Провадження №2/761/138/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 січня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:
Голік Н.О.

при секретарі :
Нечипорук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідача про розірвання
договору довічного утримання, в якому
просила розірвати договір довічного
утримання, укладений 19.08.2004 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що після
отриманої травми - перелому шийки бедра
19 серпня 2004 року, знаходячись у
безпорадному стані позивач погодилася
з пропозицією її сусідки та уклала з
ОСОБА_3 договір довічного утримання,
який було посвідчено державним
нотаріусом Першої київської
нотаріальної контори ОСОБА_4 та
зареєстровано в реєстрі за № 17-8659.
Відповідно до умов п. 1 Договору
відповідач взяла на себе зобов'язання
довічно надавати позивачу матеріальне
забезпечення, що полягає відповідно до
п. 7 Договору у вигляді: забезпечення
позивача харчуванням, одягом,
лікуванням, доглядом, необхідною
допомогою, у тому числі медичною,
надання побутових послуг. Також
сторони погодили, що грошова оцінка
такого матеріального забезпечення
складає 150 грн. на місяць. Взамін цього
позивач передала відповідачу у
власність двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1. Вказує, що лише деякий час на
початку дії договору довічного
утримання відповідач сумлінно
виконувала свої зобов'язання, а з 2005
року перестала приходити до позивача і
забезпечувати харчуванням та доглядом.
Після погрози позивача про звернення
до суду з позовом про розірвання
договору, відповідач з серпня 2012 року
почала приходити до позивача, але
ніякої допомоги позивачу не надавала,
лише ображала та погрожувала фізичним
насильством. Позивач через укладений
договір не має змоги звернутися до
соціальної служби за місцем проживання
та укласти з нею договір на
обслуговування. Допомагають позивачу
також сусіди та племінник, бо не маючи
змоги вільно пересуватись, позивач не
може придбати продукти харчування,
ліки, прибрати в квартирі. Також як
ветеран війни позивач має пільги щодо
оплати за житлово-комунальні послуги,
тому відповідач укладаючи договір та
зобов'язуючись оплачувати квартирну
плату, знала про те, що зазначений пункт
договору виконувати не має потреби.
Зазначає, що обставити згідно з п. 1 ч.
ст. 755 ЦК України можуть бути підставою
для розірвання укладеного між
позивачем та відповідачем договору
довічного утримання. Позивач 29.11.2012
року надіслала відповідачу письмову
пропозицію про розірвання договору,
яку відповідач не підтримала.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити в повному
обсязі.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечували та просили
відмовити в їх задоволенні в повному
обсязі. Відповідач, зокрема, зазначила,
що сумлінно і добросовісно виконує
обов'язки за договором, купує ліки,
продукти і готує їжу позивачу, та на
прохання позивача купує те, що вона їй
замовляє, проводить прибирання
квартири, пере речі та сплачує за
комунальні послуги.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача та його
представника, свідчення свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов не підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що 19.08.2004 року між
ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач)
було укладеного договір довічного
утримання, який посвідчений державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4 та
зареєстровано у реєстрі за №17-8659.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до п.1 договору довічного
утримання, позивач ОСОБА_1 (відчужувач)
передає у власність відповідачу ОСОБА_2
(набувачу) квартиру АДРЕСА_1, взамін
чого ОСОБА_2 (набувач) бере на себе
зобов'язання надавати відчужувачу
довічно матеріальне забезпечення.

Відповідно до п. 7 договору довічного
утримання, ОСОБА_2 (набувач)
зобов'язалась довічно повністю
утримувати ОСОБА_1 (відчужувач), що
визначається у вигляді: забезпечення
ОСОБА_1 харчуванням, одягом, лікуванням,
доглядом, необхідною допомогою, у тому
числі медичною, надання побутових
послуг, грошова оцінка такого
матеріального забезпечення складає 150
грн. щомісячно; у випадку інфляції така
оцінка підлягає індексації у порядку,
встановленому законом; забезпечення
відчужувача безоплатним довічним
проживанням у АДРЕСА_1; щомісячної
сплати квартирної плати за відчужувану
квартиру.

Відповідно до п. 7 Договору у вигляді:
забезпечення позивача харчуванням,
одягом, лікуванням, доглядом,
необхідною допомогою, у тому числі
медичною, надання побутових послуг.
Також сторони погодили, що грошова
оцінка такого матеріального
забезпечення складає 150 грн. на місяць.

Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є
вільними в укладені договору та
визначенні його умов з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства тощо.

Договір довічного утримання
підписаний власноручно як позивачем
так і відповідачем, що не заперечується
сторонами.

Згідно п.п.9,15 договору довічного
утримання, сторони підтвердили, що
договір відповідає їхнім дійсним
намірам і не носить характеру
фіктивного та удаваного правочину, а
також не є зловмисним договором; зміст
ст.ст.744-757 ЦК України сторонам
роз'яснено.

Посилання позивача на те, що відповідач
лише деякий час на початку дії договору
довічного утримання сумлінно
виконувала свої зобов'язання, а з 2005
року перестала приходити до позивача і
забезпечувати її харчуванням та
доглядом, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи та
спростовуються поясненнями сторін та
свідченнями свідків.

Крім того, позивачем не надано доказів
щодо намірів розірвати договір з
відповідачем з 2005 року по листопад 2012
року, на підставі невиконання умов
договору, а лише листом від 29.11.2012 року
позивач звернулася до відповідача з
пропозицією про розірвання договору
довічного утримання без пояснень
причин та 05.12.2012 року, не дочекавшись
відповіді відповідача позивач подала
позов до суду.

На лист позивача від 29.11.2012 року
відповідач повідомив позивача листом
від 07.12.2012 року про виконання
відповідачем всіх умов договору, а
саме: сплату комунальних платежів, два
рази на день проводить харчування
позивача, догляд, надає необхідну
допомогу, прибирання квартири, надає
інші послуги за потребою позивача,
двічі на рік возить позивача на
лікування в лікарню.

Посилання позивача на те, що через
укладений договір вона не має змоги
звернутися до соціальної служби за
місцем проживання та укласти з нею
договір на обслуговування, судом не
приймається як належний доказ,
оскільки він не стосується предмету
спору.

Щодо твердження позивача про додаткову
допомогу їй сусідів та племінника у
придбанні продуктів харчування та
ліків на її прохання, то вказана
допомога є волевиявленням позивача та
не суперечить договору довічного
утримання.

В ході розгляду справи та надання
пояснень позивачем та відповідачем,
судом з'ясовано, що відповідач кожного
ранку проводила прибирання в квартирі
позивача замітаючи сміття, що не
подобалося позивачу. Крім того, позивач
підтвердила, що відповідач проводить
прання об'ємних речей, зокрема
постільної білизни, зранку готує
позивачу сніданок.

Також відповідач здійснює оплату
комунальних послуг, що не
заперечується позивачем.

Позивачем та свідками не спростовано
факт того, що позивач, маючи
малорухливий стан, завжди перебуває в
чистому одязі та в прибраній квартирі,
а також, що купанням позивача, пранням
об'ємної білизни, прибиранням квартири
займається саме відповідач.

Також не спростовано позивачем та
свідками факт купівлі відповідачем
ліків та продуктів харчування. Щодо
надання коштів відповідачу на
проведення вказаних закупівель
позивачем не надано належних та
допустимих доказів.

Позивачем не надано належних доказів
щодо неналежного виконання
відповідачем взятих за договором
зобов'язань.

Також в судовому засіданні було
з'ясовано, що відповідачка здійснює
прибирання в квартирі, проводила
закупівлю продуктів харчування, а
також готувала їжу та сплачувала за
житлово-комунальні послуги.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
невиконання умов договору довічного
утримання відповідачем.

Матеріалами справи, поясненнями сторін
та свідченнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11,
ОСОБА_12 не підтверджено факт
невиконання відповідачем умов
договору, оскільки прохання купити
додатково продукти чи ліки не є
порушенням умов договору.

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір
довічного утримання може бути
розірваний за рішенням суду: 1) на
вимогу відчужувача або третьої особи,
на користь якої він був укладений, у
разі невиконання або неналежного
виконання набувачем своїх обов'язків,
незалежно від його вини; 2) на вимогу
набувача.

Між тим, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом (ч. 1
ст. 525 цього Кодексу).

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивач у судовому засіданні не довела
та не підтвердила належними та
допустимими доказами того факту, що
відповідач не виконує умови договору
довічного утримання, який був
укладений та власноручно підписаний
сторонами.

Оскільки одностороння відмова
відчужувача (позивача по справі) від
договору довічного утримання в силу
положень ст. 755 ЦК України не є
підставою для його розірвання, то
підстав для задоволення позову немає.

Судові витрати у відповідності до ст.88
ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись
вимогами ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання договору
довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
районний суд.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: