У Х В А Л А

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Мегабанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної
заборгованості за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Мегабанк» на рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Мегабанк» (далі - ПАТ
«Мегабанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до умов кредитного договору
від 14 лютого 2008 року ОСОБА_3 отримала
кредитні кошти у розмірі 146 500 грн. На
забезпечення виконання умов
кредитного договору банк того ж дня
уклав договір поруки із ОСОБА_4 У
результаті порушення умов кредитного
договору за позичальником утворилась
заборгованість, яку було стягнуто
рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 12 грудня 2009 року.
Посилаючись на те, що за час розгляду
справи судом утворилась
заборгованість з відсотків за
користування кредитом, позивач просив
стягнути з відповідача заборгованість
у розмірі 15 903 грн.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 11 лютого 2013 року позов
ПАТ «Мегабанк» задоволено. Стягнуто
солідарно зі ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Мегабанк» заборгованість за
відсотками у розмірі 15 903 грн. 73 коп.
Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 23 жовтня 2013
року рішення районного суду змінено.
Позов ПАТ «Мегабанк» задоволено
частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ПАТ «Мегабанк»
заборгованість за відсотками у розмірі
1 130 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Мегабанк»
просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що у
результаті неналежного виконання умов
кредитного договору за ОСОБА_3
утворилася заборгованість за
відсотками, яка підлягає стягненню з
неї та з ОСОБА_4 як з її поручителя за
час, що обчислений при розгляді
попередньої справи та ухваленні
рішенні суду до дня набрання ним
законної сили.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив із
того, що банк звернувся до суду з
пропуском строку позовної давності
відносно вимог про стягнення
заборгованості за відсотками з 07 липня
2009 року по 11 грудня 2009 року, що є
підставою для відмови у позові в цій
частині.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до
умов кредитного договору від 14 лютого
2008 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у
розмірі 146 500 грн. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір
поруки.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 12 грудня 2009 року із
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 159 151 грн. 87 коп. та припинено
дію кредитного договору. Рішення суду
набрало законної сили 23 грудня 2009 року.

Пред'являючи позов, ПАТ «Мегабанк»
посилався на те, що за час розгляду
справи про стягнення з відповідачів
суми основної заборгованості, за ними
виникла заборгованість зі сплати
відсотків за користування кредитом,
оскільки ухваленням судового рішення
зобов'язання, яке не виконано, не
припиняється.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, а
на стадії апеляційного провадження
здійснюється лише перевірка
законності й обґрунтованості рішення
суду (стаття 303 ЦПК України), то заява
про застосування позовної давності
може бути розглянута, якщо вона подана
під час розгляду справи в суді першої
інстанції.

Апеляційний суд дійшов до помилкового
висновку про можливість застосування
строку позовної давності до спірних
правовідносин, оскільки до ухвалення
рішення районним судом відповідачі із
заявами про застосування строку
позовної давності не зверталися, а на
стадії апеляційного провадження таке
право у них відсутнє. Задовольнивши
заяву ОСОБА_3 про застосування строку
позовної давності, яку вона подала на
стадії апеляційного провадження (а.с.
97-98), апеляційний суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору по суті. При цьому відповідачі
були повідомлені про дату судового
засідання в районному суді, ОСОБА_4
подала заяву про розгляд справи за її
відсутності, отже вони повністю
реалізували свої процесуальні права
(ст. ст. 27, 31 ЦПК України)

Суд першої інстанції, на підставі
наданих сторонами доказів, які
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), з урахуванням заяви ОСОБА_4
про визнання позову, вірно встановив,
що у результаті несвоєчасного
погашення кредиту за ОСОБА_3 утворилася
заборгованість зі сплати відсотків за
користування кредитом у період з 07
липня 2009 року по 23 грудня 2009 року, яку
вона та її поручитель у добровільному
порядку не сплатили.

При цьому районний суд вірно визначив
розмір заборгованості, яку правомірно
стягнув з відповідачів.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, вирішив спір у
відповідності до закону, який підлягав
застосуванню, та дійшов до правильного
й обґрунтованого висновку про
наявність підстав для стягнення
заборгованості зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Однак вказані обставини не були
враховані апеляційним судом при
дослідженні доказів та ухваленні
оскаржуваного рішення, суд апеляційної
інстанції неправильно застосував
норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 23 жовтня 2013
року скасувати, рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 11
лютого 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська