Ухвала

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит», приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню, за касаційними
скаргами приватного нотаріуса ОСОБА_5
та публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» на рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит»), приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню, посилаючись на
те, що 20 березня 2007 року між банком та ПП
ОСОБА_6 укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит у розмірі 1 млн 200 тис. грн
строком до 19 березня 2009 року.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору цього ж дня між нею
та банком укладено договір іпотеки, за
яким вона передала банку нерухоме
майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

28 лютого 2011 року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий
напис, за яким за рахунок коштів,
отриманих від реалізації квартири
АДРЕСА_1, задоволено вимоги банку про
стягнення частини кредитної
заборгованості за період з 01 листопада
2008 року до 15 травня 2009 року в межах
вартості предмета іпотеки в сумі 821 131
грн.

Посилаючись на те, що, вчиняючи
виконавчий напис, нотаріусом не
дотримана форма виконавчого напису, не
зазначено суму заборгованості, що
підлягає стягненню, позивач просила
визнати зазначений виконавчий напис
нотаріуса таким, що не підлягає
виконанню.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21 серпня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 15 жовтня 2013 року, позов
задоволено. Визнано таким, що не
підлягає виконанню, виконавчий напис
від 28 лютого 2011 року, вчинений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований у реєстрі за № 454 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
- квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3,
в рахунок задоволення вимог ПАТ «Банк
Фінанси та кредит» за кредитним
договором від 20 березня 2007 року
№ 24-03/07.

У поданих касаційних скаргах приватний
нотаріус ОСОБА_5 та ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» просять зазначені судові
рішення скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені в справі
судові рішення не відповідають.

Установлено, що 20 березня 2007 року між
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ПП
ОСОБА_6 укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит у розмірі 1 млн 200 тис. грн
строком до 19 березня 2009 року.

На забезпечення виконання умов
кредитного договору цього ж дня між
ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
укладено договір іпотеки, за яким вона
передала банку нерухоме майно -
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Узгоджена вартість предмета іпотеки
відповідно до п. 3 іпотечного договору
становить 821 131 грн відповідно до
висновку суб'єкта оціночної
діяльності.

У зв'язку з неналежним виконанням ПП
ОСОБА_6 умов кредитного договору банк
відповідно до ст. ст. 33, 35 Закону України
«Про іпотеку» направив на адресу
боржника та іпотекодавця (позивача)
письмову вимогу про усунення порушень
кредитного договору, яку остання
отримала 18 червня 2009 року (а.с. 51-55), в
якій, зокрема, попереджалося про
звернення стягнення на іпотечне майно
в разі невиконання вимог банку про
повернення кредиту.

У лютому 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернулося до приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою
про вчинення виконавчого напису.

28 лютого 2011 року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 вчинено виконавчий
напис, за яким за рахунок коштів,
отриманих від реалізації квартири
АДРЕСА_1, задоволено вимоги банку про
стягнення частини кредитної
заборгованості за період з 01 листопада
2008 року до 15 травня 2009 року в межах
вартості предмета іпотеки в сумі 821 131
грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд,
задовольняючи позов, виходив із того,
що оспорюваний виконавчий напис не
відповідає встановленим вимогам щодо
його змісту, зокрема, не вказано
загальний розмір заборгованості за
кредитним договором, в рахунок якої
звернуто стягнення на майно, що є
предметом іпотеки, та всі її складові
відповідно до заяви банку: суму
основного боргу за кредитом, розмір
процентів, що належать до стягнення.
Крім цього, з тексту виконавчого напису
вбачається, що нотаріусом фактично
самостійно визначено вартість
предмета іпотеки у розмірі 821 131 грн,
тоді як оцінка іпотечного майна
повинна визначатися під час його
реалізації в порядку, встановленому
Законом України «Про виконавче
провадження», та відповідно до Закону
України «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні».

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про
нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі
написи, якщо подані документи
підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем та за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло не
більше трьох років, а у відносинах між
підприємствами, установами та
організаціями - не більше одного року.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження факту безспірності
вимог за вказаним написом нотаріусу
було надано: іпотечний договір від 20
березня 2007 року, реєстровий № 259,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5 (оригінал), додаткову угоду до
договору від 28 листопада 2007 року; копію
договору про невідновлювальну
кредитну лінію М 24-03/07 від 20 березня 2007
року; детальний розрахунок
заборгованості; копію вимоги від 15
травня 2009 року до ОСОБА_3 про усунення
порушення та копію поштового
повідомлення з відміткою про отримання
рекомендованого листа.

Відповідно до зазначеної вимоги станом
на 28 квітня 2009 року, тобто по закінченні
строку кредиту, заборгованість за
кредитним договором становила 1 321 911
грн 10 коп., з яких: 1 млн 200 тис. грн - борг
за кредитом, 121 911 грн 10 коп. -
заборгованість за простроченими
процентами за користування кредитом.

На обставини зменшення зазначеної
заборгованості з моменту після
отримання вимоги банку та до моменту
вчинення виконавчого напису позивач,
звертаючись до суду з позовом, не
посилалася, відповідні докази в
матеріалах справи відсутні, отже,
доказів наявності спору щодо розміру
боргу матеріали справи не містять.

В оспорюваному виконавчому написі
зазначено про задоволення вимог банку
за період з 15 травня 2008 року до 15 травня
2009 року в розмірі частини
заборгованості за кредитом в межах
вартості предмета іпотеки в сумі 821 131
грн.

Відповідно до ст. 89 Закону України «Про
нотаріат» у виконавчому написі повинні
зазначатися: дата (рік, місяць, число)
його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по
батькові нотаріуса, який вчинив
виконавчий напис; найменування та
адреса стягувача; найменування, адреса,
дата і місце народження боржника, місце
роботи (для громадян), номери рахунків в
установах банків (для юридичних осіб);
строк, за який провадиться стягнення;
суми, що підлягають стягненню, або
предмети, які підлягають витребуванню,
в тому числі пеня, проценти, якщо такі
належать до стягнення; розмір плати,
сума державного мита, сплачуваного
стягувачем, або мита, яке підлягає
стягненню з боржника; номер, за яким
виконавчий напис зареєстровано; дата
набрання юридичної сили; строк
пред'явлення виконавчого напису до
виконання.

Зазначаючи про відсутність в
оспорюваному виконавчому написі
загального розміру заборгованості, суд
не врахував, що ст. 89 зазначеного Закону
такої вимоги не містить, та не звернув
уваги на те, що позивач як майновий
поручитель несе відповідальність
виключно в межах вартості іпотечного
майна.

Отже, враховуючи, що заборгованість за
кредитом становила 1 млн 200 тис. грн, у
суду були відсутні підстави для
висновків про порушення при вчиненні
виконавчого напису в межах вартості
майна - 821 131 грн вимог ст. 89 Закону
України «Про нотаріат».

Таким чином, на порушення вимог ст. ст.
214, 215 ЦПК України суд на зазначене уваги
не звернув, пояснень відповідачів в
достатньому обсязі не перевірив, не
визначився із характером спірних
правовідносин, не надав їм оцінки та не
вирішив, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги приватного нотаріуса
ОСОБА_5 та публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

О.М.
Ситнік