АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана
А.І.,

секретаря: Лисак О.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1,
представника - ОСОБА_2, представника
відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Сербичанського
навчально-виховного комплексу
Сокирянського району Чернівецької
області про поновлення на роботі та
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2013
року, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Сербичанського
навчально-виховного комплексу
Сокирянського району Чернівецької
області про поновлення на роботі та
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Посилався на те, що наказом № 36/к
від 26 липня 2012 року він був
призначений на посаду сторожа
Сербичанського НВК. Робота сторожа у
відповідача передбачала також
виконання обов'язків оператора
котельні, час роботи з 09.00 год. ранку до
09.00 год. наступної доби ранку.

Зазначав, що 20 лютого 2013 року,
приблизно о 12.00 год., йому
зателефонувала дружина, яка
повідомила, що його викликає до себе
директор школи ОСОБА_4. Прийшовши до
директора в кабінет, де також
знаходився начальник Управління
освіти, молоді та спорту РДА ОСОБА_5,
директор йому запропонувала написати
заяву про звільнення з роботи сторожа
НВК за власним бажанням, так як в разі
відмови - звільнить його з роботи за її
ініціативою.

________________________________________________________________________
_______________________________________________________

№22ц-273/14 Головуючий у 1
інстанції: Унгурян С.В.

Категорія: 52
Доповідач: Литвинюк І.М.

Підставою для цього була бійка між його
сином ОСОБА_6 з односельчанином, учнем 11
класу НВК, яка відбулася 15 лютого2013
року біля будинку культури.

Під вказаним психологічним тиском, в
цей же день, приблизно о 14.00 год., він
написав заяву на ім'я начальника
Управління освіти, молоді та спорту
ОСОБА_5 про звільнення з роботи за
власним бажанням з 20 лютого 2013 року.

Також вказував на те, що 21 лютого 2013
року ним було подано заяву на ім'я
начальника Управління освіти, молоді
та спорту ОСОБА_5 про визнання його
заяви від 20 лютого 2013 року про
звільнення недійсною. Вийшовши 22
лютого 2013 року на роботу в свою зміну,
директор НВК ОСОБА_4 повідомила йому в
присутності заступника ОСОБА_7 та
операторів котельні, що він звільнений
з роботи згідно заяви, поданої 20 лютого
2013 року.

20 березня 2013 року у відповідача він
отримав трудову книжку та копію наказу
№4-к від 20 лютого 2013 року про його
звільнення з роботи за згодою сторін на
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Вважає, що його звільнення з роботи за
згодою сторін наказом відповідача №4-к
від 20 лютого 2013 року є незаконним та
проведено з порушенням вимог чинного
законодавства. Просив поновити його на
посаді сторожа Сербичанського НВК
Сокирянської району Чернівецької
області, стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу, виходячи з
середньоденної заробітної плати 47,51
грн..

Рішенням Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Апелянт вважає, що ухвалене судом
першої інстанції рішення є незаконним
та необґрунтованим, винесено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з підстав
неправильності встановлення обставин,
які мають значення по справі.

Посилається на те, що при поданні заяви
про звільнення з роботи за згодою
сторін 20 лютого 2013 року вважав, що
написав заяву про звільнення з роботи
за власним бажанням. Заяву написав під
психологічним тиском директора та
членів комісії. Волевиявлення на
звільнення з роботи сторожа
Сербичанського НВК в нього не було, а
тому 21 лютого 2013 року він написав заяву
про відмову від заяви від 20 лютого 2013
року. Однак вийшовши на роботу у свою
зміну 22 лютого 2013 року, йому повідомили,
що він звільнений з роботи. Вказані
обставини, а також обставини, при яких
він написав заяву, судом не враховані, а
тому рішення є незаконним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що звільнення позивача ОСОБА_1 з роботи
на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України
здійснено відповідачем з дотриманням
встановленого законом порядку, а
відповідно будь-які трудові права
позивача ОСОБА_1 при звільненні не
порушені.

Судом першої інстанції та матеріалами
справи встановлено, що позивач ОСОБА_1
працював на посаді сторожа
Сербичанського НВК з 26 липня 2012 року.

Згідно наказу № 4-к від 20 лютого 2013 року
ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою
сторін на підставі його заяви від 20
лютого 2013 року.

Також встановлено, що 21 лютого 2013 року
позивач звернувся до начальника
Управління освіти, молоді та спорту
Сокирянської РДА ОСОБА_5 із заявою, в
якій просив не враховувати його заяву,
яка була написана за власним бажанням
від 20 лютого 2013 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП
України однією з підстав припинення
трудового договору є угода сторін.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про практику розгляду
судами трудових спорів" від 6 листопада
1992 року N 9 (зі змінами та доповненнями)
роз»яснено, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін)
договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Угода сторін - це самостійна
підстава для припинення трудового
договору, яка відрізняється від
припинення трудового договору з
ініціативи працівника та з ініціативи
власника тим, що у цьому разі потрібне
спільне волевиявлення сторін,
спрямоване на припинення трудових
відносин в обумовлений строк і саме з
цих підстав. Характерним є й те, що
волевиявлення з боку власника або
уповноваженого ним органу може
виходити лише від тих осіб, які
безпосередньо наділені повноваженнями
приймати на роботу та звільняти
працівників.

Таким чином, угода про припинення
трудового договору повинна бути
добровільним волевиявленням обох
сторін.

У випадку звільнення за угодою
сторін, на відміну від звільнення з
ініціативи працівника за ст. 38 КЗпП
України, можливість продовження роботи
протягом двох тижнів та відкликання
працівником заяви про звільнення
законом не передбачена.

Судом встановлено, що 20 лютого 2013
року позивач написав заяву на ім"я
директора Сербичанського НВК ОСОБА_4 -
особи, уповноваженої вирішувати
питання прийняття та звільнення
працівників з роботи, в якій просив
звільнити його з роботи за згодою
сторін з 20 лютого 2013 року. Резолюція на
заяві про згоду на звільнення позивача
була вчинена директором
Сербичанського НВК.

Доводи апелянта про вчинення на
нього тиску з боку відповідача є
припущеннями і ніякими доказами не
підтверджуються, а твердження про те,
що під час написання заяви в нього було
відсутнє волевиявлення на звільнення з
роботи за погодженням сторін,
спростовуються письмовими доказами та
показаннями свідків, яким суд першої
інстанції дав належну оцінку.

Враховуючи вказані вище фактичні
обставини справи та вимоги п.1 ч.1 ст. 36
КЗпП України, колегія суддів вважає, що
звільнення позивача із займаної посади
було законним, оскільки було спільне
волевиявлення обох сторін на
припинення трудових відносин, а заява
про відкликання заяви про звільнення
була написана позивачем після видачі
наказу № 4-к по Сербичанському НВК від 20
лютого 2013 року про звільнення позивача
з посади сторожа за згодою сторін.

Суд першої інстанції правильно
зазначив, що трудовим законодавством
України не передбачено можливість
відкликання поданої заяви про
звільнення з роботи за угодою сторін,
як це передбачено для випадків подання
заяви про звільнення за власним
бажанням, тому заява позивача від 21
лютого 2013р. не має юридичного значення.
Правильним є висновок суду першої
інстанції про те, що позивач належними
та допустимими доказами не підтвердив
відсутність його волевиявлення на
звільнення за згодою сторін в момент
написання ним заяви від 20 лютого 2013
року, оскільки заяву про звільнення
написав власноручно, розуміючи при
цьому її зміст та наслідки.

Враховуючи те, що підстав для
задоволення позову про поновлення на
роботі не вбачається, відповідно не
вбачається підстав і для задоволення
позову про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
оскільки ці вимоги позивача є
похідними від вимог про поновлення на
роботі, а тому рішення в цій частині
також відповідає вимогам закону та
обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, суд першої
інстанції, повно і всебічно
встановивши обставини справи і
визначивши правовідносини, зумовлені
встановленими фактами, правильно
застосував правові норми та ухвалив
законне й справедливе рішення, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: