Справа №784/5090/13 11.02.2014 11.02.2014 11.02.2014
Провадження №22-ц/784/256/14
Справа № 22-ц/784/256/14
інстанції: Губницький Д.Г.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

11 лютого 2014 року колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М.,,

суддів:
Кушнірової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Шпонарській О.Ю,

за участі: заявника ОСОБА_3, його
представника - ОСОБА_4, представників
відділу ДВС - Нечипуришина Ю.А., ПАТ
«Миколаївгаз» Козирєва А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3

на ухвалу Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 18 листопада 2013 року,
постановлену за скаргою ОСОБА_3 на
постанови державного виконавця
Ленінського відділу Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції,

в с т а н о в и л а :

14 жовтня 2013 р. ОСОБА_3 звернувся зі
скаргою на постанови державного
виконавця Ленінського відділу
Державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції.

В обґрунтування своїх вимог
заявник вказував, що на виконання
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 лютого 2013 р. за його
позовом про покладення на ОСОБА_7
обов'язку надати вільний доступ
працівникам ПАТ «Миколаївгаз» до його
квартири АДРЕСА_2 для проведення робіт
по відновленню газопостачання до
квартири АДРЕСА_1 державним виконавцем
Ленінського відділу Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції 02 липня 2013
р. відкрито виконавче провадження, яке
закінчено постановою державного
виконавця від 23 липня 2013 р. з посиланням
на п. 11 ст. 49 Закону України «Про
виконавче провадження». При повторному
зверненні з виконавчим листом
постановою державного виконавця від 07
жовтня 2013 р. відмовлено у відкритті
виконавчого провадження.

Посилаючись на те, що закінчення
виконавчого провадження суперечить
положенням ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки
державним виконавцем не вжито усіх
передбачених законом заходів з
примусового виконання рішення суду,
ОСОБА_3 просив суд поновити пропущений
з поважних причин строк для звернення
зі скаргою, визнати постанови
державного виконавця від 23 липня 2013 р.
та від 07 жовтня 2013 р. неправомірними,
зобов'язати державного виконавця
прийняти виконавчий лист до виконання
і виконати рішення суду у
встановленому законом «Про виконавче
провадження» порядку.

Ухвалою Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013 р. у
задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
вказує на невідповідність ухвали
вимогам Закону України «Про виконавче
провадження», практиці Європейського
суду з прав людини і просить ухвалу
скасувати, постановити нову про
задоволення скарги.

У запереченні на апеляційну
скаргу старший державний виконавець
Долина Д.В. вказує на правомірність
своїх дій і просить відхилити скаргу,
ухвалу суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення заявника, представників
заявника, відділу ДВС, ПАТ
«Миколаївгаз» дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 лютого 2013 р. частково
задоволено позов ОСОБА_3
Постановлено зобов'язати ОСОБА_7 надати
вільний доступ працівникам ПАТ
«Миколаївгаз» до квартири АДРЕСА_2 для
проведення робіт по відновленню
газопостачання до квартири АДРЕСА_1 в
тому ж будинку, власником якої є ОСОБА_3
На виконання цього рішення суду 25
червня 2013 р. Ленінським районним судом
м. Миколаєва було видано виконавчий
лист № 2/489/25, на підставі якого
державним виконавцем Ленінського
відділу Державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції Долина Д.В. 02 липня 2013 р.
відкрито виконавче провадження № 38634955.
Постановою державного виконавця від 23
липня 2013 р. виконавче провадження
закінчено з посиланням на п. 11 ст. 49
Закону України «Про виконавче
провадження», у зв'язку з чим
виконавчий лист в той же день
повернутий Ленінському районному суду
м. Миколаєва. При повторному зверненні
з виконавчим листом постановою
державного виконавця від 07 жовтня 2013 р.
ОСОБА_3 відмовлено у відкритті
виконавчого провадження.

Вирішуючи скаргу ОСОБА_3, суд
обґрунтовано вважав, що ним не
пропущено строк на звернення зі
скаргою, оскільки державним виконавцем
не надано доказів, що заявникові вчасно
вручено постанову від 23 липня 2013 р.

Як вбачається з матеріалів
виконавчого провадження щодо
виконання рішення суду від 15 лютого 2013
р., державним виконавцем було проведено
наступні дії: 03 липня 2013 р. постанова
про відкриття виконавчого провадження
направлена боржникові, але від її
отримання він відмовився.

09 липня 2013 р. державним
виконавцем складено акт про те, що
ОСОБА_7 відмовився від виконання
виконавчого документа № 2/489/25.

12 липня 2013 р. постановою
державного виконавця на ОСОБА_7
накладено штраф в розмірі 170 грн. за
невиконання виконавчого документа.

15 липня 2013 р. державним
виконавцем складено акт за участю
стягувача про невиконання боржником
ОСОБА_7 виконавчого документа № 2/489/25.

Своє небажання виконати рішення
суду ОСОБА_7 підтвердив в письмових
поясненнях державному виконавцю від 22
липня 2013 р.

Постановою державного виконавця
від 22 липня 2013 р. на боржника повторно
накладено штраф в розмірі 340 грн. за
невиконання виконавчого документа.

23 липня 2013 р. державним
виконавцем направлено подання
(повідомлення) правоохоронним органам
щодо притягнення ОСОБА_7 до
кримінальної відповідальності за
ознаками злочину, передбаченого ст. 382
КК України.

Проаналізувавши такі дії
державного виконавця, суд, відмовляючи
у задоволенні скарги, виходив з того, що
державним виконавцем застосовані усі
передбачені Законом заходи щодо
виконання виконавчого листа щодо
покладення на ОСОБА_7 певних обов'язків,
а тому постанови державного виконавця
відповідають положенням Закону «Про
виконавче провадження» (далі - Закон), а
тому винесені правомірно.

Однак з таким висновком
погодитись не можна.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), ратифікованої Законом
України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР,
статті 1 Першого протоколу до Конвенції
кожен має право на розгляд його справи
упродовж розумного строку судом, який
вирішить спір щодо його прав та
обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

У Законі України "Про виконавче
провадження" поняття "виконавче
провадження" розуміється як
завершальна стадія судового
провадження (стаття 1).

Наведене узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини щодо
застосування статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка гарантує право на
справедливий суд. Так, у справі "Горнсбі
проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) указаний
суд у своєму рішенні від 19 березня 1997
року зазначив, що для цілей статті 6
Конвенції виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
"судового розгляду".

В силу ч. 1 ст. 11 Закону державний
виконавець зобов'язаний вжити
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом.

Ухвалюючи постанову про
закінчення виконавчого провадження та
повертаючи виконавчий лист до суду,
старший державний виконавець виходив з
положень п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому ч. 3
ст. 75 цього Закону.

Стаття 75 Закону встановлює
загальні умови виконання рішень, за
якими боржник зобов'язаний особисто
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення.

Частиною 3 вказаної статті передбачено,
що у разі якщо виконати рішення без
участі боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до ст. 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядковується державний
виконавець, і повертає виконавчий
документ до суду чи іншого органу
(посадової особи), що його видав.

Між тим, зі змісту виконавчого
документа, який знаходився на
виконанні державного виконавця,
вбачається, що на боржника - ОСОБА_7
покладено обов'язок надати вільний
доступ працівникам ПАТ «Миколаївгаз»
до квартири АДРЕСА_2 для проведення
робіт по відновленню газопостачання до
квартири АДРЕСА_1 в тому ж будинку,
власником якої є ОСОБА_3 Такий обов'язок
не можна вважати таким, що
безпосередньо пов'язаний з особою
боржника. Навпаки, забезпечити вільний
доступ до квартири можливо і без участі
боржника.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 75 Закону
якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.

Державний виконавець, вирішуючи
питання про можливість подальших
виконавчих дій, та суд, який розглядав
скаргу, не звернули належної уваги на
зазначені положення закону та
обставини справи і помилково вважали,
що виконати рішення суду від 15 лютого
2013 р. неможливо без участі божника і
державним виконавцем вичерпані усі
передбачені Законом заходи для його
примусового виконання.

Так, згідно досліджених судом
матеріалів виконавчого провадження
державним виконавцем, фактично, не було
здійснено жодної дії з примусового
виконання рішення суду, які
передбачені ч. 3 ст. 11 Закону, зокрема з
огляду на характер покладеного на
боржника обов'язку ним не вирішувалося
питання про постановлення
вмотивованого рішення суду про
примусове проникнення до житла
боржника.

З урахуванням викладеного постанова
державного виконавця про закінчення
виконавчого провадження від 23 липня 2013
р. є передчасною, не відповідає вимогам
Закону, а тому її слід визнати
неправомірною. За такого й постанова
державного виконавця від 07 жовтня 2013 р.
про відмову у відкритті виконавчого
провадження не може залишатися в силі,
оскільки прийнята на підставі та з
урахуванням незаконної постанови від 23
липня 2013 р.

В силу ч. 1 ст. 387 ЦПК України у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржуване рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника або іншим шляхом поновлює
його порушені права чи свободи.

З огляду на зміст рішення, щодо
виконання якого подана скарга, колегія
суддів вважає, що для відновлення прав
стягувача необхідно визнати
оскаржувані постанови державного
виконавця неправомірними та
зобов'язати державного виконавця
здійснити виконавчі дії відповідно до
в абзацу 2 ч. 2 ст. 75 Закону України «Про
виконавче провадження».

Приймаючи до увагу викладене, рішення
суду в силу п. 2 ст. 312 ЦПК України
необхідно скасувати, постановити нову
ухвалу про часткове задоволення вимог
скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 312, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013
року скасувати, постановити нову
ухвалу.

Скаргу ОСОБА_3 на постанови
державного виконавця Ленінського
відділу Державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції задовольнити частково.

Постанови державного виконавця
Ленінського відділу Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції Долини Д.В.
від 23 липня 2013 року про закінчення
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2/489/25
від 25 червня 2013 року та від 07 жовтня 2013
року про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа - виконавчого листа № 2/489/25
від 25 червня 2013 року) визнати
неправомірними.

Зобов'язати державного виконавця,
в чиєму провадженні знаходиться
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа № 2/489/25 від 25 червня
2013 року, здійснити виконавчі дії
відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 75 Закону
України «Про виконавче провадження».

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: