміру сум, запропонованих до
стягнення з неї на підставі
виконавчого напису від 6 лютого 2013 року,
також не приймаються судом до уваги,
оскільки сума боргу та відсоткова
ставка за користування грошовими
коштами на підставі договору позики,
згідно з п. 1 договору складає саме 520 000
грн. і саме цю суму позивач повинна
повернути відповідачу в рахунок
погашення боргу, крім того, у зв'язку з
невиконанням позивачем вимог абз. 2 п. 6
договору позики у відповідача виникло
право вимагати повернення усієї суми
одночасно, про що було повідомлено
позивача у вимогах від 11 січня 2013 року
та 22 січня 2013 року, а розрахунок
процентів за користування грошовими
коштами становить 17 654 грн. 75 коп. (520 000
грн. * 10 % * 125 днів / 365 днів * 100 % - 153 грн 47
коп = 17 654 грн. 75 коп., де 10 % - процентна
ставка за договором позики,
встановлена п. 1 договору, 125 - кількість
днів користування позикою у період з 19
вересня 2012 року по 21 січня 2013 року, 365
днів - кількість днів у році, 153 грн 47 коп
- сума, сплачена позивачем в рахунок
погашення заборгованості 30 січня 2013
року) (а.с. 45, 47). На підтвердження своїх
доводів щодо іншого розміру процентів
за договором позивачем належним чином
зроблений розрахунок суду надано не
було.

Слід зазначити, що позивач була вільна
в укладанні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору, крім того, її дії були
направлені на отримання грошей, для
чого вона й уклала договір позики на
сприйнятливих для себе умовах, тобто
зобов'язання приймала на себе
добровільно, а також своїм підписом
підтвердила той факт, що вона розуміє
та погоджується з його умовами та її
зауваження, щодо невиконання умов
цього договору з боку відповідача є
безпідставними.

Також, сплатою грошових коштів у
розмірі 153 грн. 47 коп. на картковий
рахунок № НОМЕР_1, відкритий на ім'я
ОСОБА_2 в ПАТ КБ «ПриватБанк», в рахунок
погашення заборгованості за договором
позики позивач визнала факт наявного у
неї боргу і необхідності його
сплачувати (а.с. 47).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на викладене, позивачем не
було надано жодного доказу, який би
свідчив про те, що виконавчий напис
було вчинено з порушенням вимог
договору позики та чинного
законодавства України.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що умови вчинення виконавчого напису
нотаріусом, передбачені ст. 88 Закону
України «Про нотаріат», Переліком
документів, за якими стягнення
заборгованості провадиться у
безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України 29 червня 1999 року №
1172, Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженою Наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року №
20/5, з наступними змінами та
доповненнями, при вчиненні ним даного
виконавчого напису було дотримано,
тому позовні вимоги про скасування
такого виконавчого напису є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

З урахуванням того, що позивачу у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено, судовий збір, який
позивачем було сплачено при поданні
позову до суду, підлягає віднесенню за
рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 50, 87, 88, 89 Закону України «Про
нотаріат», ст. 627, ч. 1 ст. 628, реч. 1 ч. 1 ст.
638, ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, ч. 1 ст. 60, 212,
213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_2, третя особа приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя