Номер провадження № 22-ц/785/1692/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Оверіної О.В., Мартинової К.П.,

при секретарі Счастлівцевої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Котовського міськрайонного суду
Одеської області від 06 листопада 2013
року,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що договір купівлі-продажу
житлового будинку з відповідними
господарчими спорудами та будівлями в
АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_4
і ОСОБА_5 29 жовтня 2012 року та
посвідчений нотаріусом за реєстром №
2072, як такий що є фіктивним і мав намір з
боку ОСОБА_4 здійснити відчуження свого
майна у вигляді спірного житлового
будинку з метою запобігання звернення
стягнення на нього з боку державних
виконавців при виконання рішення суду.

З урахуванням зазначеного, позивач
просила визнати недійсним у зв'язку з
фіктивністю договір купівлі-продажу
житлового будинку з відповідними
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який
посвідчений приватним нотаріусом
Котовського міського нотаріального
округу Одеської області від 29 жовтня 2012
року, реєстр № 2072.

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06 листопада
2013 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку з
відповідними будівлями та спорудами по
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, який посвідчений приватним
нотаріусом Котовського міського
нотаріального округу Одеської області
від 29 жовтня 2012 року, реєстр № 2072.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ОСОБА_5 В скарзі з
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про відмову позивачу у
задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із засад і
змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпаними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив із того, що оспорюваний
правочин є фіктивним, оскільки не мав
наміру дійсний перехід права власності
на спірний будинок.

Проте, погодитись з такими висновками
районного суду колегія суддів не може,
оскільки суд внаслідок порушення норм
матеріального та процесуального права
дійшов цього висновку без всебічного,
повного й обґрунтованого з'ясування
дійсних обставин справи, а надані
докази по справі оцінені судом першої
інстанції односторонньо.

Установлено, матеріалами справи
підтверджено, що у 2011 році ОСОБА_3
звернулась до Котовського
місьрайонного суду Одеської області з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення 12345
доларів США, що еквівалентно 98245 грн. 21
коп. за договором позики.

Ухвалою Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 14 березня 2011
року було накладено арешт на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, що належав
ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Рішенням Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 28 липня 2011
року ОСОБА_3 у задоволені позову було
відмовлено.

28 липня 2011 року Котовським
міськрайонним судом Одеської області
було винесено ухвалу, якою заходи
забезпечення позову, а саме накладення
арешту на частку зазначеного житлового
будинку відповідно ухвали суду від 14
березня 2011 року були скасовані.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 04 липня 2012 року апеляційна
скарга ОСОБА_3 була залишена без
задоволення. Рішення Котовського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 липня 2011 року залишено без змін.

Відповідно до договору купівлі-продажу
житлового будинку від 29 жовтня 2012 року
ОСОБА_4 у нотаріальному порядку продала
житловий будинок з відповідними
господарчими спорудами та будівлями по
АДРЕСА_1 за 168831,00 грн. ОСОБА_5, реєстр №
2072., зазначений договір зареєстровано в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року
рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 28 липня 2011
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 04 липня 2012 року
були скасовані, справу було передано на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Котовського міськрайоного
суду Одеської області від 20 грудня 2012
року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення 12345 доларів США, що
еквівалентно 98245 грн. 21 коп. за
договором позики було задоволено
частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 157192 грн. 33 коп.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядають цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суд, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним у зв'язку з його
фіктивністю, позивач в силу ст. 10 ЦПК
України зобов'язаний довести правову
та фактичну підставу недійсності
правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювались
цим правочином.

Тобто фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють його лише для вигляду, знаючи
заздалегідь, що він не буде виконаний.
Невиконання чи неналежне виконання
угоди не може бути підставою для
визнання її недійсною.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
врахувати, що саме по собі невиконання
правочину сторонами не означає, що
укладено фіктивний правочин. Якщо
сторонами не вчинено будь-яких дій на
виконання такого правочину, суд
ухвалює рішення про визнання правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Заявляючи вимоги про визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку
недійсним, вважаючи його фіктивним,
ОСОБА_3 посилалась на те, що зазначений
договір купівлі-продажу спірного
будинку укладено ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з
метою уникнути цивільно-правової
відповідальності щодо повернення
грошової суми за рішенням суду, тобто
відсутність у учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки.

Проте, ОСОБА_3 не наведено доказів щодо
порушення прав позивача, укладеним
сторонами правочину, не зазначено, які
обставини саме свідчать про
фіктивність угоди купівлі - продажу
спірного житлового будинку, оскільки в
суді апеляційної інстанції
встановлено, що як продавцем, так і
покупцем було здійснено усі дії щодо
укладання та виконання вказаного
договору, а матеріали справи не містять
жодних достовірних доказів того, що
сторони угоди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мали
наміру на реальне настання правових
наслідків, а тому даний договір
купівлі-продажу не може бути визнаним
фіктивним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
на зазначене та вказані положення
закону уваги не звернув, не встановив
усіх обставин, які мають значення для
вирішення справи, не визначився із
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає до
застосування.

Зазначені обставини мають значення для
правильного вирішення справи і є
складовою предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.
ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести допустимими та
належними доказами ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Оскільки неправильне застосування
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права
призвело до неправильного вирішення
спору, рішення районного суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову ОСОБА_3 у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Котовського міськрайонного
суду Одеської області від 06 листопада
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

О.В.Оверіна

К.П.Мартинова