АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/621/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 20 Гончаренко
Т.В. Доповідач в апеляційній інстанції
Магда Л. Ф. УХВАЛА
27 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Магда Л. Ф. суддів Міщенко
С. В. , Трюхан Г. М. при секретаріБражнюк
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Звенигородського районного суду
Черкаської області від 15 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
треті особи без самостійних вимог на
стороні відповідача: Комунальне
підприємство «Черкаське обласне
об'єднане бюро технічної
інвентаризації», Звенигородська
міська рада, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
вивчивши матеріали справи
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 4 жовтня 2013 р. звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_7, треті особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача: Комунальне підприємство
«Черкаське обласне об'єднане бюро
технічної інвентаризації»,
Звенигородська міська рада, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири.
В позовній заяві вказувала, що 30 жовтня
2010 р. між нею та відповідачем було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, в якому зазначено, що
продаж квартири за домовленістю сторін
було вчинено за 30 000 грн., які отримані
продавцем від покупця в момент
оформлення цього договору.
Позивачка вказує, що даний пункт не
відповідає дійсності, оскільки
фактично вказаний договір
купівлі-продажу було вчинено сторонами
за 29 000 доларів США, які вона передала
продавцеві ОСОБА_7, що підтверджується
Позивачка також зазначила в позові, що
при оформленні вказаного договору
купівлі-продажу квартири вона
ознайомилася з технічним паспортом на
квартиру від 21 жовтня 2010 р., і, як
вбачається із технічного паспорту,
загальна площа квартири складає 43,6 кв.
м., житлова площа - 30,7 кв. м., кількість
кімнат - дві, перший поверх
двоповерхового житлового будинку,
стіни в квартирі цегляні, а також
цегляні і перегородки, які в ній
маються. Лише згодом, коли стала
проживати в придбаній квартирі,
позивачка зрозуміла, що виготовлений
технічний паспорт на квартиру не
відповідає дійсності, а саме те, що
перегородки в квартирі виконані не із
цегли, в дійсності вони виготовлені із
Ознайомившись із інвентаризаційною
справою на придбану квартиру вона
виявила, що до придбання її
відповідачем, квартира мала зовсім
інші характеристики, а саме: загальна
площа 42,1 кв. м., житлова площа 29,2 кв. м.,
кількість кімнат дві, поверх перший у
двоповерховому житловому будинку, та
змінено внутрішнє перепланування
квартири, що підтверджується планом
квартири, складеним 8 жовтня 2007 р., і
відповідачем не було отримано дозвіл
на здійснення перепланування в
З метою приховання здійснених
відповідачем незаконних перепланувань
у квартирі та введення в оману
майбутнього власника квартири, яким
вона стала, відповідачем і було
виготовлено новий технічний паспорт, в
якому не було вказано, що в квартирі
було здійснено перепланування без
відповідних дозволів.
Позивачка, сприймаючи технічний
паспорт, як документ, що об'єктивно
відображає дійсні технічні
характеристики квартири, яку вона
бажала придбати, оскільки він
виготовлений уповноваженими на те
особами, уклала вищевказаний договір
купівлі-продажу квартири, так як ті
технічні дані, які були зазначені в
технічному паспорті її повністю
влаштовували, а саме те, що перегородки
у квартирі виготовлені із цегли, і що в
даній квартирі жодних переобладнань з
моменту її будівництва не проводилось.
Квартиру в якій внутрішні перегородки
виготовлені із гіпсокартону, позивачка
у жодному разі не придбала б, так як ті
якості, які мала така квартира її не
влаштовували, крім того, вартість
квартири за договором, яку вона
придбала, значно нижча ніж та сума, за
Тому позивачка просила суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 30 жовтня 2010
р. між нею та відповідачем ОСОБА_7, з
підстав, передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК
України, стягнути із відповідача на її
користь кошти в сумі 232 000 грн., що
еквівалентно 29 000 доларів США та судові
витрати по справі.
Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області від 15 січня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6
подала апеляційну скаргу в якій
просить про його скасування та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на те, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
не відповідає обставинам, які
встановлені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта
та її представника, які підтримали
апеляційну скаргу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга повинна бути
відхилена виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і оплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із вимогами ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Ст. 215 ЦК визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Ч. 1 ст. 229 передбачено, що якщо особа, яка
вчинила право чин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий право чин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якості
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 230 ЦКУ, на
яку посилалася позивач, як на підставу
визнання договору недійсним, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша ст. 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у
п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідно до статей 229 - 233
ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

У п. 20 вказаної постанови ПВСУ
роз'яснено, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Крім того, ст. ст. 10, 11 ЦПК України
визначено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на те, що позивачка в ході
розгляду справи не надала суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх вимог про підстави
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні її позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
внаслідок перепланування квартири, про
яке продавець її не повідомив, чим ввів
її в оману, знизилася її якість,
перевірялись судом, проте не знайшли
свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира до укладення договору
купівлі-продажу продавцем була
перепланована та відремонтована.

Перепланування в квартирі було
узаконено рішенням Виконавчого
комітету Звенигородської міської ради
№ 363 від 20 жовтня 2010 р., згідно із яким
ОСОБА_7 було дозволено провести
внутрішнє перепланування приміщень в
його квартирі АДРЕСА_1 із зміною
загальної та житлової площ квартири за
рахунок демонтажу кімнатних шаф та
перенесення перегородок між загальною
кімнатою, коридором, кухнею і санвузлом
та доручено Звенигородському
відділенню ЧООБТІ внести відповідні
зміни в технічний паспорт даного
будинковолодіння по факту виконаного
перепланування із збільшенням площ
квартири: загальної площі на 0,8 кв. м,
житлової на 0,62 кв. м.

На підставі вказаного рішення 21 жовтня
2010 р. БТІ було внесено зміни до
технічного паспорту на квартиру, в
якому зазначено якісні характеристики
та площі приміщень квартири.

Посилаючись на те, що внаслідок
перепланування та ремонту квартири
знизилися її якісні показники,
позивачка не надала суду належних
доказів, зокрема і стосовно того, що
міжкімнатні перегородки в квартирі
виконані не із цегли, а з гіпсокартону.

В акті від 1 лютого 2013 р., складеному
комісією з 4-х осіб під головуванням
керуючого справами Звениродського
міськвиконкому, на який позивачка
посилалася як на доказ підтвердження
своїх позовних вимог, зазначено, що зі
слів ОСОБА_6 цегляні перегородки в
квартирі попереднім власником були
замінені на гіпсокартонні.

Отже, комісією не було встановлено, що
перегородки в квартирі виконані із
гіпсокартону, а встановлено цю
обставину зі слів позивачки, тому суд
обґрунтовано не прийняв цей доказ до
уваги.

Інших доказів з приводу погіршення
якості квартири внаслідок здійсненого
відповідачем перепланування та
ремонту позивачка суду не надала.

Крім того, вона повинна була відповідно
до вимог ст. 230 ЦК України довести, що в
діях продавця мав місце умисел на
введення її в оману щодо істотних умов
договору, зокрема якісних
характеристик квартири. Проте таких
доказів позивачкою суду також надано
не було.

Не можуть бути прийняті до уваги і
доводи апелянта про невідповідність
розміру сплачених нею за договором
купівлі-продажу коштів, зазначених у
договорі, розміру реально сплачених
нею продавцю, оскільки зазначаючи
вартість квартири в договорі, сторони
підтвердили своїми підписами, що було
посвідчено нотаріусом, що продаж
квартири за домовленістю сторін
вчиняється за 30 тис. грн., які отримані
продавцем від покупця в момент
оформлення цього договору.

Та обставина, що сторони домовилися між
собою зазначити в договорі занижену
вартість квартири з метою зменшення
витрат на оформлення договору, які
залежать від ціни договору, на чому, як
пояснила апелянт в засіданні
апеляційного суду, наполягав саме
продавець, хоча витрати при оформленні
цього договору вони несли порівну, не
може бути підставою для визнання
договору недійсним, зважаючи на те, що
як зазначалося вище обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
не знаходить підстав для скасування
законного і обґрунтованого рішення
суду. Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити,
рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 15 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи без самостійних
вимог на стороні відповідача:
Комунальне підприємство «Черкаське
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації», Звенигородська
міська рада, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :