Головуючий суду 1 інстанції - Акулов
Доповідач - Максюта І.О.
Справа № 414/2295/13-ц
Провадження № 22ц/782/23/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді Максюти І.О.

суддів: Авалян Н.М., Туренка С.І.,

при секретарі Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Кремінського районного
суду Луганської області від 10 грудня
2013 року з цивільної справи за позовом
ОСОБА_2 до Комунального підприємства
«Кремінського виробничого управління
водопровідно-каналізаційного
господарства», третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3, про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку

в с т а н о в и л а:

17.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом
до Комунального підприємства
«Кремінського виробничого управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» про поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, посилаючись на
те, що він працював майстром водозабору
з 14.09.2011 року на підставі трудового
договору. Наказом № 179-к від 20.09.2013 року
він звільнений з роботи на підставі п. З
ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України (звільнення з
суміщуваної посади в зв'язку з прийомом
на роботу іншого працівника, який не є
сумісником, а також у зв'язку з
обмеженням на роботу за сумісництвом,
передбаченим законодавством). Вважає,
що наказ про його звільнення винесений
з порушенням законодавства. В
обґрунтування посилається на існуючий
трудовий договір між ним та
комунальним підприємством від 14.09.2011
року, термін дії якого спливає лише
01.01.2020 року. Крім того, зазначає, що
приписи Положення про умови роботи за
сумісництвом щодо звільнення
розповсюджуються лише на
робітників-сумісників державних
підприємств та на відсутність згоди
профспілкового комітету на його
звільнення. Таким чином, позивач
вважає, що його звільнено незаконно,
просив скасувати наказ, поновити його
на роботі та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від 10 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просив
скасувати рішення і ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, вислухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів апеляційного суду дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції у відповідності
до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були
повно і всебічно дослідженні обставини
справи та дана належна оцінка доказам,
на які сторони посилалися в суді першої
інстанції. Суд правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що сторони є
робітником-сумісником з 14.09.2011 року та
роботодавцем відповідно до наказу №
137-к від 13.09.2011 року (а.с.39,46). Основне
місце роботи позивача -сторож
Кремінської міської ради.

Позивача звільнено з суміщуваної
роботи в зв'язку з прийнятям на роботу
іншого працівника, який не є
сумісником, згідно наказу № 179-к від
20.09.2013 року (а.с. 8).

Факт прийняття на роботу іншого
працівника, який не є сумісником,
підтверджено наказом №178-к від 20.09.2013
року, виданим керівником підприємства -
відповідача (а.с.40), працівника
направлено для працевлаштування
центром зайнятості (а.с.37).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з положень ст. 43-1 КЗпП України,
встановивши, що позивач працював на
підприємстві за сумісництвом, однак на
це робоче міце був прийнятий інший
працівник, який не є сумісником,
дійшовши висновку про те, що позивача
звільнено з роботи з додержанням
заонодавства, відмовив у задоволенні
позову.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 21
Кодексу законів про працю України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої
здібності до продуктивної і творчої
праці шляхом укладення трудового
договору на одному або одночасно на
декількох підприємствах, в установах,
організаціях, якщо інше не передбачене
законодавством, колективним договором
або угодою сторін.

Трудовий договір, у тому числі за
сумісництвом, відповідно до статті 23
КЗпП може бути: безстроковим, який
укладається на невизначений термін; на
визначений термін, встановлений за
погодженням сторін; таким, що
укладається на час виконання певної
роботи. Строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений термін з урахуванням
характеру подальшої роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших передбачених законодавчими
актами випадках.

Пленум Верховного Суду України в
постанові «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 6 листопада
1992 року № 9 (пункт 9) зазначив, що
укладення трудового договору на
визначений строк при відсутності умов,
зазначених в ч. 2 ст. 23 КЗпП, є підставою
для визнання його недійсним у частині
визначення строку. Тобто такі договори
вважатимуться укладеними на
невизначений строк від часу їх
укладення.

За приписами ч. 3 ст. 24 КЗпП України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Із матеріалів справи вбачається, що
13.09.2011р. позивачем була подана заява,
відповідно до якої він просив прийняти
його на роботу майстром Житлівського
водозабору (а.с.46). У той же день був
виданий наказ керівником Кремінського
ВУВКГ про прийняття позивача на посаду
майстра Житлівського водозабору з
14.09.2011р. за сумісництвом. Підставою до
видання наказу слугувала заява
позивача від 13.09.2011р. (а.с.39).

14.09.2011р. між Кремінським виробничим
управлінням
водопровідно-каналізаційного
господарства та позивачем ОСОБА_2
укладений трудовий договір про роботу
за сумісництвом, відповідно до п.1.1
якого позивач зобов»язався виконувати
роботу майстра Житловського
водозабору. Строк дії договору
передбачений п.6.1 до 01 січня 2020 року
(а.с.9).

Оскільки трудовий договір про роботу
за сумісництвом, укладений між
позивачем та відповідачем 14.09.2011р., не
суперечить заяві про прийняття на
роботу ОСОБА_2 від 13.09.2011р. та наказу від
13.09.2014р. про прийняття його на роботу за
сумісництвом з 14.09.2011р., укладення
трудового договору у письмовій формі
передбачено ст. 24 КЗпП України, він не
оспорений відповідачем щодо
недійсності в частині строку, на який
був укладений, то слід вважати, що
ОСОБА_2 працював на підприємстві за
сумісництвом на підставі строкового
трудового договору.

Колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції про те, що позивач
працював на підставі безстрокового
трудового договору, оскільки строковий
був укладений днем пізніше від видання
наказу про прийняття на роботу, не
відповідають обставинам справи, але це
не впливає на правильність вирішення
спору по суті.

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
без попередньої згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається, у тому числі, у випадку
звільнення з суміщуваної роботи у
зв'язку з прийняттям на роботу іншого
працівника, який не є сумісником.

20.09.2013р. керівником Кремінського ВУВКГ
виданий наказ про прийняття ОСОБА_4
майстром Житлівського водозабору з
20.09.2013р. з оплатою згідно штатного
розпису (а.с.40).

20.09.2013р. позивач звільнений з роботи на
підставі наказу керівника
Кремінського ВУВКГ за п. 3 ч.1 ст. 43-1 КЗпП
України (а.с.8)

При звільненні з роботи за
сумісництвом встановлюються певні
обмеження. Так, звільнення сумісника у
зв'язку з прийняттям на роботу іншого
працівника, який не є сумісником, а
також у зв'язку з обмеженнями на роботу
за сумісництвом, встановленими чинним
законодавством, допускається без
попередньої згоди профспілкового
органу і без виплати вихідної допомоги.

Зазначене правило не містить виключень
як щодо строкових трудових договорів,
так і щодо форм власності підприємств.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що позивача звільнено без отримання
згоди профспілкового комітету
підприємства, не заслуговують на увагу.
На зазначений випадок дійсно не
поширюються положення Постанови
Кабінету Міністрів України від 03.04.21993
року №245 «Про роботу за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ і організацій», оскільки
позивач працював на комунальному, а не
на державному підприємстві, але це не
позбавляло права відповідача
звільнити позивача за ст.43-1 КЗпП
України, так як відповідно до ч.1 ст.3
КЗпП законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ та організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичним особами.

Ця обставина, що позивач був звільний з
роботи у день прийняття на роботу
іншого працівника, з чого виходить, що
20.09.2013р. майстром Житлівського
водозабору працювало два працівники
(позивач та ОСОБА_4) не впливає на
законність звільнення з роботи
позивача, а має значення лише в частині
витрат підприємства щодо оплати праці
двом працвівникам.

Судами першої та апеляційної інстанцій
досліджено обставини справи повно,
зібраним доказам дана належна оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку, що оскільки доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, підстави для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції відсутні, а тому
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
судове рішення без змін.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кремінського районного суду
Луганської області від 10 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: