Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Київської
регіональної дирекції до ОСОБА_4, третя
особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення
на предмет іпотеки, за касаційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Київської регіональної дирекції
на заочне рішення Печерського
районного суду м. Києва від 14 березня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 04 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду із указаним позовом,
в обґрунтування якого зазначило, що 12
червня 2007 року між банком та
відповідачем було укладено кредитний
договір на суму 50 000 доларів США зі
сплатою 13,50 % річних за користування
кредитними коштами, строком до 12 червня
2017 року. З метою забезпечення виконання
умов кредитного договору між сторонами
було укладену договір іпотеки квартири
АДРЕСА_1. Враховуючи невиконання
відповідачем взятих на себе договірних
зобов'язань, позивач просив у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Заочним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 14 березня 2013
року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 04
червня 2013 року, у задоволенні позову
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Київської регіональної дирекції
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати заочне рішення
Печерського районного суду м. Києва від
14 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 04 червня
2013 року, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 12 червня 2007 року
між позивачем та відповідачем було
укладено кредитний договір на суму 50 000
доларів США зі сплатою 13,50 % річних за
користування кредитними коштами
строком до 12 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором, між
цими ж сторонами було укладено договір
іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Відповідач зобов'язання за кредитним
договором не виконав, у зв'язку з чим у
останнього утворилась заборгованість
у сумі 119 201,85 доларів США.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, виходив з того, що
іпотекодержателем не дотримано
процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме: відсутні
докази отримання відповідачем
претензії - вимоги про погашення
заборгованості за кредитним договором.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки і на підставі ст. ст. 12, 33, 39, 40
вказаного Закону.

У пункті 37 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зазначено, що невиконання
іпотекодержателем вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» про
надіслання іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмової вимоги про усунення
порушення зобов'язання не є перешкодою
для реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду (на
відміну від інших способів звернення
стягнення (частина третя статті 33 цього
Закону), оскільки іпотекодавець у
судовому засіданні має можливість
заперечувати проти вимог
іпотекодержателя, що відповідає
положенням статті 124 Конституції
України.

На підставі наведеного суди попередніх
інстанцій дійшли помилкового висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позову ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки, оскільки
невиконання іпотекодержателем в
позасудовому порядку вимог ч. 1 ст. 35
Закону України «Про іпотеку» не є
перешкодою для реалізації його прав.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Київської
регіональної дирекції задовольнити
частково.

Заочне рішення Печерського районного
суду м. Києва від 14 березня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 04
червня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

С.П. Штелик