Номер провадження 2/404/553/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року Кіровський районний
суд м. Кіровограда

у складі: головуючого: судді Галагана
О.В.,

при секретарі: Кульчицькій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
втраченим права на користування
житловим приміщенням, третя особа:
Управління державної міграційної
служби в Кіровоградській області, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
вищевказаним позовом, просила визнати
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

На обґрунтування у позові
вказано, що позивач є єдиним власником
квартири АДРЕСА_1 відповідно до
договору дарування серії ААІ №484328 від
13.06.1997 року. З вказаної дати, даний
договір дарування був зареєстрований в
Державному реєстрі правочинів, після
чого на законних підставах позивач
набула всіх правомочностей власника
вказаної квартири. Згідно ст.65
Житлового Кодексу України, на підставі
усної домовленості, з відома та за
згоди позивача, відповідач був
зареєстрованим за вищевказаною
адресою. Деякий проміжок часу
відповідач проживав за місцем своєї
реєстрації.

Зазначено, що позивач неодноразово
усно та письмово вимагала у
відповідача звільнити її власність,
тому що не бажає проживати з ним в одній
квартирі, але він ігнорує її звернення
нічого не пояснюючи.

Гарантії прав громадян, як власників
нерухомого майна передбачені у ст. 155 ЖК
України, а відповідно до вимог ст. ст.391
ЦК України, позивач, як власник
квартири, має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні нею права
користування та розпоряджання своїм
майном. Порушено її права, як власника,
тому вона змушена звернутися до суду
для відновлення своїх законних прав.
Позивач є літньою людиною, із
відповідачем різної статі, сімейні
відносини з останнім відсутні і їй
досить важко через діаметрально
протилежні погляди на життя проживати
з відповідачем в одній квартирі, яка
належить їй на праві приватної
власності.

Позивач не бажає в розумінні ч.1 ст. 405 ЦК
України укладати з відповідачем
договір оренди чи найму житла.

Вважає, що відповідач намагається
використовуючи органи судової влади
безпідставно користуватись чужою
власністю. 23.07.2013 року рішенням
Кіровського районного суду
м.Кіровограда зобов'язано ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди у
користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1,
вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2
дублікати ключів від вхідних дверей
квартири АДРЕСА_1. Рішення суду було
прийнято з підстав відсутності
звернення позивача до суду із позовом
про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житлом, тому вважає,
що рішення Кіровського районного суду
м.Кіровограда від 23.07.2013 року порушує її
права як власника, і саме з даних
підстав змушена звернутись до суду із
відповідним позовом.

В судовому засіданні позивач просила
позов задовольнити з підстав в ньому
викладених. Вказала, що вважає квартиру
АДРЕСА_1 своєю приватною власністю і не
бажає в неї впускати сторонню для неї
особу - відповідача.

Відповідач та його представник проти
задоволення позову заперечили
посилаючись на обставини викладені у
зустрічній позовній заяві, в прийнятті
якої судом було відмовлено (а.с.66-68).

Зазначали, що оскільки є рішення суду
про вселення відповідача у спірне
житлове приміщення, відсутній сенс
подачі даного позову, тим паче, що
обставини наведені позивачем на
обґрунтування позовної заяви вже були
предметом розгляду по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користування квартирою та вселення, їм
надана правова оцінка, вони не були
доведені при розгляді тієї справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи вважає, що позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням
Кіровського районного суду міста
Кіровограда від 01 листопада 2012 року по
справі №1109/9767/2012, номер провадження
2/1109/3899/2012 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розірвання шлюбу задоволено, розірвано
шлюб, зареєстрований 20.08.1993 року
Кіровським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Кіровоградського міського управління
юстиції у Кіровоградській області між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, актовий запис №797
(а.с.45).

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 10 жовтня 2013 року
по справі №404/2264/13-ц, номер провадження
2/404/1306/13 у задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_5, приватний
нотаріус Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним,
відмовлено (а.с.35-39).

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 грудня
2013 року вищевказане рішення залишено
без змін.

Рішенням Кіровського районного суду
міста Кіровограда від 23 липня 2013 року
по справі 404/2155/13-ц, номер провадження
2/404/1274/2013 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користування квартирою та вселення,
задоволено повністю та зобов'язано
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити
перешкоди у користуванні ОСОБА_2
квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_2 в
квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1
передати ОСОБА_2 дублікати ключів від
вхідних дверей квартири АДРЕСА_1
(а.с.8-10). , 05.11.2013 р. ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 23 липня 2013 року та
додаткове рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 29
липня 2013 року щодо розподілу судових
витрат, залишено без змін. Рішення суду
набрало законної сили.

Останнім судовим рішенням було
встановлено наявність перешкод ОСОБА_2
в користуванні квартирою АДРЕСА_1, та
він був вселений у спірне житлове
приміщення, як член сім'ї позивача.

Позивачем на обґрунтування можливості
застосування ч.2 ст. 405 ЦК України було
надано довідки про не проживання
позивача у житловому приміщенні, що є
предметом спору (а.с.24-34, 89,90), проте до
уваги суду вони не беруться, оскільки
зі слів позивача більша їх частина вже
була предметом дослідження під час
розгляду справи № 404/2455/13ц за позовом
ОСОБА_2, було встановлено, що не
проживання позивача пов'язано з
перешкодами у доступі до квартири, що
чинила позивач та її родина.

Також, позивач вважає, що
правовідносини, що виникли
врегульовані ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування ним інакше як з
підстав і в порядку, передбачених
законодавством.

Частиною 1 статті 156 ЖК України
визначено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника житлового будинку може бути
виселено у випадках, передбачених ч.1
ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач,
члени його сім'ї, або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.04.1985 року
№ 2 « Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» ( із
змінами) при вирішенні справ про
виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ним в одній квартирі
або будинку, слід виходити з того, що
при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судам, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Таким чином, для застосування норми
цієї статті необхідна наявність двох
умов: систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Та
обґрунтування позову вказаною нормою
права, виходить за межі позовної
вимоги.

Помилковим є посилання позивача на ст.
391 ЦК України, як підставу до
задоволення позову, оскільки з даного
приводу ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ неодноразово
наголошував, що безпідставним є
застосування ст. 391 ЦК України за
відсутності підстав для виселення,
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, при
вирішення спорів про усунення перешкод
у користуванні житлом шляхом виселення
членів сім'ї власника (ухвала від
04.09.2013року 6-24933св13).

Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК Української РСР
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і за перечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Суду не надано доказів на
обґрунтування заявлених позивачем
вимог, при цьому є таким що набрало
законної сили судове рішення у справі
№ 404/2455/13ц про вселення відповідача до
спірного житлового приміщення.

За наведеного в межах обґрунтування
позову та наданих доказів,
законодавчо-визначених підстав до
задоволення позову не має, відтак суд
відмовляє у задоволенні у повному
обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання втраченим права на
користування житловим приміщенням,
третя особа: Управління державної
міграційної служби в Кіровоградській
області - відмовити.

Судові витрати залишити по фактично
понесеним.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Кіровоградської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Кіровського
О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда