Єдиний унікальний номер 531/3524/12
Номер провадження 22-ц/775/3391/2014
Головуючий в I інстанції Гладишева О.В.
суддя доповідач Безрученко Ю.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Краснощокової
Н.С.

суддів Безрученко Ю.О.,
Могутової Н.Г.

при секретарі Папченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«Приватбанк» на рішення
Куйбишевського районного суду м.
Донецька від 11 жовтня 2012 року по
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційного
банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2012 року позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги обґрунтував тим, що 03
червня 2007 року між позивачем і
відповідачкою було укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
остання отримала кредит у розмірі 2 915,00
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом, з кінцевим терміном
повернення 03 грудня 2008 року.
Відповідачка зобов'язання за вказаним
договором не виконала, внаслідок чого
станом на 23 березня 2012 року виникла
заборгованість в розмірі 26 625,51 грн., яка
складається з 2 915,00 грн. -
заборгованість за кредитом, 10 069,28 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 1 090,21 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом, 1 806,95 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язання за договором, 500,00 грн. -
штраф (фіксована частина), 1 244,07 грн. -
штраф (процентна складова). Позивач
просив суд стягнути з відповідача на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
№KTXRRX13124953 від 03 червня 2007 року та
вирішити питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням Куйбишевського районного
суду м. Донецька від 11 жовтня 2012 року в
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ПАТ КБ
«Приватбанк» подало апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати рішення та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
в повному обсязі. В обґрунтування
скарги зазначає, що суд помилково
застосував строки позовної давності,
оскільки п. 5.5 Умов надання споживчого
кредиту передбачена позовна давність
тривалістю 5 років.

В судове засідання апеляційного суду
представник ПАТ КБ «Приватбанк»
Власенко А.О., діючий на підставі
довіреності (а.с. 139), не з'явився, про
час і місце розгляду справи
повідомлявся належним чином особисто
під розписку (а.с. 63), клопотань про
перенесення розгляду справи та інших
клопотань до апеляційного суду не
надходило, що не перешкоджає розгляду
справи відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної
скарги та просила її відхилити.

Заслухавши доповідача, сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором поза межами строку позовної
давності, про застосування якого було
заявлено відповідачем до винесення
судового рішення.

З таким висновком суду в оскаржуваній
його частині не можна погодитися.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній його частині зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
03 червня 2007 року було укладено
кредитний договір №№KTXRRX13124953, згідно
якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі
2 915,00 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 03 грудня 2008 року (а.с.3-7).

Зазначені умови викладені у заяві
позичальника при отриманні кредиту, а
не у кредитному договорі, однак вказана
заява містить ознаки такого договору,
відповідач був ознайомлений з усіма
суттєвими умовами договору, про що
свідчить його підпис (а.с.3).

Вся інформація, яку банк має повідомити
позичальнику міститься у змісті
кредитного договору є вичерпною.
Підписавши договір ОСОБА_2 погодилась з
умовами надання кредиту.

Таким чином, волевиявлення ОСОБА_2 було
направлено на отримання грошей. ОСОБА_2
підтвердила свою згоду з умовами
кредитного договору і зобов'язалась їх
виконувати, засвідчивши це своїм
підписом (а.с.3).

Тим самим, ОСОБА_2 вчинила правочин у
письмовий формі, з умовами якого була
ознайомлена.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що актами цивільного
законодавства України надано право
сторонам договору самим обирати спосіб
та порядок врегулювання спірних питань
щодо виконання умов договору, зокрема
тривалість позовної давності.

В заяві позичальника, завіреній
особистим підписом відповідача
зазначено, що ОСОБА_2 згодна, що ця заява
разом із запропонованими Приват Банком
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам, Тарифами складає між
нею та Банком кредитно-заставний
договір (а.с.3).

Таким чином, підписуючи заяву
позичальника від 03 червня 2007 року,
ОСОБА_2 була ознайомлена з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам і Тарифами, які були надані їй у
письмовій формі, у тому числі й з
положеннями передбаченими в заяві
позичальника, якими передбачено, що
Банк надає позичальнику строковий
кредит в сумі 2 915,00 грн. на строк 18
місяців по 03 грудня 2008 року включно
(а.с.3).

Отже, в заяві вказано кінцевий термін
повернення коштів, позичених ОСОБА_2 03
грудня 2008 року (а.с.3).

Відповідно до п. 4.2 Умов при порушенні
Позичальником зобов'язань із погашення
Кредит, позичальник сплачує банку
відсотки за користування кредитом в
розмірі 1,0% на місяць, розрахованих на
суму залишку заборгованості по
кредиту.

Згідно Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) передбачено, що терміни
позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків та
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюються сторонами
тривалістю 5 років.

З матеріалів справи вбачається, що при
укладанні 03 червня 2007 року договору
споживчого кредиту №KTXRRX13124953 між ЗАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_2, остання надала
згоду, що заява разом із
запропонованими банком Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам, тарифами складає між
позичальником і банком кредитний
договір, засвідчивши її своїм підписом
(а.с.3).

Таким чином, підписуючи заяву
позичальника від 03 червня 2007 року,
ОСОБА_2 була ознайомлена з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт»), у
тому числі й з терміном позовної
давності у п'ять років, передбаченого п.
5.5 зазначених Умов, які були надані йому
у письмовій формі (а.с.5-8).

Вся інформація, яку банк має повідомити
позичальнику міститься у змісті
кредитного договору є вичерпною.
Підписавши договори сторони
погодились з умовами надання кредиту.

Згідно з умовами кредитного договору
його складовою є Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт). Пунктом 5.5 цих
Умов позовну давність за вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом,
процентів за користування ним, пені,
штрафу сторонам встановлено
тривалістю п'ять років, що відповідає ч.
1 ст. 259 ЦК України .

Проте суд першої інстанції у порушення
ст. ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги
на зазначені умови договору, у якому
сторонами передбачено позовну
давність за вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом, процентів
за користування ним, пені, штрафу
сторонам встановлено тривалістю п'ять
років, що відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК
України, та дійшов помилкового
висновку про відмову в задоволенні
позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Встановивши такі обставини,
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що позивач звернувся до суду з вимогою
про захист свого цивільного права 10
квітня 2012 року, а строк позовної
давності спливає лише 03 грудня 2013 року,
тобто Банк звернувся до суду в межах
позовної давності встановленої
сторонами у п'ять років.

Тому доводи апеляційної скарги в цій
частині є обґрунтованими.

Так, за положеннями ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
закону. Нормами ст. ст. 610 - 611 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають передбачені
законом наслідки.

Звертаючись до суду з позовом, Банк
просив стягнути з відповідача
заборгованість станом на 23 березня
2012року в розмірі 26 625,51 грн., яка
складається із заборгованості за тілом
кредиту в сумі 2 915,00 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 10 069,28 грн.,
заборгованості по комісії 1 090,21 грн.,
заборгованості з пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором - 10 806,95 грн., штрафу
(фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу
(процентна складова) - 1 244,07 грн. (а.с.2).

Але відповідно до пункту 5.4 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
нарахування неустойки за кожен випадок
порушення зобов'язань, передбаченої
п.п. 5.1.,5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється
протягом 3 (трьох) років, коли
відповідне зобов'язання повинне бути
виконане Позичальником, тобто протягом
3 років по 03 грудня 2011 року і складає 10
512,96 грн. (а.с. 73).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції
помилково встановлені обставини
справи, доказам, що надані сторонами,
дана неналежна оцінка, внаслідок чого
спір вирішено у порушення норм
матеріального та процесуального
законодавства, а тому рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
постановою нового рішення про часткове
задоволення позову про стягнення
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 25 791,18 грн., з яких
заборгованість за кредитом 2 915,00 грн.,
заборгованість за відсотками 10 069,28
грн., заборгованість по комісії 1 090,21
грн., пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за три роки у розмірі 10 512,96
грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн.,
штраф (процентна складова) 703,73 грн. та
судових витрат 386,87 коп. відповідно до
статті 88 ЦПК України, виходячи з
наступного розрахунку.

(2 915,00 + 10 069,28 + 1 090,21) х 5 % = 703,73 (грн..)
процентна складова штрафу.

2 915,00 + 10 069,28 + 1 090,21 + 10 512,96 + 500,00 + 703,73 = 25
791,18 (грн..) заборгованість за кредитним
договором, яка підлягає стягненню.

25 791,18 х 1% = 257,92 (грн..) - судовий збір, який
підлягає стягненню на користь Банку.

257,92 : 2 = 128,96 (грн..) - 50 % судового збору,
що сплатив Банк та який підлягає
стягненню на користь Банку.

257,92 + 128,95 = 386,87 (грн..) - загальна сума
судового збору, що підлягає стягненню
на користь Банку відповідно до статті 88
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Куйбишевського районного суду
м. Донецька від 11 жовтня 2012 року
скасувати.

Позов Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 25 791 (двадцять п'ять тисяч
сімсот дев'яносто одну) гривню 18 коп., з
яких заборгованість за кредитом 2 915,00
грн., заборгованість за відсотками 10
069,28 грн., заборгованість по комісії 1
090,21 грн., пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань 10 512,96 грн., штраф
(фіксована частина) 500,00 грн., штраф
(процентна складова) 703,73 грн. та судові
витрати 386 (триста вісімдесят шість)
гривен 87 коп., а всього стягнути 26 178
(двадцять шість тисяч сто сімдесят
вісім) гривен 05 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Судді: