ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/7890/13-ц
Провадження № 2/210/449/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"13" лютого 2014 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого
Рогу складі:

головуючого - судді
Сільченко В.Є.

при секретарі -
Алімовій О.В.

за участю позивача
ОСОБА_2

за участю представника відповідача
Богомаз Н.О.

розглянув в відкритому судовому
засіданні міста Кривого Рогу цивільну
справу за позовом: ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства акціонерний
банк «Укрсиббанк» про притягнення ПАТ
« УкрСиббанк» до відповідальності за
невчасний та невірний звіт по ній до
пенсійного фонду України, стягнення
заробітної плати з 05.07.2013 року по 16.08.2013
року стягнення середнього заробітку
за весь час затримки по день
фактичного розрахунку, відшкодування
моральної шкоди, суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, у
якому просила притягнути ПАТ
«УкрСиббанк» до відповідальності за
невчасний та невірний звіт по ній до
пенсійного фонду України, стягнути з
відповідача заробітну плату з 05.07.2013
року по 16.08.2013 року, стягнути на її
користь її середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку, стягнути моральну шкоду у
сумі 10000 гривень.

В судовому засіданні позивач та її
представник позов підтримали та
показали, що 08.03.2012 року позивача було
поновлено на посаді у ПАТ «УкрСиббанк»
згідно рішення суду.

У подальшому вона звільнилася з
вказаного місяця роботи за згодою
сторін.

Вона дізналася, що згідно довідки про
середню заробітну плату (дохід) для
розрахунку виплат на випадок
безробіття) № 5463 від 12.09.2013 року, ПАТ
«УкрСиббанк» нарахував їй заробітну
плату за липень у розмірі 3464 грн 37 коп,
але не виплатив її.

Згідно звіту пенсійного фонду від
22.10.2013 року, ПАТ «УкрСиббанк» нарахував
їй також заробітну плату за серпень 2013
року у розмірі 3574 грн 42 коп, але також її
не виплатив.

Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» надав до
Пенсійного фонду неправильні звіти по
ній, що порушує її права.

Вказаними діями відповідач спричинив
їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000
грн та просить її стягнути з
відповідача.

Просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнала та показала,
що 06.03.2013 року ОСОБА_2 було звільнено з
посади старшого фахівця з
обслуговування клієнтів відділення №
167 АТ «УкрСиббанк».

12.08.2013 року за рішенням суду її
поновлено на роботі.

З 12.08.2013 по 16.08.2013 року ОСОБА_2 на
підставі її заяви було надано
відпустку без збереження її заробітної
плати.

З 16.08.2013 року ОСОБА_2 звільнено на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою
сторін.

АТ «УкрСиббанк» сплатив ОСОБА_2 середню
заробітну платню за період з 08.03.2012 року
по 04.07.2013 року у сумі 55428 грн 72 коп та 500
грн моральної шкоди згідно рішення
суду.

Крім того, при звільненні їй виплачено
компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 2928 грн 88 коп.

Заробітну плату за вказані у позові
місяці їй не нараховували, оскільки
вона роботу після поновлення не
виконувала, перебувала у відпустці. Усі
належні виплати провели у день
звільнення. Виконання рішення суду не
затримували, в частині поновлення на
роботі-виконали негайно.

Порушень вимог закону щодо позивача
допущено не було, і, отже, немає підстав
для стягнення моральної шкоди.

Надала письмові заперечення, просила у
позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу та дослідивши документи та
матеріали, що маються у справі, вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Таким чином, у цивільному судочинстві
позивач має право вимагати не
будь-якого, а виключно одного з
зазначених способів захисту своїх прав
чи інтересів.

При цьому, позивач жодним чином не
зазначив, який саме спосіб захисту
обрано ним у відношенні п.1 позовних
вимог та не вказав, до якої
відповідальності він просить
притягнути відповідача.

Не надано ним також і доказів існування
інших засобів захисту його прав згідно
абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Вказане позбавляє суд визначити
належний спосіб захисту, і, отже,
позовні вимоги згідно п.1 позову
задоволенню не підлягають.

Розглядаючи позовні вимоги в частині
виплати позивачу заробітної плати, яку
їй було нараховано (на її думку), суд
виходить з наступного:

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію
та підтверджує її здійснення.

Згідно ст.9 того ж Закону України,
підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують
факти здійснення господарських
операцій.

Таким чином, підставами для обліку та
нарахування господарських операцій
щодо заробітної плати є первинні
документи по обліку виробітки і
відпрацьованого часу, розрахункові і
платіжні відомості, особові рахунки,
реєстри не виданої заробітної плати і
книги обліку розрахунків з
депонентами, журнали-ордери № 8, 10,
Головна книга, баланс і надані банкам
довідки про нараховану і видану
заробітну плату.

З наведеного суд доходить до висновку,
що факти нарахування та невиплати
заробітної плати позивачу не можуть
бути підтверджені інакше, ніж за
допомогою вищевказаних доказів.

Позивачу та представнику до початку
розгляду справи по суті було докладно
роз'яснено обов'язок доказування,
строки та порядок заявлення клопотань
щодо забезпечення доказів, тощо.
Вказане зафіксовано звукозаписом
судового засідання. Проте сторона
позивача своїми правами не
скористалася та жодних клопотань про
витребування та дослідження вказаних
доказів не заявила.

З наведеного суд робить висновок про
недоведеність позивачем своїх
позовних вимог у даній частині.

З наведених же причин суд критично
оцінює посилання позивача на довідки
до Пенсійного фонду та витяги зі звітів
(а.с.38-40), оскільки вказані документи не
є первинними документами
бухгалтерського обліку щодо
заробітної плати, і, отже, не можуть
служити доказом її нарахування.

Крім того, зі змісту (назви, реквізитів,
тощо) вказаних документів вбачається,
що вони є документами для визначення
розміру внесків для розрахунку виплат
на випадок безробіття, і, отже, можуть
застовуватися у правовідносинах
виключно з даного факту.

Так, у графах 5,6 довідки про середню
заробітну плату (дохід) для розрахунку
виплат на випадок безробіття) № 5463 від
12.09.2013 року (а.с.38) зазначено (за змістом
наіменування вказаних граф), що вказана
заробітна платня є підставою для
розрахування суми внеску страхового
платежу, а не сумою, реально
нарахованою працівнику за вказаний
період.

Крім того, згідно ст.1 Закону України
«Про оплату праці», заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором роботодавець виплачує
працівникові за виконану ним роботу.

При цьому, як встановлено в судовому
засіданні, позивач після її поновлення
на роботі і до моменту звільнення,
роботу не виконувала, а знаходилася у
відпустці без збереження заробітної
плати згідно поданої нею ж заяви, і,
отже, не мала підстав для нарахування
заробітної плати взагалі.

Компенсацію ж за невикористану частину
відпустки їй було виплачено при
звільненні, що не оспорюється
сторонами.

Таким чином. суд доходить до висновку,
що позивачем не доведено факт
нарахування та невиплати їй
відповідачем заробітної плати за
зазначені у позові періоди, і, отже,
відсутні підстави для задоволення
вказаних позовних вимог.

З цих же підстав суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог за затримку
виплат згідно ст.117 КЗпП України,
оскільки доходить до висновку про
відсутність будь-якої заборгованості
відповідача перед позивачем щодо
здійснення виплат.

З цих же підстав суд відмовляє і у
задоволенні позовних вимог з
відшкодування заподіяної моральної
шкоди, оскільки, згідно ч.1 ст.1167 ЦК
України, моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, у судовому засіданні не
встановлено наявності ані вини
відповідача, ані факту вчинення ним
протиправних дій, за скоєння яких могла
б наступити моральна шкода.

На підставі викладеного , та керуючись
ст. 209, 213-215 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства акціонерний
банк «Укрсиббанк» про притягнення ПАТ
«УкрСиббанк» до відповідальності за
невчасний та невірний звіт по ній до
пенсійного фонду України, стягнення
заробітної плати з 05.07.2013 року по 16.08.2013
року стягнення середнього заробітку
за весь час затримки по день
фактичного розрахунку, відшкодування
моральної шкоди- відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення рішення до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Дзержинський районний суд м. Кривого
Рогу.

Суддя:
В. Є. Сільченко