АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/1453/14
Головуючий1інстанції: Скотар А.Ю.
Категорія: самочинне будівництво
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів: Коростійової В.І.,
Івах А.П.,

за участі секретаря Литвин
О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє
в інтересах малолітньої ОСОБА_3 на
рішення Московського районного суду
м.Харкова від 14 березня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3
(неповнолітня), в інтересах якої діє її
мати - ОСОБА_2, ОСОБА_8 (неповнолітня) в
інтересах якої діє її батько - ОСОБА_5,
Харківська міська рада, Служба у
справах дітей Московського району
управління служб у справах дітей
Харківської міської ради, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, -

встановила:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулась
до суду з зазначеним позовом, в якому
просила:

- усунути перешкоди в користуванні нею
земельною ділянкою, розташованою в
АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_5 знести самовільну
побудовану ним споруду Літ.-«Т»;

- зобов'язати ОСОБА_5 відновити
зруйновану ним в результаті
будівництва самовільної споруди
Літ.-«Т» огорожу №3 прибудинкової
території.

Посилалась на те, що з 1977 року є
власником 30/100 часток житлового будинку
АДРЕСА_1 з відповідною частиною
надвірних будівель. Відповідач ОСОБА_5
з 1989 року був власником 46/100 частин
вказаного житлового будинку та на
земельній ділянці, співвласником якої
вона є, самочинно, без її дозволу
побудував споруду Літ.- «Т»,
зруйнувавши при цьому огорожу №3.
Рішенням Московського районного суду
м.Харкова від 18 грудня 2007 року за
ОСОБА_5 було визнано право власності на
самочинно побудоване ним по АДРЕСА_1
приміщення Літ. «Т». Після ухвалення
цього рішення ОСОБА_5 подарував належну
йому частку в домоволодінні трьом
своїм родичам - ОСОБА_3, ОСОБА_8; ОСОБА_6
12 травня 2011 року рішення Московського
районного суду м. Харкова від 18 грудня
2007 року було скасовано апеляційним
судом Харківської області, але
самочинно побудована відповідачем
споруда знесена не була. Поряд із цією
спорудою знаходиться споруда Літ. «Н»,
яка належить позивачці на праві
власності. Самочинно побудована
споруда Літ. «Т» заважає їй
користуватися сараєм Літ. «Н», на
законних підставах, проводити його
капітальний та поточний ремонт.

За вказаних обставин відповідач
порушує її право власності на
користування сараєм, обмежує
можливість його використання, а також
порушує її право користування
земельною ділянкою.

Заочним рішенням Московського
районного суду м.Харкова від 14 березня
2013 року позов задоволено. Суд вирішив:
усунути перешкоди у користуванні
ОСОБА_4 земельною ділянкою,
розташованою за адресою: АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_5 знести самовільно
збудовану споруду розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, літ. «Т», звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
під спорудою літ. «Т» та відновити
зруйновану в результаті будівництва
самовільної споруди літ. «Т» огорожу №3
прибудинкової території. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі третя особа
ОСОБА_2, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права, просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким у позові відмовити.
Зокрема, посилається на те, що на момент
звернення позивачки до суду та
вирішення спору, відповідач ОСОБА_5 не
був власником споруди Літ. «Т», про
знесення якої заявлено позов. Однією із
співвласників спірної споруди є
неповнолітня ОСОБА_3, права якої
оскаржуваним рішенням порушуються.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у позові з таких
підстав.

За правилами ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тоді як ухвалене у
справі судове рішення не відповідає
вищезгаданим вимогам.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4
є власником 30/100 часток житлового
будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною
надвірних будівель на підставі
договору купівлі-продажу від 24 серпня
1977 року (а.с.9-10, 20).

24/100 часток зазначеного будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель на підставі договору
купівлі-продажу від 07 липня 1999 року
належить ОСОБА_7 (а.с.20)

Відповідач ОСОБА_5 був власником 46/100
частин вказаного житлового будинку на
підставі договору дарування від 14
квітня 1989 року.

Земельна ділянка за вказаною
адресою, відповідно до державного акту
від 03 квітня 2006 року, перебувала у
спільній частковій власності
зазначених співвласників (а.с.19).

З рішення апеляційного суду
Харківської області від 12 травня 2011
року вбачається, що розпорядженням
районної ради Московського району
м.Харкова від 05 червня 2002 року №257
ОСОБА_5 був виданий ордер на
встановлення за вказаною адресою
кіоску для реалізації продовольчих
товарів. У подальшму цей кіоск був
самочинно переобладнаний ОСОБА_5 та
збудовано споруду Літ. «Т». На цю
споруду рішенням Московського
районного суду м.Харкова від 18 грудня
2007 року за ОСОБА_5 було визнано право
власності. (а.с.17,18,71)

Після ухвалення цього рішення
ОСОБА_5 за договором дарування частини
житлового будинку від 05 березня 2008
року подарував 7/100 частин належної йому
частки будинку та надвірних будівель
ОСОБА_8, ОСОБА_3, в рівних частках кожній.
31 липня 2009 року ОСОБА_5 подарував решту
39/100 житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель ОСОБА_6 При
цьому до складу майна, яке
передавалось за цими договорами у дар
входить, зокрема, сарай Літ. «Т»
(а.с.10,72,73).

12 травня 2011 року рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 18 грудня 2007 року, яким за ОСОБА_5
визнавалось право на самочинно
побудоване приміщення Літ. «Т»
скасовано за апеляційної скаргою
ОСОБА_4 та у позові ОСОБА_5 відмовлено.

Отже на момент подачі даного позову
до суду ОСОБА_5 не був власником частини
будинку по АДРЕСА_1 з відповідною
частиною надвірних будівель.

ОСОБА_2 стверджує, що за договором
дарування від 05 березня 2008 року,
співвласником будівлі Літ. «Т», є
неповнолітня ОСОБА_3 Жодних доказів на
спростування цієї обставини
позивачкою не надано.

Згідно пояснень ОСОБА_4 та її
представника суду апеляційної
інстанції, на території домоволодіння
є лише одна споруда Літ. «Т». Докази
того, що спірна будівля, яку просить
знести позивачка, та будівля Літ. «Т»,
що прийнята у дар ОСОБА_8, ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 є різними спорудами, матеріали
справи не містять.

Заявляючи вимогу про знесення
зазначеного об'єкту нерухомості
позивачка не поставила питання про
залучення до участі у справі в якості
відповідачів осіб, які після
відчуження ОСОБА_5 належної йому частки
у домоволодінні стали співвласниками
будинку з відповідною часткою
надвірних будівель, серед яких і спірна
споруда Літ. «Т», а відповідно мають
матеріально-правову заінтересованість
у вирішенні спору.

За змістом ст.33 ЦПК України,
суб'єктний склад сторін визначає саме
позивач.

ОСОБА_6, неповнолітні ОСОБА_3 та
ОСОБА_8 були залучені до участі у
справі, але в якості третіх осіб, а не
як відповідачі.

Отже, оскаржуваним рішенням фактично
вирішено питання про права та обов'язки
співвласників споруди Літ. «Т».

Таке процесуальне порушення
беззаперечно вплинуло на права
неповнолітньої ОСОБА_3, оскільки
процесуальні права третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, є обмеженими у
порівнянні з процесуальними правами
відповідача.

Так, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору,
мають процесуальні права і обов'язки,
встановлені ст.27 ЦПК України, в той час,
як відповідач крім цих прав і
обов'язків, має ще і процесуальні права
і обов'язки сторони, встановлені ст.31
ЦПК України.

Вказані порушення норм
процесуального права залишилися поза
увагою суду першої інстанції. Суд
апеляційної інстанції відповідно до
норм ЦПК України не наділений
повноваженнями вирішити питання про
залучення зазначених осіб, зокрема,
ОСОБА_3, до участі в справі в якості
відповідача.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення норм
процесуального права.

З огляду на наведене, судова колегія
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове рішення про відмову у
позові, що не позбавляє ОСОБА_4 права
звернення до суду з позовом за захистом
свого права, яке на її думку є
порушеним.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_3,
задовольнити.

Рішення Московського районного суду
м.Харкова від 14 березня 2013 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий

Судді