Єдиний унікальний номер 252/1089/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/3578/2014
Головуючий в 1 інстанції Родіна Н.В.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Пономарьової О.М.,

суддів
Биліни Т.І., Соломахи Л.І.,

при секретарі
Мишко Д.О.,

за участю

представника відповідача
Сазонової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Микитівському
районі м. Горлівки Донецької області,
третя особа - Державне підприємство
«Артемвугілля» про відшкодування
моральної шкоди, завданої ушкодженням
здоров'я, з апеляційною скаргою
відповідача відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Микитівському
районі м. Горлівки Донецької області на
рішення Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 18
березня 2014 року, -

в с т а н о в и в :

Рішенням Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 18
березня 2014 року частково задоволений
позов ОСОБА_2. Стягнуто з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Микитівському
районі м. Горлівки Донецької області на
користь ОСОБА_2 на відшкодування
моральної шкоди, завданої стійкою
втратою працездатності, у вигляді
одноразового відшкодування 15 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач -
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Микитівському
районі м. Горлівки Донецької області,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм процесуального та
матеріального права, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог. Апелянт зазначає, що судом не
враховано, що саме на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
заподіяння моральної шкоди потерпілим
на виробництві. Суд не звернув уваги на
заперечення відповідача про обов'язок
власника підприємства відшкодовувати
спричинену шкоду, оскільки професійне
захворювання позивача виникло
внаслідок відсутності засобів
індивідуального захисту. Судом не була
надана оцінка глибини фізичних та
душевних страждань позивача у зв'язку з
професійним захворюванням. Довідка
МСЕК про відсоток стійкої втрати
професійної працездатності є тільки
підставою для розрахунку
відшкодування матеріальної шкоди
(частини втраченого заробітку) та
одноразової допомоги і не є
підтвердженням факту спричинення
моральної шкоди. Позивачем пропущений
строк на звернення до суду з вимогою
про відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник відповідача
Сазонова М.О. підтримала доводи
апеляційної скарги та просила її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та представник третьої
особи Державного підприємства
«Артемвугілля» в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися, про
час та місце судового розгляду
повідомлені належним чином, подали
заяву про слухання справи у їх
відсутність.

Суд, задовольняючи позовні вимоги про
стягнення моральної шкоди в розмірі 15
000 грн., послався на те, що згідно зі
ст.ст.1,21,28,34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
на Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
покладено обов'язок відшкодувати
застрахованим особам моральну шкоду у
зв'язку з ушкодженням здоров'я,
заподіяну умовами виробництва, при
цьому сума страхової виплати не може
перевищувати двохсот розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати. І не взяв
до уваги посилання відповідача на те,
що з 20 березня 2007 року виключено дію цих
статей закону, що регламентували
порядок відшкодування потерпілим сум
моральної шкоди, оскільки відповідно
до вимог ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної сили в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Суд дійшов висновку, що у зв'язку з
ушкодженням здоров'я внаслідок
отриманих професійних захворювань
позивачу заподіяна моральна шкода, яку
відповідач в добровільному порядку не
бажає відшкодовувати, а тому суд
стягнув на користь позивача 15 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої втратою здоров'я на
виробництві.

Такий висновок суду є правильним
і відповідає вимогам закону.

За змістом ст.ст. 1, 21, 28,34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 року на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України покладено
обов'язок відшкодувати застрахованим
особам моральну шкоду у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, заподіяну
умовами виробництва, при цьому сума
страхової виплати не може перевищувати
двохсот розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої на день
виплати.

В судовому засіданні знайшло
підтвердження, що позивач під час
роботи на підприємствах вугільної
промисловості в шкідливих та
небезпечних умовах отримав професійні
захворювання. Висновком МСЕК від 18
лютого 2002 року позивачу встановлено 35%
втрати працездатності, з яких: 5% -
трудове каліцтво 1998 року; вперше 30% -
вібраційна хвороба. Висновком МСЕК від
07 квітня 2003 року позивачу встановлено
55% втрати працездатності, з яких:
5%-трудове каліцтво 1998 року; повторно 25% -
вібраційна хвороба; вперше 25% -
пневмоконіоз.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку про наявність у
позивача права вимагати відшкодування
шкоди, заподіяної здоров'ю, за нормами
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Посилання представника відповідача на
те, що Законом України № 717 від 23 лютого
2007 року «Про внесення змін до Закону
України про загальнообов'язкове
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», який набрав чинності
з 20 березня 2007 року, виключено дію
абзацу четвертого статті 1 (в частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей,
підпункту «е» пункту 1 частини першої
статті 21, частини третьої статті 28 та
частини третьої статті 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№ 1105, а тому потерпілий не має права на
призначення і виплату грошової
компенсації за моральну шкоду, - не
можна визнати правильним.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності. Акт законодавства не має
зворотної дії, крім випадків, коли він
пом'якшує або скасовує цивільну
відповідальність особи, а тому
зазначені норми не можуть бути
підставою для відмови у праві на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної до їх прийняття.

Встановивши, що позивачу
висновками МСЕК від 18 лютого 2002 року
вперше встановлена стійка втрата
професійної працездатності 30% по
профзахворюванню вібраційна хвороба,
та від 7 квітня 2003 року - 25 % по
профзахворюванню пневмоконіоз, суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про те, що
відповідно до вимог статей 1, 21, 28 та 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

При визначені розміру відшкодування
моральної шкоди суд приймає до уваги,
що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного
Закону ( в редакції від 23 вересня 1999
року) сума страхової виплати за
моральну шкоду не може перевищувати
двохсот розмірів мінімальної
заробітної плати, встановленої на день
виплати, незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
врахував характер та обсяг фізичних та
душевних страждань, яких зазнав
позивач в зв'язку з пошкодженням
здоров'я на виробництві, ступінь
втрати ним професійної працездатності
по двум професійним захворюванням - 55% і
визначив її розмір в 15 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що розмір
моральної шкоди, визначений судом
першої інстанції, є розумним, виваженим
та справедливим. Позивач отримав
пошкодження здоров'я, внаслідок чого
значно втратив працездатність, що
потягло за собою докладання значних
зусиль для організації свого життя.

Доводи відповідача про те, що факт
завдання позивачу моральної шкоди
недоведений, оскільки позивачем не
надано висновку компетентного органу
про встановлення йому факту заподіяння
моральної шкоди, не ґрунтуються на
законі.

Згідно з п. 1.1 «Порядку
встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
затвердженим наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 22
листопада 1995 року № 212 на
медико-соціальні експертні комісії
дійсно покладено обов'язки
встановлення факту спричинення
моральної шкоди. Такий обов'язок
випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
яким до 20 березня 2007 року було
передбачено, що моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування за заявою потерпілого з
викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 р. по справі №
1-9/2004 (справа про відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування) положення частини 3 статті
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» треба розуміти як
визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди, заподіяної
умовами виробництва, в окремому
випадку - лише у разі відсутності
втрати потерпілим професійної
працездатності.

В п. 4.1 рішення Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004
зазначено, що моральна шкода
потерпілого від нещасного випадку на
виробництві чи професійного
захворювання полягає, зокрема, у
фізичному болю, фізичних та душевних
стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Як наслідок, моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва,
спричинює порушення таких особистих
немайнових прав, як право на життя,
право на охорону здоров'я тощо.

За змістом ст.40 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі
настання стійкої втрати
працездатності, у тому числі виплати за
моральну шкоду, виникає в особи з дня
встановлення висновком МСЕК їй такої
стійкої втрати працездатності вперше.

Посилання апелянта на пропуск
позивачем строку на звернення до суду з
позовом про відшкодування моральної
шкоди не можна визнати обгрунтованими,
оскільки відповідно до вимог ст. 268 ЦК
України позовна давність не
поширюється на вимоги про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю.

Доводи апеллянта про те, що шкоду
позивачу заподіяло підприємство, яке і
повинно відшкодовувати моральну
шкоду, є безпідставними з огляду на
наступне.

Положення ст.ст. 21, 28, 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» в
редакції, що діяла на момент
встановлення позивачу стійкої втрати
працездатності про професійним
захворюванням передбачали обов'язок
Фонду здійснити потерпілому страхову
виплату за моральну шкоду за наявності
факту заподіяння йому такої шкоди.

Згідно з частиною 1 ст. 9 Закону України
«Про охорону праці» від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII (в редакції Закону № 229-IV
від 21 листопада 2002 року) відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я або
у разі смерті працівника, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені
правовідносини, що склалися між
сторонами і їм надана належна оцінка, в
судовому рішенні повно відображені
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Усі доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження у суді, на
правильність висновків суду вони не
впливають, апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів,
внаслідок чого підстав для задоволення
апеляційної скарги і скасування
судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу відповідача -
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Микитівському
районі м. Горлівки Донецької області
відхилити.

Рішення Микитівського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
18 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
О.М. Пономарьова

Судді:
Л.І. Соломаха

Т.І. Биліна