Справа № 541/1140/13-ц
Провадження №2/541/7/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2014 року Миргородський
міськрайонний суд Полтавської області

в складі:

головуючої, судді
Куцин В.М.,

при секретарі
Борисенко М. Б.

з участю адвокатів
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Миргороді
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
треті особи - Управління державної
міграційної служби у Полтавській
області, Миргородська міська рада, як
орган опіки та піклування,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про втрату права
користування житловим приміщенням
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
неповнолітнього сина ОСОБА_6, позовні
вимоги в ході розгляду справи судом
неодноразово уточнювалися
(а.с.3-8,56-61,121-125). Обґрунтовуючи позовні
вимоги вказував, що на підставі
нотаріально засвідченого Державним
нотаріусом Першої Миргородської
державної нотаріальної контори
(зареєстрований в реєстрі 1-1998) Договору
дарування від 2 серпня 2004 року йому
належить на праві особистої власності
житловий будинок, розташований у
АДРЕСА_1. Будинок знаходиться на
земельній ділянці площею 0,088 га, яка
належить позивачу на праві особистої
власності.

30.08.2002 року він зареєстрував шлюб з
відповідачкою ОСОБА_4 яка мала сина від
першого шлюбу - ОСОБА_5.

30 грудня 2004 року всі вселилися в
будинок, зареєстрували своє місце
проживання в ньому і проживали як члени
однієї сім'ї.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6.

В період шлюбу, відповідачка ніколи не
проявляла до будинку ніякої цікавості,
не несла по ньому ніяких зобов'язань,
вкрай недбайливо ставилася до нього, не
брала ніякої участі у витратах по
утриманню будинку та земельної
ділянки, проведенню ремонту, не
відносилася як до свого постійного
місця проживання, не оплачувала
комунальних послуг.

В 2011 році сімейні відносини фактично
були припинені. 27 липня 2011 року шлюб з
відповідачкою розірвано. Відносини з
бувшою дружиною мали неприязний
характер, виникали конфлікти. Восени 2011
року відповідачка, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння заподіяла
позивачу тілесні ушкодження.

В кінці 2011 році відповідачі виселилися
з спірного будинку і перейшли
проживати до батьків відповідачки в
АДРЕСА_2, де і живуть до цього часу.

В січні 2013 року після тимчасової
відсутності при поверненні до власного
будинку через 37 днів виявив, що майже
все майно, вартістю не менш на 40-50 тисяч
гривень вивезене, повністю знищено 40
кв.м лінолеуму, розпиляна столешниця в
кухонному гарнітурі, розірвані
шпалери, знищена сантехника, розбитий
пластик у ванній кімнаті, пошкоджена
електропроводка, зірвані плінтуса,
розбиті двері, внаслідок чого будинок
потребує капітального ремонту. Майно
відповідачів відсутнє.

Позивач має намір створити нову сім'ю,
продати будинок, оскільки терміново
потрібні значні кошти на відновлення
здоров'я. Однак зробити цього не має
можливості оскільки відповідачі
зареєстровані в спірному будинку, що
перешкоджає позивачу як власнику
розпорядитися своєю власністю. Тому
він змушений звертатися до суду з
позовом про позбавлення відповідачів
права користування житловим
приміщенням виходячи з положень ст.405,406
ЦК України та враховуючи, що останні
добровільно відмовилися від свого
права на проживання в будинку
переїхавши на постійне місце
проживання в інше місце .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та
його представник адвокат ОСОБА_1
підтримуючи уточнені позовні вимоги
пояснили, що відповідачі в 2011 році
добровільно залишили будинок АДРЕСА_1 і
там не проживають. Періодичне
відвідування цього будинку
відповідачкою не може свідчити про
постійне проживання відповідачів в
спірному будинку. Крім того
відповідачка вчиняла протиправні дії
відносно позивача, пошкодила
опорядження будинку що відповідно до
положень ст.406 ЦК України, є обставинами
що мають істотне значення для
вирішення питання про припинення
сервітуту на право проживання членів
сім'ї позивача в будинку належному
позивачу на праві особистої власності,
після розірвання шлюбу між сторонами, а
отже і підставою задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 яка діє від свого
імені та як законний представник
неповнолітнього сина ОСОБА_6 позов не
визнала, просила відмовити в його
задоволенні. Суду пояснила, що будинок
АДРЕСА_1 був придбаний нею та позивачем
в період шлюбу на підставі договору
дарування укладеному на ім'я позивача.
В спірний будинок вона та її
неповнолітній син ОСОБА_5 вселилися та
зареєструвалися в ньому як члени сім'ї
позивача. Після народження в
ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_6 позивач не
погоджувався на реєстрацію в будинку
дитини і лише під час розгляду справи
судом неповнолітній син був
зареєстрований в спірному будинку. В 2009
році шлюб між нею та позивачем
розірвано, однак до 2011 року вона
проживали разом однією сім'єю в
спірному будинку. В січні 2012 року
сімейні відносини вони з позивачем
припинили, однак вона разом з дітьми
залишалася проживати в будинку. В
лютому 2013 року вона була змушена
здійснювати догляд за своїм братом в
лікарні міста Кременчука в зв'язку з
чим діти тимчасово проживали у її
батьків. Після повернення додому
виявила, що систему опалення та прилад
опалення у будинку позивач демонтував
та замінив замок. В зв'язку з чим вона
змушена була звернутися в
правоохоронні органи. В травні 2013 року
вона вселилася разом з ОСОБА_5 та
неповнолітнім сином ОСОБА_6 в спірний
будинок і проживала там до лютого 2014
року. За декілька днів до судового
засідання позивач замінив у будинку
замок і тому вона не має можливості там
проживати.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав, суду
пояснив, що в спірному будинку він
проживав разом з матір'ю з 2004 року. З
грудня 2013 року тимчасово в будинку не
проживає, оскільки відповідач
демонтував систему опалення і в
холодну пору року в частині будинку
проживати немає можливості.

Представник відповідача ОСОБА_4
адвокат ОСОБА_2 вважав, що відсутні
підстави для задоволення позову,
оскільки його довірителька та її
неповнолітня дитина з часу розірвання
шлюбу проживають в спірному будинку та
враховуючи, що позивачем не надані
докази, що підтверджують факт не
проживання відповідачів в спірному
будинку з 2011 року.

Представник Миргородської міської
ради, як органу опіки та піклування при
вирішенні спору покладався на розсуд
суду, разом з тим вважала, що рішення по
справі повинно захистити право дитини.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що в
будинку ніхто не проживає на протязі 3-4
останніх років, оскільки будинок не
придатний для проживання.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду пояснили,
що відповідачі по справі : їхня дочка та
її діти. Вони з часу придбання будинку
проживали в будинку по АДРЕСА_1,
добудовували цей будинок. Після того як
позивач вивіз з будинку частину майна
ОСОБА_4 меблі які їй належать дійсно
вивезла з будинку і тимчасово
проживала в їхньому будинку, але зараз
проживає в спірному будинку.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що в квітні
2013 року в будинку по АДРЕСА_1 був
зірваний лінолеум, будь-якого майна в
тому числі телевізора та посуду не
було.

Заслухавши сторони ,свідків,
дослідивши письмові доказ по справі
суд встановив.

30.08.2002 ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з
відповідачкою ОСОБА_4 (а.с.10,зворот).

В період шлюбу на підставі нотаріально
засвідченого Державним нотаріусом
Першої Миргородської державної
нотаріальної контори договору
дарування від 2 серпня 2004 року ОСОБА_3
набув на праві особистої власності
житловий будинок, розташований у
АДРЕСА_1 (а.с14-16).

30 грудня 2004 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 вселились в спірний будинок і
були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як
члени сім'ї власника будинку ОСОБА_3, що
підтверджується копією домової книжки,
даними про місце реєстрації сторін по
справі та довідкою № 31-2132 від 11.06.2013
року Миргородського міського відділу
УДМС України в Полтавській області
(а.с.20,21,71,72,94).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6, батьками
якого є сторони по справі, який
зареєстрований за місцем проживання
його батьків (а.с.13, 94-95).

Відповідно до ст..405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07.02.2013 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав», члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом із ним, мають право користування
цим житлом відповідно до закону
(особистий сервітут, частина перша
статті 405 ЦК). Суди повинні мати на
увазі, що таким законом не може бути ЖК
УРСР, а застосуванню підлягають норми,
передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням
зазначеного суди повинні виходити з
того, що стосовно права членів сім'ї
власника житлового приміщення на
користування ним підлягають
застосуванню положення статті 405 ЦК.
Оскільки інше не встановлено законом,
договором чи заповітом, на підставі
яких встановлено сервітут, то
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що є підставою для втрати членом сім'ї
права користування житлом. У цьому
випадку положення статей 71,72 ЖК УРСР
застосуванню не підлягають.

Статтями 10,60 ЦПК України обов'язок
доведення обставин, на які кожна
сторона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень покладено на
сторони.

Оскільки в супереч вимог вищевказаних
норм закону позивачем не доведено, що
відповідачі з 2011 року не проживають у
спірному будинку та не спростовані
твердження відповідачів про їх
вселення до будинку в травні 2013 року, що
об'єктивно підтверджується звернення
з цього приводу відповідачем та
позивачем до правоохоронних органів
(а.с. 73-74), а також не доведено що
відповідачами здійснено умисне
знищення будинку, заподіяно шкоду
здоров'ю та майну позивача
відповідачами, наявність домовленості
між бувшим подружжям про тимчасове
проживання відповідачів у будинку на
протязі 2-3 місяців з часу розірвання
шлюбу, тому в задоволенні позовних
вимог необхідно відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

Суд не може вважати доказом
пошкодження приміщення житлового
будинку відповідачами Акт про вивіз
майна від 01.04.2013 року (а.с.23), зважаючи на
ті обставини, що в судовому засіданні
сторони підтвердили, що вони розподілу
спільно нажитого майна в період шлюбу
ні в добровільному ні в судовому
порядку не проводили і тому суд
позбавлений можливості визначити
належність цього майна одній із сторін.
Та враховуючи, що позивачем не надано
рішення яке прийняте правоохоронними
органами на підставі його заяви, а факт
реєстрації цієї заяви не є доказом
вчинення будь-якого протиправного
діяння відповідачами(а.с.24).

Пояснення дані суду свідками ОСОБА_11 та
ОСОБА_8 суд не може взяти до уваги як
беззаперечний доказ, що підтверджує не
проживання відповідачів в спірному
будинку з 2011 року, оскільки свідки
будь-яких конкретних та беззаперечних
фактів що підтверджують вказані
обставини суду не навели.

В зв'язку з відмовою в задоволенні
позову судові витрати понесені
позивачем при зверненні до суду не
підлягають стягненню з відповідачів на
користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 88, 209, 211, 212, 213, 214,
215, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
про позбавлення права користування
житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів з часу отримання його копії через
Миргородський міськрайонний суд до
апеляційного суду Полтавської області.

Суддя: В. М. Куцин