ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Живицькій Л.І.,
Цибулюк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору ОСОБА_3 про
визнання недійсним пункту Договору
кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду
з позовом до Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк», третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_3 про визнання
недійсним пункту 6.2 Договору кредиту
№ 014/695994-KR на купівлю
автотранспортних засобів від 30.07.2008 р. з
моменту його вчинення.

Свої позовні вимоги мотивує тим,
що 30.07.2008 р. між Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений
Договір кредиту № 014/695994- KR на купівлю
автотранспортних засобів, згідно умов
якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти
в сумі 27 753,00 доларів США, зі сплатою
процентів в розмірі та на умовах,
визначених Договором. Пунктом 1.3
Договору кредиту передбачено в якості
забезпечення виконання кредитних
зобов'язань ОСОБА_2, укладання договору
застави, укладеного ОСОБА_3 та банком,
згідно умов якого ОСОБА_3 передала в
заставу банку у якості забезпечення
виконання позивачем зобов'язань за
договором транспортний засіб марки MAZDA
модель 5, реєстраційний номер НОМЕР_1.
Пункт 6.2 Договору кредиту містить
третейське застереження, відповідно до
якого у випадку неможливості вирішення
спору шляхом переговорів, сторони,
керуючись ст. 5 Закону України «Про
третейські суди», домовились про те, що
спір розглядається одноособово
третейським суддею Ярошовцем В.М.
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків. Вважає,
що вказане третейське застереження є
несправедливим і недійсним, оскільки
третейські суди - це недержавні
незалежні органи, яким не підвідомчі
справи щодо захисту прав споживачів, у
тому числі споживачів послуг банку. У
зазначеному застереженні відсутні
відомості про найменування сторін, іх
місцезнаходження, місце і дату
укладання угоди, не визначено які спори
відносяться до компетенції
третейського суду, не ознайомлено
позивача з регламентом Постійно
діючого третейського суду. Зазначає, що
регламент третейського суду повинен
бути невід'ємною частиною третейської
угоди, проте при підписанні Договору
кредиту відповідачем не було надано
позивачу під підпис вищевказаний
регламент. У зв'язку з чим, вважає, що
відповідач мав протизаконну мету -
ввести його в оману стосовно обставин,
що мають істотне значення, що згідно ст.
230 ЦК України є підставою недійсності
правочину. Враховуючи вищевикладене,
просив суд визнати недійсним пункт 6.2
Договору кредиту № 014/695994-KR на купівлю
автотранспортних засобів від 30.07.2008 р. з
моменту його вчинення.

У судовому засіданні позивач,
представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримав, просив задовольнити
їх у повному обсязі.

Представник відповідача у
судовому засіданні позов не визнав,
посилаючись на те, що сторони за
оспорюваним кредитним договором у
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, якими є умови
про предмет договору, а тому
зобов`язані їх виконувати. Укладення
третейського застереження сторонами
за договором вчинено з дотриманням
цивільно-процесуального закону та
Закону України «Про третейські суди»
чинних на час підписання договору та не
порушує права позивача на судовий
захист. Одночасно представник
відповідача заявила клопотання про
застосування строків позовної
давності при вирішенні спору, оскільки
позивачем при зверненні з позовом до
суду порушено строки позовної давності
визначені ст. 257 ЦК України, а тому
просив відмовити у задоволенні
заявлених позовних вимог за правилами
ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Третя особа, ОСОБА_3 позовні
вимоги підтримала та просила суд позов
задовольнити.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
відповідача, третьої особи, дослідивши
матеріали справи, та враховуючи, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.07.2008 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту,
відповідно до умов якого кредитор
надав позичальнику у користування на
умовах забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання грошові кошти у
сумі 27 753,00 доларів США, зі сплатою 12,55
процентів річних з кінцевим терміном
повернення заборгованості до 29.07.2015
року (а.с.5-7).

Відповідно до п. 1.2 Договору кредиту
кредит надається позичальнику для
оплати придбаного автомобіля марки MAZDA
модель 5 2008 року випуску згідно з
договором купівлі-продажу № 539-2008 М від
26.06.2008 р., укладеним з ТОВ
«Автоінтернешнл метрополіс».

Відповідно до п. 6.2. Договору, у
випадку неможливості вирішення спору
шляхом переговорів, сторони, керуючись
ст. 5 Закону України «Про третейські
суди» домовилися про те, що спір
розглядається одноособово третейським
суддею Ярошовцем Василем
Миколайовичем Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. М.Раскової, 15. У
випадку неможливості розгляду справи
вказаним третейським суддею спір
розглядається третейським суддею
Мороз Оленою Анатоліївною або
Білоконем Юрієм Миколайовичем у
порядку черговості вказаному у даному
пункті. У разі, якщо спір не може бути
розглянутий визначеними у даному
пункті суддями, суддя призначається
головою Постійно діючого третейського
суду при Асоціації українських банків
у відповідності до чинного Регламенту
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків.

30.07.2008 року між АКБ СР
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено
Договір застави № 041/695998-ZO, за яким
ОСОБА_3 передала в заставу АКБ СР
«Укрсоцбанк» у якості забезпечення
виконання ним зобов`язань за договором
кредиту № № 014/695994- KR від 31.07.2008 року,
придбаний автомобіль марки марки MAZDA
згідно договору № 539-2008 М від 26.06.2008 р
(а.с.8-9).

Згідно зі ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши письмові докази у
справі, суд дійшов висновку, що сторони,
підписавши спірний договір, встановили
факт досягнення згоди між собою щодо
всіх істотних умов кредитного
договору.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6
ст.203 ЦК України, якими сформульовані
загальні вимоги до правочинів.

Відповідно ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

В Постанові Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

На думку позивача вказане
третейське застереження позбавляє
його права на розгляд справи в суді, а
угоди, що обмежують права порівняно із
тим, що надано законодавством, є
недійсними. Зазначеним застереженням
не визначено які спори відносяться до
компетенції третейського суду,
відсутні відомості про найменування
сторін, іх місцезнаходження, місце і
дату укладання угоди, не ознайомлено
позивача з регламентом Постійно
діючого третейського суду. Зазначає, що
регламент третейського суду повинен
бути невід'ємною частиною третейської
угоди, проте при підписанні Договору
кредиту відповідачем не було надано
позивачу під підпис вищевказаний
регламент.

Такі доводи позивача не
заслуговують на увагу, оскільки, згідно
ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до Закону України
«Про третейські суди», третейський суд
- це недержавний незалежний орган, що
утворюється за угодою або відповідним
рішенням заінтересованих фізичних
та/або юридичних осіб у порядку,
встановленому цим Законом, для
вирішення спорів, що виникають із
цивільних та господарських
правовідносин.

Конституція України,
гарантуючи судовий захист з боку
держави, одночасно визнає право
кожного будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України).
І це конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ст. ст. 22 ч. 2, 64
Конституції України).

Способами реалізації
права кожного захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних
правовідносин є звернення до
третейського суду, у передбаченому
Законом України «Про третейські суди»
випадках і порядку, та судовий захист.
Третейський розгляд спорів сторін у
сфері цивільних відносин - це вид
недержавної юридикційної діяльності,
яку третейські суди здійснюють на
підставі законів України шляхом
застосування, зокрема, методів
арбітрування.

Враховуючи положення ст. ст. 55,
64, 124 Конституції України, аналізуючи
зміст Закону України «Про третейські
суди» та ст. 17 ЦПК України, третейський
суд, як недержавний орган за цим
Законом, має повноваження вирішення
спорів лише тих сторін, якими укладено
угоду про передачу спору на розгляд
третейського суду.

Передбачаючи у договорі
третейський порядок врегулювання
спорів, сторони реалізують свої права,
визначені ст. 55 Конституції України, що
не є угодою про відмову у зверненні до
суду. Третейське застереження жодним
чином не обмежує права позивачів на
судовий захист не є відмовою від права
на звернення до суду за захистом.
Здійснення третейськими судами
функції захисту, передбаченої в абзаці
сьомому статті 2, статті 3 Закону
України «Про третейські суди», є
здійсненням ними не правосуддя, а
третейського розгляду спорів сторін у
цивільних і господарських
правовідносинах у межах права,
визначеного частиною п'ятою статті 55
Конституції України. Вказана правова
позиція була викладена в Рішенні
Конституційного Суду України від 10.01.2008
року у справі за конституційним
поданням 51 народного депутата України
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положень
абзаців сьомого, одинадцятого статті 2,
статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII
«Третейське самоврядування» Закону
України «Про третейські суди» (справа
про завдання третейського суду), а
також в Постанові Пленуму ВСУ від 12
червня 2009 № 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції».

Статтею 17 ЦПК України також
передбачено, що сторони мають право
передати спір на розгляд третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом.

В абзаці 5 частини 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 12
червня 2009 року № 2 "Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції" вказано, що
договір сторін про передачу спору на
розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК
України) не є відмовою від права на
звернення до суду за захистом.

Відповідно до абзацу 3 ст. 2
Закону України «Про третейські суди»
третейська угода - угода сторін про
передачу спору на вирішення
третейським судом.

Види, форми третейської угоди та
умови щодо її дійсності визначені ст. 12
Закону України «Про третейські суди».

Так, згідно ч. 1 ст. 12 даного
Закону, третейська угода може бути
укладена у вигляді третейського
застереження в договорі, контракті або
у вигляді окремої письмової угоди.

Підписавши договір,
сторони підтвердили свої права та
обов'язки за ним, погодились зі всіма
умовами договору. Третейську угоду,
викладену в п. 6.2 договору не можна
вважати несправедливою, тому така не
підлягає визнанню недійсною на
підставі п.5 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Доводи про те, що позивача до
підписання договору не було
ознайомлено з Регламентом Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, тому мав
місце обман, не можуть бути взяті до
уваги, оскільки відповідно до ст. 12
Закону України «Про третейські суди»
при вказівці у третейській угоді на
конкретний постійно діючий
третейський суд регламент
третейського суду розглядається як
невід'ємна частина третейської угоди.

За таких обставин у суду не має
правових підстав визнавати недійсною
третейську угоду, укладену у вигляді
третейського застереження в п.6.2
укладеного між сторонами договору.

Крім того, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України) лише у випадку, якщо буде
встановлено, що право позивача
насправді було порушене, але він
втратив право на його захист судом
через пропущення строку на такий
захист.

Відтак, оскільки судом не було
встановлено порушення вимог закону при
укладенні Договору кредиту, то підстав
для застосування строку позовної
давності у суду не має.

Відповідно до положень ч. 3
ст. 10 ЦПК УКраїни, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до частини третьої
ст.212 Цивільного процесуального
кодексу України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд
прийшов до висновку, що позивач не
довів свої позовні вимоги належним
чином, у зв'язку з чим у задоволенні
позовної заяви необхідно відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 230, 267 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», Законом України «Про
третейські суди», ст. 10, 60, 79, 213, 215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк», третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_3 про визнання недійсним
пункту Договору кредиту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
О.Р.ЛУЖЕЦЬКА