УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду м. Севастополя від
17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 26 лютого 2008 року та 10
березня 2010 року між ним та ОСОБА_5
укладено договори позики, відповідно
до яких останній отримав у борг кошти у
розмірі 30 000 доларів США з
обов'язком повернути їх до 26 лютого 2011
року та 15 000 доларів США - до 1 січня 2011
року.

На підтвердження укладання вказаних
договорів ОСОБА_5 надав розписки.

Посилаючись на те, що у визначений
строк відповідач гроші не повернув та
відмовився від добровільного
виконання грошового зобов'язання та
враховуючи, що ОСОБА_5 діяв в інтересах
своєї сім'ї, вважає, що борг підлягає
стягненню у солідарному порядку з
відповідачів у розмірі 381 323 гривень 70
копійок з урахуванням 3 % річних від
простроченої суми.

Рішенням Нахімовського районного суду
м. Севастополя від 15 липня
2013 року позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
суму боргу в розмірі 374 925 гривень 47
копійок.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 17 жовтня 2013
року вказане рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_4 борг за договорами
позики у розмірі 374 925 гривень 47 копійок
у рівних частках з кожного по 187 462
гривень 74 копійки.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_7 просить скасувати рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції з урахуванням вимог
ст.ст. 625, 1046 ЦК України дійшов висновку
про стягнення боргу за договорами
позики з ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення в частині вимог про
стягнення боргу за договорами позики з
ОСОБА_6, суд першої інстанції зазначив,
що останній не було відомо про
укладення спірних договорів, а тому
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову у цій частині.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що грошові кошти за договорами
позики отримано ОСОБА_5 в інтересах
сім'ї та використано ним на потреби
сім'ї, а тому кожен з відповідачів
повинен нести солідарну
відповідальність за невиконання
зобов'язань, у зв'язку з чим на підставі
ч. 4 ст. 65 СК України дійшов висновку про
стягнення суми боргу з відповідачів у
рівних частинах з кожного.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 65 СК України при
укладенні договору одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів стосовно цінного
майна згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Для визначення боржника за
зобов'язанням одного з подружжя
необхідною умовою є з'ясування мети і
призначення отриманих за зобов'язанням
коштів.

Крім того, норми статтей 63, 73 СК України
не передбачають солідарного обов'язку
дружини позичальника за зобов'язаннями
чоловіка, а лише визначають
відповідальність часткою майна у
спільній сумісній власності подружжя
за умови, що договір укладений в
інтересах сім'ї, а одержане за
договором використано на її потреби.

Апеляційний суд в порушення вказаних
вимог закону помилково вважав
доведеним факт використання отриманих
за договорами позики коштів в
інтересах сім'ї, не врахувавши цьому чи
надавалася ОСОБА_6 згода на
укладення цих договорів та залишив
поза увагою докази про цільове
використання коштів за договорами
позики.

Натомість, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову в частині
стягнення боргу за договорами позики з
ОСОБА_6, а апеляційний суд, перевіряючи
в апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції, у порушення вимог
чинного процесуального та
матеріального законодавства України
дійшов помилкового висновку про
необхідність скасування законного й
обґрунтованого судового рішення.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
з підстав, передбачених ст.339 ЦПК
України із залишенням в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 17 жовтня 2013 року
скасувати, рішення Рішенням
Нахімовського районного суду
м. Севастополя від 15 липня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:
Є.П.
Євграфова

О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко