АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3861/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець
Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Сливка А.В.,

за участю:

представника позивача

та третьої особи ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 23 січня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_6
про зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні житловим приміщенням та
вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5, в якому
просила: зобов'язати відповідача не
чинити їй перешкод у користуванні 3/8
частинами квартири АДРЕСА_1 та вселити
її в квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог
вказувала, що є власником 3/8 частин
квартири АДРЕСА_1. Співвласником іншої
частини квартири на даний час є
відповідачка, яка чинить їй перешкоди у
користуванні квартирою, чим порушує її
право власності на належну їй частку
спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23.01.2014 позов
задоволено: зобов'язано ОСОБА_3 не
чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні
власністю - 3/8 частинами квартири
АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_5 у зазначену
квартиру.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на незаконність і
необґрунтованість рішення, просить
його скасувати та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову. Вважає,
що суд першої інстанції передчасно
ухвалив оскаржуване рішення, оскільки
на даний час їй та третій особі не
видано свідоцтво про право на спадщину
після смерті матері на 1/8 частину
спірної квартири. Крім цього вказує, що
суд не дав оцінки тому факту, що
позивачка забезпечена житлом і має у
власності іншу квартиру, а також не
врахував, що спільне володіння і
користування квартирою є неможливим у
зв'язку з складними особистими
стосунками між сторонами.

В судовому засіданні відповідач та її
представник підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представник позивача та третьої особи
в судовому засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка,
як власниця частини квартири, має право
на володіння і користування квартирою,
а дії відповідача по чиненню позивачу
перешкод у користуванні квартирою
суперечать закону.

Вказаний висновок суду є законним і
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що згідно із свідоцтвом про
право власності на житло № 1406 від 15.07.1993
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних частках
кожному належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.
118).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 і після його
смерті відкрилась спадщина, яка
складається з Ѕ частини квартира
АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19.02.2009 позивачу
на праві приватної власності належить
3/8 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.7).

Як вбачається із листа Київського
міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
№ 11706 (И-2013) від 30.05.2013 замовлення
позивача на технічну інвентаризацію
квартири АДРЕСА_1 не було виконано, у
зв'язку із тим, що особи, які були
присутні в квартирі, відмовили у
наданні доступу для проведення
обстеження (а.с.11).

З пояснень сторін та з сукупності
даних, які містяться в матеріалах
справи вбачається, що між сторонами
існують неприязні стосунки і
відповідач категорично не
погоджується на проживання позивача в
квартирі та чинить останній перешкоди
як у доступі до квартири так і щодо
проживання в ній, що не заперечується
сторонами і також зазначено й в
апеляційній скарзі.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи та проаналізувавши
норми закону, які регулюють спірні
правовідносини сторін, суд першої
інстанції дійшов цілком правомірного
висновку про порушення права власності
позивача з боку відповідача та, як
наслідок, ухвалив рішення про
зобов'язання не чинити перешкод в
користуванні власністю та вселення у
квартиру.

Доводи апеляційної скарги щодо
передчасності ухвалення судом рішення
є безпідставними, оскільки порушене
право підлягає судовому захисту у
спосіб визначений законом, а не видача
свідоцтва про право на спадщину на іншу
частину квартири не може вплинути на
право позивача, як власника частини
квартири, користування нею.

Також не заслуговують на увагу доводи
скарги про те, що суд не дав оцінки тому
факту, що позивачка забезпечена житлом
і має у власності іншу квартиру,
оскільки дана обставина знову ж таки не
впливає та не дає підстав вважати, що
позивачка маючи у власності інше житло
не має права користування квартирою, 3/8
частини якої належать їй на праві
власності.

Щодо посилань апелянта на складні
особисті стосунками між сторонами, які
унеможливлюють спільне проживання, то
слід зазначити, що в межах розгляду
даної справи ці обставини не мають
значення для правильного вирішення
справи в межах заявлених позовних
вимог.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 січня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді