Київський районний суд м. Сімферополя
Справа № 123/1947/14-ц
Номер провадження 2/123/1109/2014
29.02.2014 року Київський районний
суд м. Сімферополя в складі:
головуючого судді Тонкоголосюка О.В.,
при секретарі Берденко Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом. В обґрунтування
якого зазначає, що 09.04.2013 року між нею та
відповідачем у простій письмовій формі
було укладено договір позики, за
умовами якого остання отримала позику
гривень, що підтверджується
відповідною розпискою. При цьому
ОСОБА_2 зобов'язалася здійснювати
довічний догляд, який виражається в
наступному: постійне проживання в
комфортабельних умовах або окремо в
однокімнатній квартирі, здійснювати
матеріальну допомогу по придбанню
ліків, харчування, але досі відповідач
свої зобов'язання не виконує, тому
позивач вважає, що вказана сума має
бути повернута на його користь в
примусовому порядку та сплачено 3%
річних за весь час передачі коштів.
Просить стягнути з ОСОБА_2 на її,
позивача, користь суму боргу в розмірі
відшкодувати судові витрати пов'язаних
із спалою судового збору 816,47 грн. та
витрати на правову допомогу в розмірі
Позивач та його представник в судовому
засіданні на задоволенні позовних
вимог наполягали з підстав викладених
в позовній заяві. Не заперечували проти
заочного розгляду справи.
Відповідач, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
слухання справи, в розумінні положень
74 ЦПК України, в судове засідання не
з'явився, причин неявки суду не
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за його
відсутності або якщо повідомлені ним
причини неявки визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи.
Вислухав позивача та його
представника, дослідивши матеріали
справи всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.
Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.
За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК
України) суд розглядає справу в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна з яких відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності. Сторони мають
рівні права щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.
За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
в разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.
Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що
доказами по справі є будь які фактичні
данні, на підставу яких суд встановлює
наявність, або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги та заперечення
сторін, та інші обставини які мають
значення для вирішення справи, ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказах, речових доказах,
зокрема звуко- та відеозаписів,
висновків експертів.
Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року №2 «Про застосування норм
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді справ у суді першої
інстанції» під час судового розгляду
предметом доказування є факти, якими
обґрунтовуються заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення.

Окрім того, Пленум Верховного Суду
України в пункті 11 постанови від 18
грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» розтлумачив, що
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовуються вимоги чи заперечення,
визнаються одні та відхиляються інші
докази, суд повинен свої дії мотивувати
та враховувати, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вказане положення також закріплено і
ст. 60 ч. 4 ЦПК України.

У відповідності до п.2 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду
повно та всебічно з'ясувати обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
дослідити всі докази в їх сукупності.

Судовим розглядом встановлено, що
09.04.2013 р. між сторонами по справі було
укладено, у простій письмовій формі,
договір, за умовами якого ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_1 суму в розмірі 10000
доларів США. При цьому відповідач
зобов'язався здійснювати довічний
догляд, який виражається в наступному:
постійне проживання в комфортабельних
умовах або окремо в однокімнатній
квартирі, здійснювання матеріальної
допомоги по придбанню ліків,
харчування, на підтвердження чого
надав власноруч написану розписку,
оригінал якої додано до матеріалів
справи (а.с.15).

Позивачка стверджує, що вона гроші
передала в день написання розписки, але
відповідачка умови договору не
виконує, з часу укладення договору ні
разу нічим не допомагала, на дзвінки не
відповідає, від зустрічей ухиляються,
грошові кошти повертати відмовляються.

Згідно до ст.. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

У відповідності до ст. 755 ЦК України,
договір довічного утримання (догляду)
може бути розірваний за рішенням суду:
на вимогу відчужувача або третьої
особи, на користь якої він був
укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини; на
вимогу набувача. Договір довічного
утримання (догляду) припиняється зі
смертю відчужувача.

Згідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення. У цьому разі витрати,
зроблені набувачем на утримання та
(або) догляд відчужувача, не підлягають
поверненню.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачка ОСОБА_2 не виконувала свої
обов`язки за договором довічного
утримання ОСОБА_1, а отже порушила умови
договору довічного утримання
укладеного між нею та останньою.
Зворотного суду доведено не було.

Положення ст.. 526 ЦК України
встановлюють, що зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Як вказано в аб. 4
п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду
№ 2 від 12.06.2009 року "Про застосування
норм цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції"та п. 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року "Про судову практику про
визнання правочинів недійсними"
виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з
урахуванням положень частини першої
статті 218 ЦК, не може підтверджуватися
показаннями свідків наявність
правовідносин, що виникають з
правочинів, для яких законом
установлено письмову форму та не може
доводитися свідченням свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.

Згідно до ст.. 745 ЦК України, договір
довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже сторонами у справі н6е дотримано
вимог діючого законодавства щодо
укладення договору довічного
утримання, тому суд не вбачає підстав
для задоволення позову з підстав
невиконання умов договору довічного
утримання.

Між тим, суд вважає обґрунтованими
вимоги позивача з підстав передбачених
ст.. 1212 ЦК України, яка встановлює, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про:
повернення виконаного за недійсним
правочином; витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні;
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Як вбачається зі змісту розписки
ОСОБА_2 , вона отримала від ОСОБА_1
грошові кошти в розмірі 10000 доларів США
з приводу чого взяла на себе певні
обов'язки, яки не виконує, а отже
володіє грошовими коштами без
достатньої правової підстави.

У відповідності до положень ст.. 1213 ЦК
України, набувач зобов'язаний
повернути потерпілому безпідставно
набуте майно в натурі. У разі
неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Таким чином, позовні вимоги щодо
стягнення суми боргу в примусовому
порядку підлягають задоволенню в
повному об'ємі в сумі 10000 доларів США, що
станом на день подачі позову становить
суму в розмірі 79930 грн., яку було
визначено у відповідності до
офіційного курсу НБУ гривні до долара
США - 100,00 дол. США = 799,30грн., оскільки у
відповідності до ч. 1 ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виконане у
грошовій одиниці України - гривні. Крім
того, ч. 1 ст. 533 ЦК України, передбачає,
якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Що стосується вимог позивача щодо
стягнення з відповідача трьох
відсотків річних за весь час
перебування ц у останнього
безпідставно набутих грошових коштів,
то ці вимоги задоволенню не підлягають
виходячи з наступного.

У відповідності до положень ч.2 ст..
1214ЦК України, у разі безпідставного
одержання чи збереження грошей
нараховуються проценти за
користування ними (стаття 536 цього
Кодексу).

Зі змісту ст.. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
сторонами не визначено строків
виконання зобов'язання, до того ж
зобов'язання відповідача взяте на себе
за договором оформленим розпискою від
09.01.2013 року не є грошовим, а отже
обов'язок боржника сплатити суму боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних не виникає з підстав
передбачених ст.. 1212 ЦК України,
оскільки відповідні дії вчиняються
сторонами не на виконання взятих на
себе грошових зобов'язань, а з інших
підстав

Суд вважає, що у відповідності до ст. 88
ЦПК України, з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати у вигляді судового збору
пропорційно до задоволених вимог, в
даному випадку в сумі 799,30 грн.

Щодо вимог про відшкодування витрат на
правову допомогу, то суд виходив з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем надана довіреність ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 представляти інтереси позивача
(а.с.8). Між тим, суду не надано жодного
доказу на підтвердження того, що
останніми надавалася правова допомога,
не надано жодного документу з якого б
вбачалося яку саме правову допомогу
позивачеві було надано, з чого вона
складається, за якими розцінками, а
також не було додано акту виконаних
робіт із доданням платіжного документу
на підтвердження оплати цих робіт, тому
суд вважає за необхідне відмовити в
задоволенні вимог позивача про
відшкодування витрат пов'язаних із
наданням правової допомоги, за
недоведеністю.

На підставі викладеного, ст.. ст.. 625, 755,
756 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60,
84, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України суд ,-

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу в розмірі 79930 грн., а також на
відшкодування понесених судових
витрат пов'язаних із спалою судового
збору 799,30 грн., всього 80729,30 грн.
(вісімдесят тисяч сімсот двадцять
дев'ять гривень тридцять копійок)

В інший частки позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано відповідачем через
Київський районний суд м. Сімферополя
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Позивачем на рішення може бути подана
апеляційна скарга в Апеляційний суд
Автономної Республіки Крим протягом
десяти днів з дня його проголошення
через Київський районний суд м.
Сімферополя. Позивачем на рішення може
бути подана апеляційна скарга в
Апеляційний суд Автономної Республіки
Крим протягом десяти днів з дня його
проголошення через Київський районний
суд м. Сімферополя.

Суддя
Тонкоголосюк О. В.