АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий суддя
/ По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Скрипник С.В.

за участю сторін та представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання порядку
користування приміщенням квартири та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права особистої приватної
власності на майно, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 17 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
порядку користування приміщенням
квартири, посилаючись на те, що між нею
та відповідачем 27 листопада 1997 року був
укладений шлюб, який відповідно до
рішення Кіцманського районного суду
від 06 травня 2009 року було розірвано.

Вказує, що відповідно до договору
купівлі-продажу від 22 червня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Кіцманської державної нотаріальної
контори Олексюк С.В. сторонами за їхні
спільні кошти було набуто 18/100 частин
адміністративного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1, де вони разом
зі своїми дітьми проживали у
вищевказаному будинку. Однак, на
початку травня 2013 року ОСОБА_2 заявив,
що він є власником квартири та ставить
питання про виселення ОСОБА_1 разом з
дітьми.

Просила визнати порядок користування
квартирою АДРЕСА_1; визначити часткову
спільну власність на квартиру - 55/100, а
відповідачу - 45/100 частин квартири;

____________________________________________________________________

22ц-383/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Мізюк
В.М.

Категорія 41
доповідач Савчук М.В.

у зв'язку з визначенням часток у
квартирі, яка належала співвласникам
на праві спільної сумісної власності,
таке право між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
припинити; зобов'язати відповідача не
чинити їй перешкод у користуванні
квартирою. Згідно уточнених позовних
вимог просила визнати 18/100 частину
адміністративного будинку, що
розташований по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
визнати порядок користування
зазначеною квартирою наступним чином:
виділити в користування ОСОБА_1 частину
коридору, який позначений № 4-1 на
поверховому плані технічного паспорту
площею 1,6 кв.м., дві житлові кімнати
(житлову кімнату. Яка позначена № 4-2 на
поверховому плані технічного паспорту
площею 14,4 кв.м. та житлову кімнату, яка
позначена № 4-3 на поверховому плані
технічного паспорту площею 9,9 кв.м.),
кухню, яка позначена № 4-4 на
поверховому плані технічного паспорту
площею 11,1 кв.м. та санвузол, який
позначений № 4-5 на поверховому плані
технічного паспорту, площею 2,8 кв.м.;
виділити в користування ОСОБА_2 частину
коридору, який позначений № 4-1 на
поверховому плані технічного паспорту
площею 7,1 кв.м., житлову кімнату, яка
позначена № 4-7 на поверховому плані
технічного паспорту площею 22,90 кв.м. та
та санвузол, який позначений № 4-6 на
поверховому плані технічного паспорту
площею 1,8 кв.м.; визначити часткову
спільну власність на 18/100 частину
будинку - ОСОБА_1 належить 55/100, а
відповідачу ОСОБА_2 належить 45/100 частин
квартири АДРЕСА_1. Вирішити питання
щодо судових витрат.

Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
визнання права особистої приватної
власності на майно.

Посилався на те, що 22 червня 2004 року між
ним та ОСОБА_5 було оформлено договір
купівлі-продажу 18/100 частин
адміністративного будинку, що
знаходиться по вул. Заводській в смт.
Лужани Кіцманського району, за який
йому передано у власність зазначене
майно. За вказаною адресою він
зареєстрований та постійно проживав
від народження з батьками та братами.
Вказує, що спірну квартиру було
придбано ним за кошти, які отримані ним
та його братом на підставі свідоцтва
про спадщину після смерті батька.
Частина коштів використана на ремонт
та переобладнання даної будівлі. В 2005
році він як власник житла зареєстрував
в спірній квартирі свою дружину -
позивачку та двох дітей. Вважає, що
спірна квартира була придбана ним за
особисті кошти, які були ним
успадковані, тому є його особистою
приватною власністю.

Рішенням Кіцманського районного
суду Чернівецької області від 17 січня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про
визнання порядку користування
приміщенням квартири відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання
права особистої приватної власності на
майно задоволено.

Визнано право особистої приватної
власності ОСОБА_2 на 18/100 частини
адміністративного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1. Стягнуто
судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким первісний позов задовольнити, а в
зустрічному позові відмовити.

Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, неповне з'ясування обставин
справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Вказує, що суд помилково прийшов до
висновку, що докази, які були надані
відповідачем на підтвердження
зустрічного позову і досліджені в
судовому засіданні, є належними та
допустимими. Так, судом неправомірно
взято до уваги письмове пояснення
ОСОБА_5 від 10.12.2013 року як належний
доказ, при цьому останній в якості
свідка не допитувався, про кримінальну
відповідальність під розписку не
попереджався. Судом дано неналежну
оцінку показам свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 Вважає помилковим
посилання в рішенні суду, а саме: в
мотивувальній частині, на те, що
пропущений строк позовної давності на
пред'явлення вимоги про поділ майна
подружжя.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано належних
та допустимих доказів про те, що
відповідач чинить перешкоди у
користуванні квартирою, також не
надала доказів про те, що спірне
приміщення переведено до житлового
фонду та належним чином переобладнано
в квартиру.

Колегія суддів вважає, що такі
висновки суду першої інстанції є
вірними, виходячи з наступного.

Судом було встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 27
листопада 1997 року по 06 травня 2009 року.
Від шлюбу мають двох неповнолітніх
дітей. Відповідно до договору
купівлі-продажу від 22 червня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Кіцманської державної нотаріальної
контори Олексюк С.В., ОСОБА_7 купив у
ОСОБА_5 18/100 частин адміністративного
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, де
вони разом зі своїми дітьми
зареєстровані та проживали.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно набуте подружжям за час
шлюбу належать дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

В даному випадку спірне нерухоме майно
набуте під час шлюбу і не потребує
визнання судом спільним сумісним
майном подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, в даному приміщенні
зареєстровані сторони, а проживає
позивачка з неповнолітніми дітьми.

Однак, судом не встановлено належних
доказів про переобладнання вказаної
частини адміністративної будівлі у
житлову квартиру. Крім того,
переобладнання в житлову квартиру
зроблено самовільно, що вбачається з
копії технічного паспорту ( а.с.20-21) від
23 серпня 2011 року.

Відповідно, судом першої інстанції
вірно відмовлено у позові про
встановлення порядку користування,
оскільки позивачка фактично просить
провести розподіл спірного приміщення,
яке самовільно переобладнане в житлову
квартиру.

Не встановлено судом належних доказів
перешкоди зі сторони ОСОБА_2 у
користуванні вказаним приміщенням
позивачкою ОСОБА_1 з неповнолітніми
дітьми. З пояснень сторін вбачається,
що відповідач ОСОБА_2 не проживає у
вказаному приміщенні.

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
належними доказами встановлено, що
спірне нежитлове нерухоме майно
придбано за особисті кошти ОСОБА_2, які
він успадкував після смерті свого
батька.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки до
такого висновку суд дійшов внаслідок
порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому рішення
суду підлягає скасуванню в частині
задоволення зустрічного позову.

Згідно ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачем не надано належних доказів
на підтвердження того, що спірне майно
набуто ним за час шлюбу,за кошти, які
належали йому особисто.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції помилково врахував як
належний доказ письмові пояснення
ОСОБА_5, оскільки останній не був
належним чином допитаний в якості
свідка в суді першої інстанції. Про
його допит в якості свідка не було
заявлено клопотання і під час
апеляційного розгляду справи.

Обставина передачі грошей продавцю
підтверджується договором
купівлі-продажу від 22 червня 2004 року, в
п. 4 якого зазначено, що гроші покупець
сплачує продавцю в день підписання
даного договору.

Проте, з показів ОСОБА_2 вбачається, що
гроші за купівлю приміщення передав
покупцю до підписання договору, що
спростовується договором
купівлі-продажу.

Із копії свідоцтва про право на
спадщину за законом від 20 серпня 2002
року вбачається, що позивач ОСОБА_2 з
його братом ОСОБА_6 та неповнолітнім
ОСОБА_7 отримали спадкове майно після
смерті ОСОБА_10 у розмірі 1453 евро 46
евроцентів.

Належними доказами не доведено, що за
ці саме гроші, отриманні у спадок в 2002
році, ОСОБА_2 купив 22 червня 2004 року 18/100
часток адміністративного будинку.

На дані обставини суд першої інстанції
не звернув уваги та помилково
послався на обґрунтування зустрічного
позову, що спірне нерухоме майно було
придбано за спадкові гроші, які
отримав ОСОБА_2 у 2002 році після смерті
його батька.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи, що
відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду в цій частині з ухваленням
нового рішення про відмову ОСОБА_2 у
зустрічному позові до ОСОБА_1 про
визнання права особистої приватної
власності на 18/100 частин
адміністративного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1 та стягненні
судового збору у сумі 2483 грн. 82 коп. з
ОСОБА_1

В решті рішення необхідно
залишити без змін.

Керуючись 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 17 січня 2014
року скасувати в частині задоволення
зустрічного позову та стягнення
судових витрат.

Відмовити ОСОБА_2 у зустрічному
позові до ОСОБА_1 про визнання права
особистої приватної власності на 18/100
частин адміністративного будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1 та стягненні
судового збору у сумі 2483 грн. 82 коп. з
ОСОБА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :