АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3531/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Антонюк О. А. Доповідач - Максюта
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Кочкової
Н.О., Слоквенка Г.П.,

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про
стягнення суми та витрат,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення суми та витрат, в
обґрунтування позову посилалася на те,
що позивачу ОСОБА_3 на праві власності
належить квартира АДРЕСА_1. В даній
квартирі позивач не проживає, фактично
мешкає за межами міста. Вказаний
предмет нерухомості був наданий
позивачем батькові ОСОБА_5 для
постійного мешкання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
батько позивачки ОСОБА_5 помер, після
його смерті позивачка приїхала до
вказаної квартири і з'ясувала, що дана
квартира здається відповідачем ОСОБА_2
в оренду на протязі тривалого часу, а
померлий в даній квартирі весь цей час
не мешкав. На звернення позивачки 06
листопада 2013 року Державна податкова
інспекція у Жовтневому районі м.
Дніпропетровська головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області за № 15092/10/174-15 надала відповідь,
згідно якої відповідач надавала в
оренду квартиру АДРЕСА_1. Враховуючи, що
позивач є єдиним законним власником
майна, жодних грошових коштів від
підприємницької діяльності, яку
провадив відповідач у вказаній
квартирі не отримував, позивач
змушений звернутись до суду за
захистом своїх порушених прав. Позивач
вважає, що отримані відповідачкою
кошти від здачі в оренду вказаного
житла є безпідставно набутими коштами
(такі дії повинні були вестись з відома
і дозволу власника - позивача, чого
зроблено не було), оскільки законного
права на таке відповідачка не мала, а
гроші отримувала, чим позивачу завдана
матеріальна шкода, він (позивач) поніс
витрати. Звернулася до відповідача
повернути їй гроші та виплатити
витрати, але отримала відмову, виник
спір, який в добровільному порядку не
вирішено. Вважають вказані дії
відповідача протиправними і просили
стягнути з відповідача всю отриману
останньою суму грошових коштів - 809654
грн. і судові витрати, задовольнивши
позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року -
позов задоволено .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
безпідставно набуті грошові кошти в
сумі 809654 грн. і судові витрати в сумі 3441
грн., а всього 813095 грн..

Не погодившись з рішенням суду,
відповідачка ОСОБА_3 подала до суду
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволені позову у відповідності до
п.4 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованним.

Статтею 214 ЦПК України передбачено,
що під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Оскаржуване рішення вказаним
вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачці на праві власності, на
підставі рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від
18.03.2005 року належить квартира АДРЕСА_1
(а.с.24)

Позивачка є донькою ОСОБА_5, про що
свідчить свідоцтво про народження
(а.с.10)

Відповідача ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованму шлюбі з ОСОБА_5 з 23
червня 2007 року, про що свідчить
свідоцтво про реєстрацію шлюбу (а.с.72)

25 квітня 2007 року між позивачем ОСОБА_7
та ОСОБА_5, було укладено договір
купівлі-продажу вказаної квартири у
простій письмовій формі, оскільки
продавець відмовився від
нотаріального посвідчення цього
договору.

Рішенням постійно діючого
третейського суду «Південно-східний
Міжрегіональний» від 14 травня 2007 року
було визнано дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, та
визнано за останнім право власності на
квазану квартиру.

Право власності за цим рішенням
третейського суду за ОСОБА_5 в
установленом у законом порядку
зареєстровано не було.

Але, ОСОБА_5 вважав себе власником
цієї квартири, оскільки на момент
смерті залишив нотаріально
посвідчений заповід, яким заповідав
квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_7

Як вбачається з довідки ДПІ у
Жовтневому районі м. Дніпропетровська
відповідно до облікової справи,
СГ-фізична особа ОСОБА_5 (рнокпНОМЕР_1)
надав в оренду приміщення за адресою
АДРЕСА_1 в період з 15.02.2007 року по 31.12.2010
року.згідно наданого договору оренди
квартири, орендарем являється ОСОБА_2
(а.с.9).

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення безпідставно набутого майна
районний суд послався на те, що
отримані відповідачкою кошти від здачі
в оренду вказаного житла є
безпідставно набутими коштами,
оскільки такі дії повинні були вестись
з відома і дозволу власника квартири -
позивача, а тому відповідно до вимог
ст.1212 ЦК України відповідачка не мала
права отримувати гроші за договором
оренди, чим завдала позивачу
матеріальної шкоди, позивач поніс
витрати.

Але, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки вказана
норма закону на спірні правовідносини
не розповсюджується.

Відповідно до ст.1212 ЦК України
особа, яка набула майно за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

За змістом ст.1212 ЦК безпідставно
набутим є майно, набуте особою або
збережене нею у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави.

Відповідно до ст. 11, ст. 509 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. До підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, належать договори
та інші правочини. Зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Частиною першою ст. 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Отже, набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Враховуючи положення вищенаведених
норм закону, колегія суддів приходить
до висновку, що укладені ОСОБА_2 зі
згоди свого чоловіка ОСОБА_5, які на час
укладання договорів оренди вважали
себе належними власниками цієї
квартири, договора оренди квартири
АДРЕСА_1, - є достатньою та належною
правовою підставою набуття майна
(грошей).

Разом із тим, у разі, коли поведінка
набувача, потерпілого, інших осіб, або
подія, утворюють правову підставу для
набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК
України може бути застосована тільки
після того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Жоден з договорів оренди квартири
АДРЕСА_1, укладені ОСОБА_2 визнані
недійсними не були.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний
суд приходить до висновку про
невідповідність правових підстав
задоволення позову до визначених
правовідносин, зокрема неможливість
застосування ст.1212 ЦПК України в даному
спорі, що згідно з ч.4 ст. 309 ЦПК України,
є підставою для скасування рішення.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а рішення суду скасувати,
та відмовити в задоволені позову у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 317 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 25 лютого 2014 року -
скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_4 про стягнення суми
та витрат - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:

Судді: