У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка
діє також в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання недійсним договору дарування,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що його мати ОСОБА_6 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з його батьком -
ОСОБА_8 з 18 жовтня 1986 року. 30 листопада
1994 року ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу з ОСОБА_9 у період
знаходження у шлюбі з батьком було
придбане домоволодіння по
АДРЕСА_1. За час спільного життя його
батьки здійснили ряд прибудов. 31
березня 2004 року шлюб між його батьками
було розірвано. При вирішенні питання
про поділ спільного майна батьки
досягли згоди, що вищевказане
домоволодіння повинно перейти у
власність ОСОБА_8

Постановою суду від 23 березня 2006 року
за матір'ю позивача було визнано право
власності на житловий будинок та
надвірні побудови, розташовані у
домоволодінні АДРЕСА_1. На підставі
постанови суду від 29 липня 2006 року між
його батьками був укладений договір
дарування, відповідно до якого до
останнього перейшло право власності на
зазначене домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після смерті
батька спадщину у рівних частках
прийняли він, ОСОБА_4, друга дружина
спадкодавця, та неповнолітня дочка -
ОСОБА_5

Договір дарування порушує його законні
права та інтереси, є незаконним та
підлягає визнанню недійсним, оскільки,
як би не укладений договір дарування
між його батьками, він мав би змогу
отримати у порядку спадкування за
законом (після обох батьків, а не
одного) значно більшу частину спірного
домоволодіння, ніж зараз (1/3 частини).

Крім того, вважає, що ОСОБА_6 не була
єдиним власником спірного
домоволодіння, вона не мала права на
одноособове відчуження цього майна, а
тим більше співвласнику ОСОБА_8 Також
посилався на той факт, що постанова
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 23 березня
2006 року, на підставі якої за ОСОБА_6 було
визнано право власності на спірне
домоволодіння, скасована ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 19 лютого 2013
року, провадження по справі закрито.

Просив суд визнати недійсним договір
дарування домоволодіння АДРЕСА_1 від 29
липня 2006 року, укладений між його
батьками.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
08 квітня 2013 року у задоволені позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08
листопада 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір дарування
від 29 липня 2006 року, укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7
(реєстровий № 6919), відповідно до якого
ОСОБА_8 отримав у дар домоволодіння
АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
позивачем не надано доказів, що
оспорюваний договір дарування на час
його укладання порушував його права та
охоронювані законом інтереси.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що договір дарування вчинено відносно
нерухомого майна, яке є самочинним
будівництвом, на підставі постанови
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м.
Дніпропетровська від 23 березня 2006 року,
яка скасована, тобто з порушенням вимог
ч. 1 ст. 203 ЦК України.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8
перебували у зареєстрованому шлюбі з 18
жовтня 1986 року по 31 березня 2004 року
(а. с. 18, 20).

30 листопада 1994 року ОСОБА_6 за договором
купівлі-продажу з ОСОБА_9 у період
перебування у шлюбі з батьком позивача
- ОСОБА_8 було придбане
домоволодіння по АДРЕСА_1. За час
спільного життя його батьки здійснили
ряд прибудов (а. с. 6).

Постановою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 23 березня 2006 року
за ОСОБА_6 (на той час ОСОБА_6) визнано
право власності на житловий будинок та
надвірні побудови, розташовані у
домоволодінні АДРЕСА_1 (а. с.
23-24).

На підставі вказаної постанови 29 липня
2006 року між його батьками був укладений
договір дарування, відповідно до якого
до ОСОБА_8 перейшло право власності на
зазначене домоволодіння (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (а. с. 17). Після
його смерті спадщину у рівних частках
прийняли позивач, ОСОБА_4 - дружина
спадкодавця, та неповнолітня дочка -
ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

У абз. 5 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06 листопада 2009 року № 9
роз'яснено, що відповідно до статей 215
та 216 ЦК України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, 29
липня 2006 року ОСОБА_11 подарувала
житловий будинок та надвірні побудови,
розташовані у домоволодінні АДРЕСА_1
ОСОБА_8 (а. с. 7).

Сторонами зазначеного договору
дарування за життя спадкодавця у
судовому порядку він не оспорювався.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
на ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 19 лютого 2013 року, якою була
скасована постанова
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 23
березня 2006 року, відповідно до якої за
ОСОБА_6 було визнано право власності на
спірне майно, дійшов висновку, що
домоволодіння є самочинно побудованим,
тому договір дарування, який вчинено
відносно до нерухомого майна, яке є
самочинним будівництвом, у силу вимог
ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним.

При цьому апеляційний суд не взяв до
уваги, що дійсність договору
перевіряється на момент його
укладення.

Крім того, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що права позивача щодо
спірного будинку виникли внаслідок
смерті ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та не могли
бути порушені 29 липня 2006 року внаслідок
дарування ОСОБА_11
домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_8, тому суд
безпідставно визнав недійсним договір
за позовом особи, у якої пізніше
виникли права щодо спірного майна.

Тобто, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку, що на момент
вчинення договору дарування права
позивача на спірне майно порушені не
були.

Оскільки апеляційним судом не
враховано всіх обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, неправильно застосовані норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, внаслідок чого
необгрунтовано скасовано рішення суду
першої інстанції, яке ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08
листопада 2013 року скасувати,
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м.
Дніпропетровська від 08 квітня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська