Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/2735/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
у складі:

головуючого: судді Бакуса
В.Я.,

суддів: Гірник Т.А, Левика
Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника
третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на заочне рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 21 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_9, третя особа - ОСОБА_5,
про стягнення аліментів на утримання
внуків, -

встановила:

заочним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 21 лютого 2014
року у задоволенні вищевказаного
позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник
позивачки ОСОБА_7, просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
повністю задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_3, оскільки рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необгрунтованим. Апелянт посилається
на те, що згідно ст.265 СК України баба,
дід зобов'язані утримувати своїх
малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо
у них немає матері, батька або якщо
батьки не можуть з поважних причин
надавати їм належного утримання, за
умови, що баба, дід можуть надавати
матеріальну допомогу. Представник
ОСОБА_3 ОСОБА_7 зазначає, що позивач
тимчасово безробітна і займається
вихованням дітей, щомісячні витрати на
утримання дітей близько трьох тисяч
гривень, розмір щомісячних аліментів,
які сплачуються ОСОБА_5 на утримання
двох неповнолітніх дітей становить 810
грн., що є недостатнім для їх утримання.
Оскільки відповідач по справі є
дідусем її дітей, отримує щомісячний
дохід близько 8 000 - 9 000 грн., відтак
спроможний надавати необхідну
матеріальну допомогу своїм внукам.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - представника позивача ОСОБА_3
- ОСОБА_4 на підтримання апеляційної
скарги, представника третьої особи
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заперечення
апеляційної скапрги, вивчивши
матеріали та обставини справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та в межах позовних вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Встановлено, що в грудні 2013 року ОСОБА_3
звернулася до суду про стягнення з
ОСОБА_9 на її користь аліментів на
утримання двох внуків у твердій
грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. на
місяць (по 1 000 грн. на кожну дитину) до
досягнення ними повноліття,
посилаючись на те, що 14 лютого 1998 року
між нею та третьою особою ОСОБА_5 було
зареєстровано шлюб у відділі РАГС
Львівського міськвиконкому, актовий
запис № 225. У період шлюбу у них
народилося двоє дітей:
ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Сихівського
районного суду м. Львова шлюб між нею та
ОСОБА_5 розірвано, а згідно ухвали
Сихівського районного суду м. Львова
від 17 лютого 2011 року ОСОБА_5 повинен
сплачувати добровільно аліменти на
їхніх двох неповнолітніх дітей в
розмірі 1/3 частки з усіх видів
заробітку, але не менше 30 % прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір щомісячних аліментів, які
сплачуються ОСОБА_5, становить 810 грн.,
що є недостатнім для утримання дітей та
забезпечення їх усім необхідним для
нормальної життєдіяльності та
розвитку у них здібностей. На даний час
вона тимчасово безробітна і займається
вихованням дітей, а тому не може надати
їм належного утримання та забезпечити
житлом. Оскільки щоденне утримання
дітей, включаючи повноцінне та
збалансоване харчування, соціальний та
громадський розвиток, покупку одягу та
речей до школи, книг, розвиваючих ігор,
програм та іншого неможливе виходячи з
розміру аліментів, які сплачує ОСОБА_5,
а відповідач - дід її неповнолітніх
дітей, отримує щомісячний дохід
близько 8 000 - 9 000грн, спроможний
надавати необхідну матеріальну
допомогу своїм внукам, вважає, що в
останнього виникає обов'язок щодо
надання матеріальної допомоги на
утримання внуків у вигляді сплати
аліментів на її користь на їх
утримання.

Як вбачається з матеріалів справи в
період з 14 лютого 1998 року по 30 квітня 2010
року позивач ОСОБА_3 та третя особа
ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають двох
неповнолітніх дітей:
ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5, 14, 15).

Після розірвання шлюбу діти залишилися
проживати з позивачем, за місцем
проживання її батьків (а.с.21).

Ухвалою Сихівського районного суду м.
Львова від 17 лютого 2011 року визнано
мирову угоду укладену між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітніх
дітей про те, що: відповідач сплачує
добровільно в користь позивачки
аліменти на утримання дітей:
ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частки з усіх
видів заробітку, але не менше, ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісяця до 15 числа
включно, починаючи з 01 травня 2010 року, і
до їх повноліття (а.с.6).

Встановлено, що ОСОБА_9 являється
батьком третьої особи ОСОБА_5 та
відповідно дідом неповнолітніх ОСОБА_10
та ОСОБА_11

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Відповідно до ст.265 Сімейного кодексу
України баба, дід зобов'язані
утримувати своїх малолітніх,
неповнолітніх внуків, якщо у них немає
матері, батька або якщо батьки не
можуть з поважних причин надавати їм
належного утримання, за умови, що баба,
дід можуть надавати матеріальну
допомогу.

Відтак, за положеннями даної статті,
обов'язок баби та діда по утриманню
виникає за наступних умов: 1)
спроможності баби та діда надавати
необхідну матеріальну допомогу своїм
онукам; 2) відсутності батьків або
наявності батьків (в тому числі одного
з них), що нездатні у силу поважних
причин надавати належного утримання
своїм дітям; 3) нужденності малолітніх
або неповнолітніх внуків.

Аналізуючи вимоги позивачки та
обставин справи колегія суддів
приходить до висновку, що районним
судом вірно було встановлено про
відсутність підстав для застосування
ст.265 СК України.

Аліментні права та обов'язки інших
членів сім'ї та родичів становлять
зміст аліментних зобов'язань другої і
третьої черг. Таким чином, аліментні
зобов'язання інших членів сім'ї та
родичів мають додатковий
(субсидіарний) характер, тобто вони
виникають лише у тих випадках, коли
виключена можливість виникнення
основних аліментних зобов'язань першої
черги.

Рішення про стягнення аліментів з діда,
суд постановляє після того, як
встановить, що одержання утримання на
дитину від її батьків неможливе, а дід
має достатні кошти для надання їй
матеріальної допомоги. Водночас
покладання на нього додаткових
обов'язків, пов'язаних з утриманням
онуків, не повинно істотно позначитись
на його добробуті.

Як вбачається з оскаржуваного рішення,
судом першої інстанції встановлено і
не заперечується сторонами, що батько
неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 працює,
отримує стабільний дохід, щомісяця
сплачує встановлену рішенням суду суму
аліментів на утримання неповнолітніх
дітей та має можливість належним чином
утримувати своїх неповнолітніх дітей.
Обоє батьків неповнолітніх дітей є
працездатного віку, стан їхнього
здоров'я задовільний, вони не є
інвалідами, третя особа ОСОБА_5 працює
ТзОВ «Майстер+Клімат», де отримує
заробітну плату з якої сплачує
аліменти на утримання своїх дітей.

У відповідності із ст.3 Конвенції про
права дитини, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини,
забезпечити дитині такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і
адміністративних заходів.

Оскільки діючим законодавством перш за
все покладений обов'язок по утриманню
неповнолітніх дітей на батьків, то
обов'язок забезпечити гідний рівень
життя дітей лежить на обох батьках і
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості батьки
зобов'язані нести витрати в рівних
частинах для забезпечення дитині
необхідного рівня життя.

Відмовляючи у задоволені вимог суд
вірно взяв до уваги, що батьки дитини
працездатні особи, з батька дитини на
користь позивача за визнаною судом
мировою угодою батьків дітей
стягуються аліменти на останніх.

Той факт, що третя особа заробляв
раніше більше, а відтак не сплачує
аліменти в тій сумі, в якій сплачував
раніше, не може бути визнано поважною
причиною для застосування до діда
дітей ст.265 СК України.

Посилання апелянта на те, що позивачка
несе додаткові витрати на утримання
дітей, що викликані особливими
обставинами, не може теж бути підставою
для задоволення вимог позивачки.

Згідно вимог ст. 185 Сімейного кодексу
України, той з батьків, з кого
присуджено стягнення аліментів на
дитину, а також той з батьків, до кого
вимога про стягнення аліментів не була
подана, зобов'язані брати участь у
додаткових витратах на дитину, що
викликані особливими обставинами
(розвитком здібностей дитини, її
хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких
витрат визначається за рішенням суду з
урахуванням обставин, що мають істотне
значення. Додаткові витрати на дитину
можуть фінансуватися наперед або
покриватися після їх фактичного
понесення разово, періодично або
постійно.

Встановлено, що ОСОБА_3 з позовом до
батька неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 про
стягнення додаткових витрат на
утримання неповнолітніх дітей, не
зверталася.

В матеріалах справи немає, а позивачем
не надано жодних доказів, які б
підтверджували неможливість батьків
неповнолітніх дітей з поважних причин
надавати їм належне утримання.

Відтак, колегія суддів приходить до
висновку, що відмовляючи у задоволенні
вищевказаного позову, суд першої
інстанції вірно виходив з обставин
справи.

Враховуючи, що судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 21 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.