Справа № 367/5726/13-ц Головуючий у І
інстанції Линник В.Я.Провадження №
22-ц/780/169/14 Доповідач у 2 інстанції
Березовенко Р.В.Категорія 18
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Березовенко Р.В.,

суддів: Воробйової Н.С., Верланова С.М.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 03 вересня 2013 року
в справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Надра" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ПАТ КБ «Надра»
звернулося з позовом до відповідачів,

який мотивує тим, що 24.04.2008 р. між ПАТ КБ
«Надра» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір, відповідно до якого
позивач надав ОСОБА_2 кредит у сумі 815 132,
74 грн. зі сплатою 18,79 % річних з
остаточним поверненням коштів до 24.04.2028
року. З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_2 24.04.2008 р. між
позивачем та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки, згідно якого вона
поручалася перед позивачем за
виконання ОСОБА_2 зобов'язань,
передбачених кредитним договором.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не
виконав, у зв'язку з чим станом на 27.06.2013
р. заборгованість за кредитним
договором становила 2 096 782,82 грн., з яких:
заборгованість по основній сумі
кредиту - 802 603,57 грн., заборгованість за
відсотками - 540 192,66 грн., пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань по
договору - 77 263,21 грн., штраф за порушення
вимог кредитного договору - 660 620,13 грн.,
комісія за консультаційні послуги -
6019,53 грн., сума індексації за період
прострочених платежів - 10 083,72 грн.

Відповідачам було направлено досудові
вимоги щодо повернення заборгованості
по кредиту, а також відсотків за
користування кредитними коштами, однак
відповіді на них не отримано. Просили
суд стягнути солідарно з відповідачів
на користь позивача заборгованості в
розмірі 2 096 782,82 грн. та судові витрати
по справі.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від
03 вересня 2013 року позов публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на користь публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра»
заборгованість за кредитним договором
від 24.04.2008 року №341/П/99/2008-980 в розмірі
2 096 782,82 грн. та судові витрати по
справі в розмірі 3 441,00 грн.

В апеляційній скарзі апелянт,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, що мають значення
для справи, які суд вважав
встановленими, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове, яким в задоволенні позовних вимог
відмовити. В обґрунтування апеляційної
скарги ОСОБА_2 посилався на те, що
перешкодою вчасного погашення
заборгованості по кредиту була
економічна криза в Україні та світі з
січня 2009 року, яка викликала брак
коштів (заробітку) та стала причиною
затримки та сплати щомісячних
платежів. За нормою ст. 617 ЦК України
особа, яка порушила зобов'язання,
звільняється від відповідальності за
порушення зобов'язання, якщо доведе, що
це порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили. Також, право
власності на квартиру апелянт не
отримав, хоча відповідно зобов'язань
забудовника повинен був отримати житло
в 1 кварталі 2009 року. Останнє змусило
його платно наймати помешкання для
своєї родини.

Крім того, всупереч вимогам ст. 61
Конституції України, відповідно до
якої ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, судом було
винесене рішення, за яким за
несвоєчасну сплату кредиту відповідач
має оплатити неустойку двічі, один раз
у вигляді пені - 77 263,21 грн., інший у
вигляді штрафу - 660 620,13 грн. Однак,
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
штрафу, пені (п.1 ч.2 ст. 258 ЦПК України),
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалась або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
При цьому, прострочення зобов'язання по
сплаті кредиту і процентів за ним
почалося в січня 2009 року, про що
позивачу було відомо з розрахунку
заборгованості, який було додано до
позову. Тому позовна давність про
стягнення пені, штрафу сплинула ще в 2010
році.

Відповідно ч.4 ст.559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. З розрахунку
заборгованості позичальника
вбачається, що прострочення
зобов'язання по сплаті кредиту і
процентів за ним почалося в січні 2009
року, а банк звернувся до боржника та
поручителів у липні 2013 року, тобто
через 3,5 роки після настання строку
виконання основного зобов'язання. В п.24
Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року
№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зазначено, що відповідно до ч.4 ст.559 ЦК
України порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
24.04.2008 р. між ОСОБА_2 та публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «Надра» було укладено кредитний
договір № 341/П/99/2008-980 (а.с. 9-13).
Відповідно до умов вказаного договору
ОСОБА_2 було надано кредит в сумі 815 132,74
грн. на строк до 24.04.2028 р., зі сплатою 18,79 %
річних за користування кредитними
коштами.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_2 між позивачем та
ОСОБА_3 було укладено договір поруки
від 24.04.2008 р. (а.с. 27-28), згідно якого
відповідачі несуть солідарну
відповідальність перед ПАТ КБ «Надра».

Пунктом 1.2. договору поруки від 24.04.208 р.
(а.с. 27) встановлено, що відповідачі
несуть солідарну відповідальність
перед позивачем, і ОСОБА_3 відповідає по
зобов'язанням ОСОБА_2 в повному обсязі,
а саме: за повернення кредитних коштів
за основним зобов'язанням, виплату
відсотків, виконання інших умов
основного зобов'язання та
відшкодування збитків, завданих
позивачу, у зв'язку з невиконанням або
неналежним виконанням ОСОБА_2 умов
основного зобов'язання.

Однак, відповідач ОСОБА_2 свої
зобов'язання по кредитному договору
щодо повернення кредитних коштів та
сплаті відсотків за користування
кредитом не виконав, в результаті чого,
згідно з розрахунком заборгованості
(а.с. 6-8), він має заборгованість за
кредитним договором 2096782,82 грн., з яких:
заборгованість по основній сумі
кредиту - 802 603,57 грн., заборгованість за
відсотками - 540 192,66 грн., пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань по
договору - 77 263,21 грн., штраф за порушення
вимог кредитного договору - 660 620,13 грн.,
комісія за консультаційні послуги -
6019,53 грн., індекс інфляції за період
прострочених платежів - 10 083,72 грн.

У зв'язку з цим, позивач 08 липня 2013 року
надіслав відповідачам досудові вимоги
про погашення заборгованості за
кредитним договором (а.с. 37, 38), однак
відповіді на них не отримав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки, ОСОБА_2 взяті на себе
зобов'язання з погашення кредиту та
сплати відсотків за користування
кредитними коштами належним чином не
виконав, в зв'язку з чим має
заборгованість по кредиту 2 096 782,82 грн.,
а ОСОБА_3 є його поручителем, то існують
правові підстави для стягнення усієї
суми з відповідачів як солідарних
боржників.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів повністю
погодитися не може виходячи з
наступного.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання за договором має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
передбачено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

З матеріалів справи вбачається, та
також не оспорюється відповідачами, що
відповідач ОСОБА_2 взяті на себе
зобов»язання відповідно до кредитного
договору виконував неналежним чином,
вносив щомісячні платежі несвоєчасно
та не в повному розмірі, в зв»язку з чим
починаючи з січня 2009 року перестав
погашати тіло кредиту, а відсотки за
користування кредитними коштами
сплачував до вересня 2012 року, однак не в
повному розмірі.

У зв»язку з такими порушеннями у
позивача виникло право на дострокове
стягнення усієї суми кредиту та
відсотків (п.3.2.3. Додаткової угоди №1).

Станом на 27 червня 2013 року
заборгованість по Кредитному договору
складає: по основній сумі кредиту (тіло)
- 802603,57 грн., за відсотками - 540192,66 грн.,
комісія (згідно п.1.1.2 Додаткової угоди) -
6019,53 грн.

Вказані суми, під час розгляду справи
колегією суддів, жодним чином не були
спростовані відповідачами, а тому
підлягають стягненню на користь
позивача в повному розмірі.

Що ж до доводів апелянта, що перешкодою
вчасного погашення заборгованості по
кредиту була економічна криза в
Україні та світі з січня 2009 року, яка
викликала брак коштів (заробітку) та
стала причиною затримки та сплати
щомісячних платежів, то колегією
суддів вони в даній справі
розцінюються критично, оскільки не
можуть бути підставою для відмови в
позові про стягнення заборгованості, а
могли б враховуватися при вирішенні
спору про розірвання кредитного
договору, відповідно до ч.2 ст. 652 ЦК
України, за наявності одночасно всіх
чотирьох умов, при істотній зміні
обставин, однак з такими позовними
вимогами відповідачі не зверталися.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов»язання, на
вимогу кредитора зобов»язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення.

Отже, стягненню з відповідача ОСОБА_2
також підлягає сума індексу інфляції
за період з 13 грудня 2010 року по 13 травня
2013 року в розмірі 10 083,72 грн., оскільки
даний розмір жодним чином не було
спростовано під час розгляду справи.

Висновки суду першої інстанції
викладені в рішенні в цій частині,
відповідають вимогам закону та
обставинам справи.

Що ж стосується висновків суду першої
інстанції про стягнення пені в повному
розмірі та штрафів, то з ними колегія
суддів не погоджується, оскільки їх
було зроблено на неповно з»ясованих
обставинах, які мають значення для
справи.

Як вбачається з розрахунку наданого
позивачем до суду першої інстанції, в
ньому зазначено два види штрафу: в
розмірі 40 130,18 грн. (за порушення умов
кредитного договору, відповідно до п.4.2.
- 5%) та в розмірі 620 489,95 грн. (за порушення
умов кредитного договору, відповідно
до п.4.3 - 10%), які позивач просить
стягнути з відповідачів.

При цьому детального розрахунку, а
саме: станом на яку дату, з якої суми та
за який період було нараховано дані
штрафи, позивачем на вимогу колегії
суддів, надано не було (з цього приводу
три рази оголошувалася перерва і
представника позивача зобов»язували
надати розрахунок), а тому колегія
суддів не має можливості перевірити
правильність їх нарахування і вважає,
що позовні вимоги в цій частині є
необгрунтованими та недоведеними і
задоволенню не підлягають.

Що ж стосується висновків суду першої
інстанції про стягнення на користь
позивача суми пені за прострочення
мінімального платежу у розмірі 77 263,21
грн., то з ними колегія суддів повністю
погодитися не може, враховуючи
слідуюче.

Як вбачається з умов договору, сторони
встановили як строк дії договору - до
моменту виконання сторонами в повному
обсязі взятих на себе зобов'язань (п.
7.3.), так і строки виконання зобов'язань
зі щомісячним погашенням необхідного
платежу, останній з яких у визначеній
сумі підлягав виконанню в строк до 24
квітня 2028 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Як встановлено колегією судді,
відповідач ОСОБА_2 частково виконував
щомісячні зобов'язання з погашення
кредиту, у той час як з вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом
банк звернувся лише 25 липня 2013 року,
включивши до позовних вимог всю
заборговану суму, так і пеню за весь
період до дня звернення до суду з
позовом.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу. Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (чч. 1, 3 ст.
264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів
вимог законом встановлена спеціальна
позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, колегією
суддів встановлено, що згідно з умовами
Додаткової угоди №1 до кредитного
договору (п. 2.4.) погашення основної суми
заборгованості відбувається шляхом
внесення необхідного платежу,
щомісячно до 10 числа поточного місяця,
якщо 10 число є не банківським днем, то
платіж необхідно внести в останній
банківський день, який передує цій
даті.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватися окремими платежами
кожного місяця до 10 числа включно,
початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок суду
першої інстанції щодо необхідності
стягнення усієї суми пені ґрунтується
на неправильному застосуванні норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконного рішення в цій
частині, оскільки аналізуючи умови
договору сторін та зміст зазначених
вище правових норм, колегія суддів
дійшла висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про стягнення пені, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа, і
відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України
повинна застосовуватися позовна
давність в один рік.

Аналізуючи доводи апелянта про
неправильне застосування судом першої
інстанції у справі, яка переглядається,
норми ч. 2 ст. 258 ЦК при визначенні
спеціальної позовної давності до вимог
про стягнення пені, колегія суддів
вважає їх обгрунтованими та
заслуговаючими на увагу, оскільки
судом першої інстанції було ухвалене
заочне рішення і відповідачі по справі
не мали можливості подати відповідну
заяву у суді першої інстанції, та
виходить з такого.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України. Про
правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також в
ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК
України, які передбачають
відповідальність боржника.

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
та умов договору (п. 5.2.) розмір пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання визначений у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
відповідний період від суми
прострочених виконанням зобов'язань за
кожний день прострочення. За загальним
правилом, що випливає із Цивільного
кодексу України, період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не обмежується.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Враховуючи, що позивач звернувся до
суду з позовом в липні 2013 року, строк
позовної давності в межах якого
позивач має право на стягнення пені
слід вираховувати з червня 2012 року,
тобто за останні 12 місяців.

З наданого позивачем розрахунку пені
вбачається, що її розмір було
пораховано відповідачем з 27 червня 2012
року по 26 червня 2013 року, тобто за
останні 12 місяців, що передбачено
вищезазначеними нормами матеріального
права. Однак, що стосується розміру
пені, то колегія суддів з ним
погодитися не може, оскільки
розрахунок було проведено не по
кожному дню (місяцю), за яким повинна
нараховуватися пеня, окремо, а в червні
місяці 2012 року безпосередньо на весь
розмір заборгованості за необхідними
платежами, який був станом на 27 червня
2012 року (тобто 433 336,51 грн.) починаючи з
січня 2009 року, тобто навідь на ту
заборгованість сторок позовної
давності за який було пропущено.

Під час розгляду справи представники
позивача три рази зобов»язувалися
колегією суддів надати уточнюючий
розрахунок за весь період нарахування
пені (оголошувалася перерва), однак
вимоги суду виконані так і не були, а
тому колегія суддів вважає за
необхідне провести свій розрахунок,
виходячи з сум вказаних позивачем в
розрахунку пені, лише на розмір
заборгованості, що виник за період з 27
червня 2012 року по 26 червня 2013 року і
становить: 589315,19 грн. - 433336,51 грн. = 155 978,68
грн. (суми взяті з розрахунку пені а.с.7)
А отже, розмір пені буде становити: - за
період з 27 червня 2012 року по 09 червня 2013
року: 142813,79 грн. х 15% / 360 днів х 348 днів = 20
708 грн.; - за період з 09 червня 2013 року по
26 червня 2013 року: 13 164,89 грн. х 14% / 360 днів
х 17 днів = 87,03,13 грн., а всього 20 795,03 грн.,
яка і підлягає стягненню на користь
позивача.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги щодо припинення поруки,
оскільки прострочення зобов'язання по
сплаті кредиту і процентів за ним
почалося в січні 2009 року, а банк
звернувся до боржника та поручителів у
липні 2013 року, тобто через 3,5 роки після
настання строку виконання основного
зобов'язання, то вони колегією суддів
розцінюються критично, виходячи з
наступного.

Дійсно в п.24 Постанови Пленуму ВССУ від
30.03.2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» зазначено, що
відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Колегією суддів безспірно встановлено,
що строк виконання основного
зобов'язання за кредитним договором
було визначено сторонами - 24 квітня 2028
року.

08 липня 2013 року позивач пред»явив
вимогу до відповідачів про дострокове
повернення всієї суми кредиту, таким
чином змінивши день настання строку
виконання основного зобов»язання, а до
суду з позовом звернувся 25 липня 2013
року, тобто в межах шести місяців,
передбачених ч.4 ст. 559 ЦК України, а отже
порука не припинилася і відповідачка
ОСОБА_3 повинна нести солідарну
відповідальність як поручитель, за
невиконання боржником своїх
зобов»язань.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції не відповідає
обставинам справи, ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
залишене без змін, а підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, про задоволення позову
частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 03 вересня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на користь публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра»
заборгованість за кредитним договором
від 24.04.2008 року №341/П/99/2008-980 в розмірі 802
603,57 грн., заборгованість по сплаті
відсотків в розмірі 540 192,66 грн.,
заборгованість за комісією в розмірі 6
019,53 грн., індекс інфляції за період з
13 грудня 2010 року по 13 травня 2013 року в
розмірі 10 083,72 грн., пеню за період з 27
червня 2012 року по 26 червня 2013 року в
розмірі 20795,03 грн., а всього - 1 379694,51 грн.
(один мільон триста сімдесят дев»ять
тисяч шістсот дев»яносто чотирі) грн. 51
коп. та судові витрати по справі в
розмірі 3 441,00 грн. (три тисячі чотириста
сорок одна гривня).

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
Н.С.Воробйова

С.М.Верланов