У Х В А Л А

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Інноваційно-промисловий банк» до
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки; за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «Інноваційно-промисловий
банк» про визнання договору іпотеки
недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 01
липня 2013 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 05 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Інноваційно-промисловий
банк» (далі - ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк»)
звернулось до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
умов кредитного договору від 20
листопада 2007 року, з урахуванням
внесених у подальшому змін, ОСОБА_3
отримав кредитні кошти у розмірі 130 тис.
доларів США на строк до 28 вересня 2011
року. На забезпечення виконання умов
кредитного договору сторони того ж дня
уклали договір іпотеки, предметом
якого є земельна ділянка загальною
площею 0,1200 га та об'єкт незавершеного
будівництва готовністю 62 %, розташовані
по АДРЕСА_1. У результаті порушення умов
кредитного договору утворилася
заборгованість, яка станом на 08 серпня
2012 року становила 154 543,66 доларів США, що
еквівалентно 1 315 197 грн. 47 коп.
Враховуючи викладене, позивач просив у
рахунок погашення зазначеної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки.

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
посилаючись на те, що після введення
садового будинку в експлуатацію йому
присвоєно іншу адресу, відмінну від
вказаної у договорі іпотеки, тобто
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
якого вже не існує, договір іпотеки не
містить усіх істотних умов, а умови, на
яких підписано цей договір, суперечить
Закону України «Про іпотеку», просив
визнати договір іпотеки недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 01
липня 2013 року позов ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк»
задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на
користь ПАТ «Інноваційно-промисловий
банк» 1 315 197 грн. 47 коп. заборгованості
за кредитним договором. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки - земельну
ділянку площею 0,12 га, надану для
ведення садівництва, та незавершений
будівництвом садовий будинок,
розташовані по АДРЕСА_1. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 05 листопада 2013 року рішення
районного суду про задоволення позову
ПАТ «Інноваційно-промисловий банк»
скасовано. Позов ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк»
задоволено частково. У рахунок
погашення боргу ОСОБА_3 перед ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк» за
кредитним договором від 20 листопада 2007
року в розмірі 1 315 197 грн. 47 коп. звернуто
стягнення на предмет іпотеки, а саме
земельну ділянку площею 0,12 га, надану
для ведення садівництва, та об'єкт
незавершеного будівництва - садовий
будинок, розташовані по АДРЕСА_1.
Визначено, що предмет іпотеки підлягає
реалізації шляхом проведення
прилюдних торгів у порядку,
визначеному Законом України «Про
виконавче провадження», за початковою
ціною, встановленою на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій. В іншій частині позову
відмовлено. В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
змін. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов банку та
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_3 порушив умови
кредитного договору, у результаті чого
утворилася заборгованість у розмірі,
що є підставою для звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов банку,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що суд першої інстанції допустив
подвійне стягнення кредитної
заборгованості із відповідача,
зазначивши у резолютивній частині
одночасно і про стягнення грошових
коштів, і про звернення стягнення на
предмет іпотеки. Залишаючи рішення
районного суду без змін в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив
із того, що укладений між сторонами
договір іпотеки не суперечить
законодавству України, підстави для
визнання його недійсним відсутні.

Проте повністю з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 20 листопада 2007
року ОСОБА_3 уклав із ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк»
кредитний договір, до якого в
подальшому неодноразово вносились
зміни. Відповідно до умов цього
договору він отримав кредитні кошти у
розмірі 130 тис. доларів США на строк до 28
вересня 2011 року.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору сторони того ж дня
уклали договір іпотеки, предметом
якого є земельна ділянка загальною
площею 0,1200 га та об'єкт незавершеного
будівництва готовністю 62 %, розташовані
по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, банк посилався на
те, що у результаті порушення умов
кредитного договору утворилася
заборгованість, яка становить 1 315 197
грн. 47 коп.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконане у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Для вирішення справи суд, крім іншого,
має перевірити розрахунки позивача та
визначити розмір кредитної
заборгованості станом на день
ухвалення судового рішення. Проте у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд не перевірив
розрахунку позивача, не перевірив та не
дав належної правової оцінки
відсутності у рішенні суду першої
інстанції конкретного розрахунку
заборгованості із зазначенням
періодів та сум, з яких суд виходив, так
як районний суд вказав початковий
період розрахунку, не вказавши по який
період його здійснено. При цьому суд
апеляційної інстанції не дав належної
правової оцінки твердженням
відповідача про неправильність
наведених позивачем та районним судом
розрахунків.

Крім того, згідно з договором іпотеки в
іпотеку передано об'єкт незавершеного
будівництва - садовий будинок,
готовністю 62 %, розташований по АДРЕСА_1,
а на час розгляду справи цей садовий
будинок закінчено будівництвом та
введено в експлуатацію.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про звернення стягнення на
земельну ділянку та об'єкт
незавершеного будівництва, що
розташовані по АДРЕСА_1, оскільки після
завершення будівництва та введення
садового будинку в експлуатацію йому
було присвоєно АДРЕСА_2, тобто предмет
іпотеки змінений. Відтак, суди звернули
стягнення на предмет іпотеки, якого не
існує (не існує об'єкта незавершеного
будівництва), що унеможливить
виконання рішення суду.

У п. 40 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що, якщо предметом
іпотеки є об'єкт незавершеного
будівництва, то по закінченні його
будівництва іпотека зберігає силу, і її
предметом є будівля (споруда), зведена в
результаті завершення будівництва.
Якщо будівля (споруда), у тому числі й
об'єкт незавершеного будівництва, що
передається в іпотеку, розташована на
земельній ділянці, яка належить
іпотекодавцю на праві власності, такий
об'єкт нерухомості передається в
іпотеку разом із земельною ділянкою, на
якій він розташований (ст. ст. 5-6, 16
Закону України «Про іпотеку). Те саме
стосується й земельної ділянки, яка на
час укладення договору іпотеки
знаходилась у користуванні
іпотекодавця, а на момент вирішення
спору - в його власності. У зв'язку із
цим при зверненні стягнення на будівлю
(споруду) чи об'єкт незавершеного
будівництва при наведених вище умовах
підлягає звернення стягнення й на
земельну ділянку, на якій розташовано
об'єкт нерухомості.

Апеляційний суд також не звернув уваги
та не дав належної правової оцінки
тому, що в акті про право власності на
земельну ділянку, яка є предметом
іпотеки, зазначено її адресу без
визначення номера, зокрема НОМЕР_1 чи
НОМЕР_2.

Наведеного суд апеляційної інстанції
не врахував, не встановив усіх
фактичних обставин справи, від яких
залежить правильне вирішення спору, та
звернув стягнення на неіснуючий об'єкт
незавершеного будівництва та земельну
ділянку, що може належати іншій особі.

Вищевикладене свідчить про те, що суд
апеляційної інстанції припустився
порушень норм матеріального та
процесуального права, котрі згідно із
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування рішення апеляційного суду з
направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 05 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова