УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ справи: 116/847/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Паніна П.Є.№
провадження: 22-ц/190/1454/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Берещанська І. І.

12 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого судді:Берещанської І.І.
Суддів:Кузнєцової О.О., М'ясоєдової Т.М.
При секретарі:Таранець О.О. розглянувши
у відкритому судовому засіданні в
місті Сімферополі цивільну справу за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, приватного
нотаріуса Сімферопольського районного
нотаріального округу ОСОБА_8, третя
особа - Гвардійська селищна рада
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим про визнання договору
дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_7 про визнання
договору дарування недійсним. Позовні
вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер його батько ОСОБА_9. Після
його смерті він звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини. З відповіді
Сімферопольського БТІ від 03 лютого 2010
року №2-1/188 він дізнався, що за життя
ОСОБА_9 придбав у власність житловий
будинок АДРЕСА_1, який 09 лютого 2004 року
подарував своїй доньці ОСОБА_7 Вважає,
що під час укладання договору
дарування ОСОБА_9 страждав психічною
хворобою, не усвідомлював свої дії та
не міг керувати ними. Посилається на те,
що раніше виносилися рішення суду про
визнання угод, укладених ОСОБА_9,
недійсними з таких же підстав. Тому,
посилаючись на положення ст. 225 ЦК
України позивач просить визнати
договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_9 та
ОСОБА_7, недійсним.

Рішенням Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, приватного нотаріуса
Сімферопольського районного
нотаріального округу ОСОБА_8, третя
особа - Гвардійська селищна рада
Сімферопольського району Автономної
Республіки Крим про визнання договору
дарування недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позову в повному обсязі. Доводи
апеляційної скарги зводяться до того,
що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема апелянт
зазначає, що суд не в повному обсязі
з'ясував усі обставини справи,
внаслідок чого дійшов
необгрунтованого висновку щодо
пропуску строку позовної давності.
Вказує на те, що про порушення свого
права він дізнався лише 03.02.2010 року,
тому вважає, що перебіг строку позовної
давності починається саме з цієї дати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, представника, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 Цивільного
процесуального кодексу України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову місцевий суд
виходив з того, що позивачем при
зверненні до суду із вказаним позовом
пропущений строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають дійсним
обставинам справи, вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що на
підставі договору купівлі-продажу від
09 квітня 1992 року укладеного між
представником ОСОБА_10 - ОСОБА_11 та
ОСОБА_9, посвідченого секретарем
виконавчого комітету Гвардійської
селищної ради Сімферопольського
району за реєстровим номером 720-00,
ОСОБА_9 належало на праві власності
домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.54-55).

Відповідно до договору дарування від 09
лютого 2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Сімферопольського
районного нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого за реєстровим номером
147, ОСОБА_9 подарував вказаний житловий
будинок з усіма господарськими та
побутовими будівлями, який
розташований на присадибній ділянці
присадибних земель Гвардійської
селищної ради, своїй доньці ОСОБА_7
(а.с.51-52).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.8).

Після смерті ОСОБА_9, позивач ОСОБА_6
звернувся до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, на
підставі чого заведена спадкова справа
№103/2005 (а.с.48).

Крім того, в процесі розгляду іншої
цивільної справи №2-372/11 про визнання
договорів дарування від 06 серпня 2003
року, 20 серпня 2003 року була проведена
посмертна комісійна
судово-психіатрична експертиза, за
висновками якої встановлено, що ОСОБА_9
страждав вираженим психічним розладом
у вигляді судинної деменції (шифр по
МКБ-10 Р01), що є безповоротним хронічним
розладом психічної діяльності та не
міг на зазначений період усвідомлювати
значення своїх дій і керувати ними.

Відповідно до висновку акту
амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи №754
від 09.10.2013 року на момент укладання
договору дарування від 09 лютого 2004 року
у ОСОБА_9 виявлялася тяжка психічна
хвороба - сосудіста деменція, за своїм
психічним станом на момент укладання
договору дарування ОСОБА_9 не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду, що укладаючи
договір дарування від 09 лютого 2004 року
ОСОБА_9 за своїм психічним станом не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Проте, при зверненні до суду з позовом
про визнання недійсним вказаного
договору, позивачем пропущений строк
позовної давності.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що
оспорюваний договір дарування
укладений 09 лютого 2004 року, ОСОБА_6
звернувся до суду із позовом 01 лютого
2013 року. В обґрунтування строку
позовної давності, позивач зазначає, що
03 лютого 2010 року з відповіді СМ БРТІ на
адвокатський запит йому стало відомо,
що будинок АДРЕСА_1 вже не належить
його батьку ОСОБА_9, а подарений ним
його сестрі ОСОБА_7 Крім того,
посилається на те, що до даної
відповіді була долучена копія договору
дарування від 09 лютого 2004 року.

Колегія суддів вважає, що вказані
позивачем підстави пропуску строку є
необґрунтованими, виходячи з
наступного.

В суді першої інстанції відповідачем
ОСОБА_7 було надано заяву про
застосування наслідків пропуску
строку позовної давності (а.с.87).

З пояснень в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_6 не заперечував факту
пропуску строку позовної давності,
проте раніше до суду із позовом не
звертався, оскільки вважав, що час ще не
вийшов.

Проте, на думку колегії суддів, це не є
об'єктивною обставиною та істотними
труднощами, які перешкоджали б йому
звернутися до суду.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що відповідно до
постанови про відмову у порушенні
кримінальної справи від квітня 2004 року
при проведенні перевірки ОСОБА_6 вже у
квітні 2004 року посилався на укладання
батьком договорів на користь сестри.

З пояснень свідків у місцевому суді
вбачається, що ще у грудні 2004 року
ОСОБА_6 висловлював погрози на адресу
сестри і батька ОСОБА_9, оскільки
дізнався про договір дарування
спірного будинку сестрі.

Пояснення свідків про наявність
конфлікту між сторонами з приводу
розпорядження батьком нерухомим
майном, у тому числі і спірним будинком
у селі Красна Зорька Сімферопольського
району, ще за життя батька,
підтверджується й матеріалами
цивільної справи № 2-610, які були
досліджені судом.

Також з копії спадкової справи
вбачається, що після смерті ОСОБА_9, 3
червня 2005 року позивач ОСОБА_6
звернувся з заявою про прийняття
спадщини ( а.с. 48) і йому стало відомо, що
на час відкриття спадщини до її складу
спірний будинок вже не входив.
Зазначене свідчить про те, що з 2005 року
ОСОБА_6, як спадкоємець, був обізнаний
про порушення свого права, але до суду
не звертався до 1 лютого 2013 року.

Колегія суддів вважає, що причини
пропуску строку позовної давності для
звернення до суду із вказаним позовом,
на які посилається ОСОБА_6, не є
поважними, а висновок місцевого суду в
частині відмови в задоволенні позову з
цих підстав є обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, які
стосуються того, що строк позовної
давності ним не пропущений, оскільки
про порушення свого права він дізнався
лише 03.02.2010 року, та звернувся до суду в
межах трирічного строку позовної
давності, не спростовують висновків
суду, не містять правових підстав щодо
скасування рішення суду, ухвалення
нового з підстав ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно і всебічно з'ясував дійсні
обставини справи і відповідно до вимог
матеріального права і з дотриманням
процесуального права постановив
законне і обґрунтоване рішення суду.

На підставі вказаного і керуючись
статтями 303, 308, 315 Цивільного
процесуального кодексу України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Сімферопольського районного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: