Номер провадження: 22-ц/785/3308/14
Номер справи місцевого суду: 520/9289/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів
Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою Одеської обласної
спілки споживчих товариств на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
03 лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Одеської міської
ради, Одеської обласної спілки
споживчих товариств (треті особи -
Київська районна державна
адміністрація Одеської міської ради,
Департамент міського господарства
Одеської міської ради, Комунального
підприємства «Міське агентство з
приватизації житла», Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «Кооператор 11», Реєстраційна
служба Головного управління юстиції
Одеської області) про визнання права
власності за набувальною давністю,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду першої інстанції з позовною
заявою до відповідачів, в якій просила
визнати за нею за набувальною давністю
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала
тим, що вона є користувачем та основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1.
Користування цією квартирою позивачка
здійснює з моменту її отримання за
обмінним ордером та з моменту прописки
за вказаною адресою, починаючи з 13
березня 1987 року по цей час, тобто вже
понад 25 років.

ОСОБА_2 вказує, що впродовж останніх 25
років жодна особа не заявляла про свої
права на вказану квартиру.

З посиланням на ст. 344 ЦК України ОСОБА_2
вважала, що набула право власності на
спірну квартиру за набувальною
давністю, оскільки позивачка
добросовісно заволоділа цим майном,
яке на сьогодні нікому не належить, та з
1987 року по сьогодні продовжує відкрито
ним володіти та користуватись, а тому
має право на визнання за нею судом
права власності на спірну квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 03 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 було задоволено: визнано
за останньою за набувальноюдавністю
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга Одеською обласною
спілкою споживчих товариств, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 309 пп. 3,4 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги позивачки
обґрунтовуються тим, що ОСОБА_2 є
користувачем та основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 та
користування цією квартирою здійснює з
моменту її отримання за обмінним
ордером та з моменту прописки за
вказаною адресою, починаючи з 13 березня
1987 р., тобто понад 25 років.

За таких обставин, до зазначених
спірних правових відносин судом першої
інстанції були застосовані положення
ст. 344 Цивільного кодексу України -
набувальна давність.

Однак, судова колегія не може
погодитись з таким висновком суду з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу
України особа, яка добросовісно
володіла чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом. При цьому,
відповідно до ч. 4 зазначеної статті,
право власності за іабувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
забувається за рішенням суду.

В даному випадку, дуже важливим
питанням є визначення дати, з якої
починається перебіг строку володіння
квартирою для визнання за ОСОБА_2 права
власності на квартиру за набувальною
давністю.

Для цього слід враховувати правило, що
закон зворотної сили не має, а тому
згідно із зазначеним правилом, дія
закону чи іншого нормативно-правового
акта поширюється тільки на ті
відносини, які виникли після набуття
ним чинності.

Вказана норма закріплена у ч. 1 ст. 58
Конституції України, відповідно до
якої закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Разом з тим, закріплені в ст. 344 ЦК
України положення щодо набувальної
давності з'явились в українському
законодавстві 01 січня 2004 р. - з
набранням чинності Цивільним Кодексом.

Зі вказаного виходить, що перебіг
строку володіння квартирою для
визнання права власності на неї за
набувальною давністю не може
розпочинатися 1987 року (з часу вселення
ОСОБА_2 у квартиру), оскільки на той час
були відсутні законодавчі приписи
стосовно набувальної давності.

Водночас, згідно з п. 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
правила ст. 344 про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Така позиція підтверджена і судовою
практикою, - Верховний Суд України в
ухвалі від 23 січня 2008 р. зазначив, що
«перебіг строку володіння майном для
визнання права власності на нього за
набувальною давністю слід рахувати
тільки після 01 січня 2001 року», причому
це не ставиться в залежність від того,
коли саме почалося фактичне володіння
майном.

Крім того, аналогічної позиції
дотримується Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, яка викладена у
листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. та №
24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 р. "Про практику
застосування судами

законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист прав
власності та інших речових прав".

З роз'яснень Міністерства юстиції
України від 13 жовтня 2011 року "Про деякі
аспекти набуття права власності на
об'єкти безхазяйного нерухомого майна"
вбачається, що у разі набуття права
власності за набувальною давністю
будь-яким суб'єктом цивільних
правовідносин, з урахуванням положень
пункту 8 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України,
відповідно до яких правила його статті
344 про набувальну давність в частині
визнання права власності на нерухоме
майно за правилами набувальної
давності, можливе не раніше 01 січня 2011
року.

Відповідно до правових позицій
Верховного суду України вбачається, що,
оскільки Цивільний кодекс України
набрав чинності з 01 січня 2004 року, то
норми ст. 344 ЦК поширюються на
правовідносини, що виникли з 01 січня 2001
року, а відтак визнати право власності
на нерухоме майно за набувальною
давністю суд може не раніше 01 січня 2011
року. При цьому, якщо давнісне
володіння почалося до 01 січня 2001 року,
то позовна даність сплинула (до моменту
набрання чинності ЦК), а тому особа
втратила можливість витребувати свою
річ в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Крім того, за набувальною давністю може
бути набуто право власності на
нерухоме майно, яке не має власника, або
власник якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено.

Проте, під час вирішення спору у суді
першої інстанції позивачка не надала
належних доказів того, що вона
добросовісно заволоділа спірною
квартирою. Відсутність обмінного
ордеру є додатковою підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог
для визнання права власності за
набувальною давністю, оскільки лише
наявність зазначеного документу може
слугувати належним доказом
добросовісності заволодіння ОСОБА_2
спірною квартирою, що в подальшому
могло бути доказом добросовісності
володіння.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що судом першої інстанції
невірно була становлена правомірність
набуття позивачкою спірною квартирою.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Суд обґрунтовує рішення
лише на тих доказах, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія дійшла до висновку, що
вищевикладене є підставою для
задоволення апеляційної скарги,
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2.

Керуючись ст. 309 пп. 3,4, 313-316 ЦПК України,
судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської обласної
спілки споживчих товариств -
задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 03 лютого 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Одеської міської ради, Одеської
обласної спілки споживчих товариств
(треті особи - Київська районна
державна адміністрація Одеської
міської ради, Департамент міського
господарства Одеської міської ради,
Комунального підприємства «Міське
агентство з приватизації житла»,
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Кооператор
11», Реєстраційна служба Головного
управління юстиції Одеської області)
про визнання права власності за
набувальною давністю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено на протязі двадцяти днів з
дня проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва