У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будсервісматеріали» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення боргу та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будсервісматеріали», третя особа -
міжнародна громадська організація
«Міжнародна Георгіївська Академія
безпеки та права», про визнання
недійсним договору про надання послуг
з обслуговування й участі у витратах з
утримання підземної автостоянки і
прилеглої території та відшкодування
моральної шкоди за касаційними
скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3, поданими
їхнім представником - ОСОБА_6, на
рішення Шевченківського району м.
Києва від 7 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року товариство з
обмеженою відповідальністю
«Будсервісматеріали» (далі - ТОВ
«Будсервісматеріали») звернулося до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що відповідачам на
праві власності належать машиномісця
АДРЕСА_1. ТОВ «Будсервісматеріали»
прийняло вказану підземну автостоянку
для подальшого обслуговування за актом
прийому-передачі від 13 жовтня 2003 року.
Підставою для її прийняття стали
укладені з власниками машиномісць
договори про участь у комунальних і
експлуатаційних витратах з
обслуговування підземної автостоянки.
1 липня 2006 року між ОСОБА_3, міжнародною
громадською організацією «Міжнародна
Георгіївська Академія безпеки і права»
(далі - МГО «Міжнародна Георгіївська
Академія безпеки і права») та
TOB «Будсервісматеріали»
укладено договір про надання послуг з
обслуговування й участі у витратах по
утриманню підземної автостоянки і
прилеглої території на строк до 31
грудня 2007 року. Наприкінці 2007 року
відповідачі відмовилися укладати
новий договір та оплачувати за послуги
автостоянки, тому з 1 січня 2008 року вони
за власні кошти компенсували витрати
на утримання чотирьох машиномісць, які
належать відповідачам, у результаті
чого зазнали збитків.

Ураховуючи викладене, ТОВ
«Будсервісматеріали» просило суд
стягнути солідарно з відповідачів
збитки в розмірі 23 760 грн.

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зустрічним позовом посилаючись
на те, що TOB «Будсервісматеріали»
шляхом психологічного тиску та погроз
змусило її підписати неправомірний
договір про надання послуг з
обслуговування й участі у витратах по
утриманню підземної автостоянки і
прилеглої території від 1 липня 2006 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 на
підставі чч. 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України
просила суд визнати недійсним спірний
договір від 1 липня 2006 року та стягнути
з відповідача 100 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського
району м. Києва від 7 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 27
листопада 2013 року, позов ТОВ
«Будсервісматеріали» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь товариства грошові кошти в
розмірі 23 760 грн, 237 грн 60 коп.
на відшкодування сплаченого судового
збору та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120 грн.
У задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в
особі представника - ОСОБА_6, просять
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ТОВ
«Будсервісматеріали».

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_6, просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ТОВ
«Будсервісматеріали», зустрічний
позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарг та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ТОВ «Будсервісматеріали» та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що відповідачі відмовилися від
зобов'язання утримувати належне їм на
праві приватної власності майно, у
зв'язку з чим витрати щодо утримання
цього майна змушено було нести ТОВ
«Будсервісматеріали», оскільки,
належні відповідачам, машиномісця
знаходяться в єдиному майновому
комплексі, тому позовні вимоги
ТОВ «Будсервісматеріали» є
обґрунтованими й такими, що підлягають
задоволенню, а в задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна, оскільки
суди дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що відповідачам на
підставі свідоцтв, виданих 5 квітня 2004
року Головним управлінням житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), на
праві власності в рівних частках
належать машиномісця
АДРЕСА_1. Зазначена підземна стоянка
обслуговувалася товариством з
обмеженою відповідальністю
«Позняки-Автосервіс», з яким у 2001 році
ОСОБА_3 був укладений договір про
надання послуг по експлуатації та
участі у витратах з утримання
підземної автостоянки та прилеглої
території. Згідно з актом
прийому-передачі від 13 жовтня 2003 року
вказана підземна стоянка передана
ТОВ «Будсервісматеріали»
та прийнята ним для подальшого
обслуговування.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник
зобов'язаний утримувати майно, що йому
належить, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Будсервісматеріали» прийняло вказану
автостоянку на обслуговування на
підставі договорів, укладених з
окремими власниками автостояночних
боксів.

Проте ОСОБА_4 не отримував письмових
пропозицій щодо укладення будь-яких
договірних правовідносин з ТОВ
«Будсервісматеріали» та не укладав з
останнім жодних договорів.

Разом із тим 1 липня 2006
року між ТОВ «Будсервісматеріали»,
ОСОБА_3 та МГО «Міжнародна
Георгіївська Академія безпеки та
права» укладений договір за умовами
якого остання була користувачем
автостояночних місць ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
і відповідно споживачем певних послуг
ТОВ «Будсервісматеріали».
Зазначений договір був укладений на
півтора роки, тобто на період з 1 липня
2006 року до 31 грудня 2007 року, і по
закінченню дії цього договору МГО
«Міжнародна Георгіївська Академія
безпеки та права» більше ніколи не
користувалася ні автостояночними
місцями, ні послугами ТОВ
«Будсервісматеріали».

Крім того, протягом 1 липня 2006 року - 31
грудня 2007 року за особисто отримані
послуги МГО «Міжнародна Георгіївська
Академія безпеки та права»
розрахувалася з ТОВ
«Будсервісматеріали», а ОСОБА_3 до цих
послуг та відповідних фінансових
розрахунків ніякого відношення не
мала.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Будсервісматеріали» не пропонував ні
ОСОБА_4, ні ОСОБА_3 укласти договори про
надання будь-яких своїх послуг у
спірний період і раніше.

Таким чином, твердження судів про те, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовилися
переукладати договір із ТОВ
«Будсервісматеріали» є безпідставним,
оскільки жодних попередніх договорів
протягом спірного періоду між ними не
було укладено, а договір про надання
послуг для МГО «Міжнародна
Георгіївська Академія безпеки та
права», укладений у 2006 році, закінчив
свою дію 31 грудня 2007 року.

Також згідно з висновком експерта від 17
грудня 2012 року надання послуг з
прибирання паркінгу і прилеглої
території для ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у 2008 - 2009
роках не підтверджено жодним первинним
документом чи бухгалтерськими
регістрами підприємства - ТОВ
«Будсервісматеріали», зокрема,
неможливо підтвердити і визначити
витрати останнього на автостояночні
місця ОСОБА_4 та ОСОБА_3

У висновку від 26 листопада 2012 року
експерт зазначив, що нормами чинного
законодавства податки з отриманих
доходів ТОВ «Будсервісматеріали»
зобов'язано сплачувати самостійно, а не
зобов'язувати власників
автостояночних боксів компенсувати
такі витрати.

Проте суди на вказані обставини справи
уваги не звернули, не врахували
висновки зазначених експертиз та
помилково застосували вимоги ст. 360 ЦК
України, яка стосується спору між
співвласниками, однак позивач -
ТОВ
«Будсервісматеріали», не є
співвласником автостояночних боксів
за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суди зазначені вище положення
закону не врахували, не встановили
фактичні обставини справи та дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову ТОВ «Будсервісматеріали», який
не підтверджений відповідними
правовими висновками.

Також суди не врахували, що згідно з ч. 4
ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
подані їхнім представником - ОСОБА_6,
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського району м.
Києва від 7 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 27
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська