Справа
№200/5601/13-ц
Провадження №2/200/1088/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року
Бабушкінський
районний суд

м.
Дніпропетровська

у складі:

Головуючого судді - Циганкова В.О.

при секретарі - Сабій О.В,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства
«Завод «Дніпрошина» про визнання дій
неправомірними, наказів незаконними,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у березні 2011р. звернувся до
суду з позовом до відповідача, в якому
просив визнати неправомірними дії
відповідача про надання йому відпустки
без збереження заробітної плати, а
накази про надання відпусток
недійсними, зобов'язати відповідача
забезпечити його роботою, стягнути
середній заробіток за час примусового
перебування з таких відпустках,
відшкодувати моральну шкоду. У лютому
2012р. позивач свої вимоги уточнив,
просить визнати неправомірними дії
відповідача про надання йому відпусток
без збереження заробітної плати без
його заяв та згоди за період з вересня
2009р. по грудень 2011р. неправомірними, а
самі накази незаконними, стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за вказаний період в сумі
58213грн.43коп., інфляційне знецінення
коштів в сумі 2727грн.16коп., 3% річних в
сумі 1640грн.44коп. та моральну шкоду в
сумі 10000грн.

29 травня 2013 року позивач уточнив
позовні вимоги, просив визнати дії
адміністрації Відкритого Акціонерного
Товариства "Дніпрошина" про видання
наказів про надання ОСОБА_1 відрусток
без збереження заробітної плати з
жовтня 2008 року по 31 липня 2012 року
неправомірними, та визнати ці накази
незаконними; стягнути з ВАТ
"Дніпрошина" на користь позивача
компенсацію за простій з ініціативи
адміністрації в розмірі 2/3
встановленої тарифної ставки з 01.09.2009
року по 31.12.2011року.; стягнути моральну
шкоду, витрати на правову допомогу.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що
відповідач з вересня 2009р. примусово
відправляв його у відпустку без
збереження заробітної плати, хоча заяв
про це він не писав, згоди не давав. На
підставі наказів адміністрації
підприємтво перебувало у простої не з
вини працівників.

В судовому засіданні позивач уточнені
заявлені вимоги підтримав, надав
пояснення аналогічні викладеним у
уточненій 29.05.2013 року позовній заяві,
позовні вимоги просив задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача позовні
вимоги не взнав, просив у задоволені
позовних вимог відмовити. Зазначивши,
що Постановою Господарського суду
Дніпропетровської області від 06.11.2012
року ВАТ "Дніпрошина" визнано
банкрутом, відкрито ліквідаційну
процедуру в справі. Крім того, ОСОБА_1
самостійно звернувся до суду, в
провадженні якого перебуває справа про
банкрутство Відповідача, тому з метою
недопущення розгляду тих самих
позовних вимог різними судами просив
закрити провадження по даній справі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом позивач з 24.09.2009
року перебував з відповідачем у
трудових відносинах, працюючи на
посаді складальника покришок шостого
розряду, що підтверджено наказом про
припинення трудового договору №361 від
22.10.2012 року.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 07.11.2013р.
ліквідатора ВАТ "Дніпрошина"
зобов'язано розглянути вимоги
кредитора ОСОБА_1

Згідно ст.84 КЗпП України та ст.26 Закону
України «Про відпустки» відпустка без
збереження заробітної плати може
надаватися лише за заявами працівників
у зв'язку з сімейними обставинами та з
інших причин на строк обумовлений
працівником та власником або
уповноваженим ним органом, але не
більше ніж 15 календарних днів на рік.

У своєму позові позивач стверджує, що
відповідач за відповідними наказами
відправляв його у відпустку без
збереження заробітної плати без його
згоди та відповідних заяв. Однак
зазначеним обставинам позивач доказів,
як це передбачено ст.ст.10,60 ЦПК України,
суду не надав. Витребувані судом за
клопотанням позивача накази про
надання ОСОБА_1 відпустки без
збереження заробітної плати, також не
доводять що саме, позивач ОСОБА_1
відправлявся у відспустку без
збереження заробітної плати (том.ІІ).

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з відповідача на користь
позивача 2/3 тарифної ставки за час
простою не з вини позивача з 01.09.2009 року
по 31.12.2011рік суд приходить до
наступного. Згідно ст.34 КЗпП України
простій - це зупинення роботи,
викликане відсутністю організаційних
або технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути
переведені за їх згодою з урахуванням
спеціальності і кваліфікації на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації на весь час
простою або на інше підприємство, в
установу, організацію, але в тій самій
місцевості на строк до одного місяця.
Статтею 113 КЗпП України передбачено, що
час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу).

Про початок простою, крім простою
структурного підрозділу чи всього
підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича
ситуація, небезпечна для життя чи
здоров'я працівника або для людей, які
його оточують, і навколишнього
природного середовища не з його вини,
за ним зберігається середній
заробіток.

Час простою з вини працівника не
оплачується.

На період освоєння нового виробництва
(продукції) власник або уповноважений
ним орган може провадити робітникам
доплату до попереднього середнього
заробітку на строк не більш як шість
місяців.

Отже, вирішуючи спір про оплату
простою, суди повинні з'ясовувати факт
простою й наявність чи відсутність
вини працівника в цьому. Відповідно до
пункту 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» у
справах за позовами про оплату простою
необхідно виходити як із правил ст. 113
КЗпП, так і з відповідних норм інших
актів законодавства, маючи на увазі,
зокрема, таке:

1) оплата часу простою не з вини
працівника у розмірі не нижче двох
третин тарифної ставки встановленого
йому розряду ставиться у залежність
від повідомлення ним про початок
простою власника або уповноважений ним
орган (бригадира, майстра, інших
службових осіб) у тому разі, коли не
йдеться про простій певного
структурного підрозділу чи всього
підприємства;

2) за час простою, коли виникла
виробнича ситуація, небезпечна для
здоров'я чи життя працівника або для
людей, які його оточують, і
навколишнього природного середовища
не з вини працівника, за ним
зберігається середній заробіток; 3)
відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі
простою підприємства (установи,
організації) з не залежних від
працівників причин власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
може у визначеному колективним
договором порядку надавати відпустки
без збереження або з частковим
збереженням заробітної плати. За цих
умов надання відпустки не ставиться у
залежність від подання працівником
заяви і термін перебування в ній не
входить до часу оплачуваного простою,
якщо це передбачено колективним
договором;

4) простій з вини працівника в
будь-якому разі оплаті не підлягає.

Заперечуючи проти позову, відповідач
зазначав, що в період визначений
позивачем простоєм, позивач ОСОБА_1 був
відсутній на робочому місці в зв'язку
зі зменшенням балансу робочого часу.

Як простій можуть бути кваліфіковані
лише ті випадки, коли працівник
приходить на роботу, але не працює з
причин відсутності
матеріально-технічного забезпечення
виробництва, незабезпечення
технологічною документацією,
несправності устаткування, простою з
інших причин, не пов'язаних з виною
працівника. Якщо працівник через
простій самовільно не приходить на
роботу чи іде з роботи, він не має права
вимагати оплати відповідного часу
простою з підстав, передбачених ст. 113
КЗпП України.

У матеріалах справи містяться табеля
обліку робочого часу, з яких
вбачається, що позивач тривалий час на
роботу не виходив, що підтверджується і
власними поясненнями позивача,
зазначав, що в зазначений період не був
присутнім на робочому місці з того, що
не був допущений до роботи. Крім того, в
судовому засіданні встановлено, що
позивач відповідача про простій не
повідомляв.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 2/3 тарифної ставки за час
простою не з вини позивача з 01.09.2009 року
по 31.12.2011рік не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У судовому засіданні не встановлено
порушення з боку відповідача трудових
прав позивача, які спричинили йому
моральні страждання.

За таких обставин, у задоволенні позову
необхідно відмовити у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.10,11,57,60,88,209,212,214-215,218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства
«Завод «Дніпрошина» про визнання дій
неправомірними, наказів незаконними,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди - відмовити в повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення. Апеляційна скарга
подається до Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя
В.О. Циганков