Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/227/14
Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Бабак
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.,

Суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

При секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» на заочне рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 13 грудня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», Запорізьке територіальне
управління Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк», Приватний
нотаріус Запорізького міського
управління юстиції ОСОБА_4, третя особа:
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
іпотеки, договору поруки та кредитного
договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
(далі ПАТ «ОТП Банк), третя особа: ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
іпотеки, договору поруки та кредитного
договору.

В обґрунтування позову зазначала, що
19.06.2006 року між нею та АБ «Раффайзенбанк
Україна»укладено кредитний договір №
ML-202/119/2006.

В забезпечення кредитного договору,
19.06.2006 року укладений договір іпотеки №
PML-202/119/2066, предметом якого є квартира за
адресою: АДРЕСА_1. Крім того, з метою
забезпечення кредитного договору між
ОСОБА_5 та АБ «Раффайзенбанк Україна»
був укладений договір поруки №
CGCL-202/119/2006 від 19.06.2006 року.

З часом їй стало відомо, що АБ
«Раффайзенбанк Україна» продано АТ
«ОТП Банк», який змінив назву на ПАТ
«ОТП Банк», про що її не повідомляли,
ніяких додаткових договорів про продаж
та зміну назви не укладалось ні до
одного з договорів.

Оскільки банк не мав права в
односторонньому порядку змінювати
умови договору, тому порушив її права,
передбачені Конституцією України.

Крім того, договір укладений в
іноземній валюті -доларах США, та не
вказано еквівалент у гривні, що є
порушенням вимог ст. 533 ЦК України.

В умовах кредитного договору є
агресивна підприємницька практика,
банк не надав їй інформацію про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту.

В договорі іпотеки умови щодо
встановлення розміру вимог
Іпотекодержателя у розмірі
невиконаних зобов'язань
Іпотекодержателя по кредитному
договору та всіх можливих витрат
(збитків), які пов'язані з реалізацією
предмета іпотеки та погашенням
зобов'язань по кредитному договору є
порушенням ч.3 п.1 ст. 593 ЦК України, тому
що право іпотеки припиняється у
випадку її реалізації.

В договорі поруки не вказано строк дії
договору, а тому він має бути
припиненим.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що договори були укладенні
з порушенням Законів України «Про
захист прав споживачів», «Про Іпотеку»,
ЦК України, Конституції України,
просила суд визнати недійсними
кредитний договір, договір іпотеки та
договір поруки недійсними. Зобов'язати
приватного нотаріуса Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
скасувати заборону на відчуження
нерухомого майна - квартири за адресою:
АДРЕСА_1., накладену при укладанні
договору іпотеки № PML-202/119/2066 від19.06.2006
року, укладеного між ОСОБА_3 та АКБ
«Раффайзенбанк України»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк».

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 13
грудня 2012 року позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №
ML-202/119/2006 від 19.06.2006 року, укладений між
ОСОБА_3 та АБ «Раффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк».

Визнано недійсним договір іпотеки №
PML-202/119/2066 від19.06.2006 року укладений між
ОСОБА_3 та АБ «Раффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк».

Визнано недійсним договір поруки №
CGCL-202/119/2006 від 19.06.2006 року, укладений між
ОСОБА_5 та АБ «Раффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк».

Зобов'язано ОСОБА_4 приватного
нотаріуса Запорізького міського
нотаріального округу скасувати
заборону на відчуження нерухомого
майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1. в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна,реєстровий
номер запису 3350866, контрольна сума
запису 53Б0В5752А, накладену при укладанні
договору іпотеки № PML-202/119/2066 від19.06.2006
року, посвідченого ОСОБА_6 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу 19.06.2006 р. за
реєстровим № 714, укладеного між ОСОБА_3
та АКБ «Раффайзенбанк України»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк».

Зобов'язано ОСОБА_4 приватного
нотаріуса Запорізького міського
нотаріального округу вилучити запис
під № 3351053 в Державному реєстрі іпотек,
контрольна сума 269278БАА9, який
зареєстровано в реєстрі при укладенні
договору іпотеки № PML-202/119/2066 від19.06.2006
року, посвідченого ОСОБА_6 приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу 19.06.2006 р. за
реєстровим № 714, укладеного між ОСОБА_3
та АКБ «Раффайзенбанк України»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк».

Не погоджуючись із заочним рішенням
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на те, що рішення суду першої інстанції
є незаконним та необґрунтованим, судом
не повно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи та не враховано, що
26.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладений
договір купівлі-продажу кредитного
портфелю та укладений договір про
відступлення права вимоги за договором
іпотеки. За даними договорами ПАТ «ОТП
Банк» відступив, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» прийняв за кредитним
договором, договором поруки та
договором іпотеки від 19.06.2006 року право
вимоги в повному обсязі і на умовах, що
існують на момент набрання чинності
цих договорів. Крім того, суд дійшов
помилкового висновку що АТ «ОТП Банк»
не мав права укладати договір в
іноземній валюті. Генеральна
банківська ліцензія та дозвіл на
укладення договорів в іноземній валюті
на момент укладення кредитного
договору з ОСОБА_3 в АКБ «Раффайзенбанк
Україна» була, однак, провівши розгляд
справи без належного повідомлення
відповідача про час та місця розгляду
справи, суд в цьому не переконався. Інші
висновки суду не обґрунтовані та не
вмотивовані. Просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким залишити позов без
задоволення.

Сторони у судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлялися належним чином,
тому у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК
України фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не
відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, та
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та визнаючи
як кредитний договір так і договір
іпотеки та договір поруки, що укладені
19.06.2006 року недійсними, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
була повідомлена про те, що АБ
«Раффайзенбанк Україна» продано АТ
«ОТП Банк», правонаступником якого є
ПАТ «ОТП Банк», додаткових договорів
про продаж з нею не укладено. Крім того,
кредит наданий в іноземній валюті без
зазначення еквіваленту у гривні,
національній валюті України, що є
порушенням вимог ст. 533 ЦК України.
Умови договору не відповідають вимогам
ст. 1056-1 ЦК України, оскільки в договорі
зазначено, що банк може самостійно
змінювати умови договору, в тому числі
розмір відсотків, що є несправедливим з
огляду на ч.1 п.3 ст.18 ЗУ України «Про
захист прав споживачів». Визнаючи
договір іпотеки недійсним, суд
зазначив, що п.2.12,6.1 договору не
відповідає ч.3 ст. 593 ЦК України, а при
укладенні договору поруки сторони не
визначили строки дії договору поруки
та не визначили коли договір припиняє
дію.

Колегія суддів з таким висновком суду
першої інстанції погодитися не може,
оскільки він зроблений судом з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 19
червня 2006 року між АКБ «Раффайзенбанк
Україна» та ОСОБА_3 укладений кредитний
договір № ML-202/119/2006, за яким банк надав
кредит у сумі 63000,00 доларів США (3-7). В
забезпечення умов виконання
кредитного договору між АКБ
«Раффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3
укладений договір іпотеки, та договір
поруки між АКБ «Раффайзенбанк Україна»
та ОСОБА_5 (а.с. 8-11).

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або
інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України
укладений між сторонами договір є
обов'язковим для виконання. Згідно з п. 1
ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509 ЦК України
зазначений договір є підставою
виникнення зобов'язань.

Відповідно ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору або
інших умов та вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочинів недійсними, позивач у силу
ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності кожного правочину.

Однак матеріали справи не містять
будь-яких належних та допустимих
доказів, на підтвердження позовних
вимог.

Висновок суду першої інстанції про
визнання як кредитного договору так і
договору іпотеки та договору поруки
недійсними з підстав неповідомлення
позивача про зміну кредитора у
зобов'язаннях, надання кредиту в
іноземній валюті, зміни умов договору в
односторонньому порядку, не зазначення
строку дії договору поруки не
ґрунтується на законі та не є підставою
для визнання недійсним договору
відповідно ст. 203,215 ЦК України.

Не повідомлення ОСОБА_3 про переуступку
боргу та зміну кредитора з АКБ
«Раффайзенбанк Україна» на ПАТ «ОТП
Банк» не є підставою для відмови у
позові, оскільки відповідно до
положень статей 1077, 1078 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт
відповідає перед фактором за дійсність
грошової вимоги, право якої
відступається, якщо інше не
встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник
зобов'язаний здійснити платіж
факторові за умови, що він одержав від
клієнта або фактора письмове
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові і в цьому
повідомленні визначена грошова вимога,
яка підлягає виконанню, а також
названий фактор, якому має бути
здійснений платіж. Боржник має право
вимагати від фактора надання йому в
розумний строк доказів того, що
відступлення права грошової вимоги
факторові справді мало місце. Якщо
фактор не виконає цього обов'язку,
боржник має право здійснити платіж
клієнтові на виконання свого обов'язку
перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги
факторові відповідно до цієї статті
звільняє боржника від його обов'язку
перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень
закону боржник, який не отримав
повідомлення про передачу права вимоги
іншій особі, не позбавляється обов'язку
погашення заборгованості, а лише має
право на погашення заборгованості
первинному кредитору і таке виконання
зобов'язання є належним.

Не погоджується судова колегія і з
висновком суду першої інстанції
відносно того, що кредит виданий в
іноземній валюті та в договорі не
вказаний гривневий еквівалент.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійснені розрахунків
на території України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.
Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", якщо терміни і
суми кредитів перевищують встановлені
законодавством межі. Однак, на сьогодні
такі терміни і суми кредитів в
іноземній валюті законодавцем не
визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за № 1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

В порушення вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України,
суд першої інстанції не сприяв
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, не провів попередній
судовий розгляд справи та не
переконався чи мав банк на момент
укладення кредитного договору
генеральну ліцензію на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю".

Не переконався суд і в тому, чи є ПАТ
«ОТП Банк» належним відповідачем у
справі.

Відповідно ч.2 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Враховуючи, що розгляд справи відбувся
за відсутності представника
відповідача та без його належного
повідомлення про час та місце розгляду
справи, судова колегія дослідила
надані до апеляційної скарги нові
докази.

Так, відповідно договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
укладеного 26 листопада 2010 року між ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП
Банк»на підставі договору про
відступлення права вимоги від 26.11.2010
року, ПАТ «ОТП Банк» передав ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» права вимоги за
кредитним договором № ML-202/119/2006 від
19.06.2006 року, що укладений з ОСОБА_3 та
іпотечним договором № PML-202/119/2066 від
19.06.2006 року (а.с. 37-51) тому належним
відповідачем у справі має бути ТОВ «ОТП
Факторинг Україна».

Згідно з банківською ліцензією № 191,
виданою Акціонерному комерційному
банку «Раффайзенбанк Україна» 02
березня 1998 року за № 273 та дозволом №
191-1, АКБ «Раффайзенбанк Україна» має
право здійснювати банківські операції,
зокрема, надавати кредити в іноземній
валюті (а.с. 29-31).

Враховуючи зазначене, положення закону
та обставини справи, судова колегія
дійшла висновку про законність надання
банком АКБ «Раффайзенбанк Україна»
позивачу ОСОБА_3 кредиту в іноземній
валюті із зобов'язанням повернення
такого.

Щодо тверджень про несправедливість
умов договору та ненадання повної
інформації щодо кредиту у сенсі вимог
Закону України "Про захист прав
споживачів", колегія суддів також не
вбачає їх переконливими, виходячи з
наступних міркувань.

Колегія суддів суду вважає за
необхідне зазначити, що посилання суду
першої інстанції на ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів" є
помилковим, оскільки вказаний Закон
стосується лише позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту. Така ж
правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 20
листопада 2013 року у справі № 6-126цс13.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про
національний Банк України" офіційний
курс гривні до іноземних валют
встановлюється Національним Банком
України.

За змістом ст. 8 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю" валютні курси встановлюються
Національним Банком України за
погодженням з Кабінетом Міністрів
України.

Як випливає з "Положення про
встановлення офіційного курсу до
іноземних валют та курсу банківських
металів", затвердженого Постановою
Правління НБУ від 12.11.2003 року № 496,
офіційний курс гривні до іноземних
валют встановлюється щоденно. Для
розрахунку курсу гривні до іноземних
валют використовується інформація про
котирування іноземних валют за станом
на останню дату.

Пунктом 3.8. Правил надання банком
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року за № 168,
встановлено, що в разі надання кредиту
в іноземній валюті банки зобов'язані
під час укладення кредитного договору
попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
кредитним договором несе споживач.

Ненадання інформації позивачеві про
умови отримання кредиту, про типові
відсоткові ставки, валютні ризики,
процедури виконання договору тощо, які
передують укладенню договору, взагалі
не підтверджено жодними доказами.
Навпаки, сам договір містить всю
необхідну вказану інформацію.

Підписуючи спірний договір, позивач не
була позбавлений права ознайомлення з
його змістом та умовами, зокрема з
формою кредитування з описом
відмінностей зобов'язань споживача,
орієнтовної сукупної вартості кредиту
в гривні, переваг та недоліків
пропонованих схем кредитування та ін.
Доказів, що відповідач цьому заважав,
суду не надано, а підпис позивача під
договором говорить про добровільну
згоду позивача з усіма його умовами і з
тим, що він має достатню на час
підписання інформацію щодо отримання
кредиту.

В матеріалах справи взагалі відсутні
будь-які належні та допустимі докази, у
розумінні ст. 57-60 ЦПК України на
підтвердження позовних вимог, а тому не
можна визнати рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим
щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3
про визнання кредитного договору
недійсним.

Крім того, застосування судом першої
інстанції при вирішенні справи ст. 1056-1
ЦК України є неправильним, оскільки
вказана норма матеріального права
набрала чинності 30.12.2008р., тобто після
укладення кредитного договору від
19.06.2006р.

Не надано таких доказів позивачем і на
підтвердження вимог щодо визнання
договору іпотеки та договору поруки
недійсними.

Висновок суду першої інстанції що
розмір вимог іпотекодержателя
встановлений у розмірі невиконаних
зобов'язань заставодавця по кредитному
договору та всіх можливих витрат
(збитків), які пов'язані з реалізацією
предмета застави та погашенням
зобов'язань по кредитному договору
(п.2.1.1; 6.1 договору іпотеки) є порушенням
вимог п.3 ч.1ст. 593 ЦК України, що, на думку
суду свідчить про недійсність
договору, є безпідставним.

Вказана норма матеріального права
визначає випадки припинення права
застави, зокрема у разі реалізації
предмета застави і не є підставою для
вирішення питання про недійсність
договору згідно ст.ст. 203, 215 ЦК
України.

Не є підставою для визнання недійсним
договору поруки і та обставина, що у п.4.1
термін його дії визначений до повного
виконання боржником зобов'язань за
кредитним договором.

Крім того, договір поруки визнано
недійсним без залучення до участі у
справі в якості відповідача ОСОБА_5,
який безпосередньо укладав з банком
договір поруки та позовних вимог про
визнання його недійсним не заявляв.

Не відповідає рішення суду першої
інстанції і вимогам ст. 11 ЦПК України,
відповідно якої суд розглядає справи в
межах заявлених вимог.

Зобов'язавши приватного нотаріуса
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 скасувати заборону на
відчуження нерухомого майна, суд без
залучення до участі у справі
приватного нотаріуса Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
задовольнив ці вимоги позивача та
зобов'язавши нотаріуса вилучити запис
з Державного реєстру іпотек, який
зареєстровано в реєстрі при укладенні
договору іпотеки № PML-202/119/2066 від19.06.2006
року, суд вийшов за межі позовних вимог,
оскільки такі вимоги позивачем не
заявлялися.

За таких обставини, колегія суддів,
враховуючи наведені обставини справи
та оцінюючи докази у відповідності до
вимог ст.10,60,212 ЦПК України, дійшла
висновку про те, що позивач не довів
належними та допустимими доказами
недійсність кредитного договору,
договору іпотеки та поруки, а тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_3 через безпідставність вимог.

Керуючись ст. ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2012 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», Запорізьке територіальне
управління Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк», Приватний
нотаріус Запорізького міського
управління юстиції ОСОБА_4, третя особа:
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
іпотеки, договору поруки та кредитного
договору відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: