Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Соловей Р.С.
Провадження № 22ц/782/4993/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області

у складі: головуючого Соловей Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Івасенку І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 24 жовтня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання її такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, третя особа, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- ОСОБА_4, за зустрічною позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання
права користування житловим
приміщенням та про вселення, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, - Служба у справах
дітей Жовтневої районної у місті
Луганську ради,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року позивачка ОСОБА_5
звернулась з позовною заявою, яка
надалі нею уточнювалась (а. с. 148 - 149), та
остаточно на підставі ст. ст. 72, 107
Житлового кодексу України, ч. 2 ст. 405 ЦК
України просила визнати відповідачку
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1.

В жовтні 2012 року відповідачка ОСОБА_2
подала зустрічну позовну заяву, якою
просила визнати за нею та її малолітнім
сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
користування жилим приміщенням у
квартирі, розташованій за вказаною
вище адресою, та вселити її разом із
сином у зазначену квартиру (а. с. 29 - 35).

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі:
визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1; у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено за необґрунтованістю вимог.

Відповідачка ОСОБА_2, не погодившись з
рішенням суду першої інстанції,
вважаючи його незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, з висновками
суду, що не відповідають обставинам
справи, подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її вимоги у
зустрічному позові, а ОСОБА_3 відмовити
у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
апелянта, представника позивачки,
дослідивши письмові докази у справі,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими у
судовому засіданні.

Згідно з положеннями статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи. Згідно із статтею 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Оскаржуване рішення не відповідає
вказаним вище вимогам.

Судом правильно встановлено наступні
фактичні обставини у справі. Спірна
квартира АДРЕСА_1, належить на праві
власності позивачці ОСОБА_3 та її сину
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 28.04.1993 р. та
відповідно до витягу МКП БТІ про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (а. с. 5 - 6).

Відповідачка ОСОБА_2 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 01.09.2006
р., що підтверджується свідоцтвом про
шлюб, виданим Відділом державної
реєстрації шлюбів та народжень
Луганського МУЮ (а. с. 36). Цей шлюб було
розірвано рішенням Жовтневого
районного суду м. Луганська від 30.11.2012 р.
(а. с. 77). Відповідачка була
зареєстрована у спірній квартирі з
22.12.2007 р. після вселення до неї зі згоди
власників квартири, як дружина ОСОБА_4
Син ОСОБА_2 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
народжений від її шлюбу з ОСОБА_4 (а. с.
37), також зареєстрований у спірній
квартирі що підтверджується довідками
про склад сім'ї, виданими ПП
«Луганьбудсервіс» (а. с. 8, 38).

Вказані обставини жодною із сторін не
заперечуються.

Відмовляючи відповідачці ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог та
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції керувався
положеннями ст. ст. 33, 41 Конституції
України, ч. 4 ст. 9, ст. ст. 150, 156 ЖК України,
ч. 1 ст. 29, ст. 383, ч. 2 ст. 405 ЦК України. Суд
виходив з того, що, будучи
зареєстрованою у спірній квартирі зі
згоди її власників яке член сім'ї
ОСОБА_4, відповідачка ОСОБА_2 переїхала
з липня 2011 року до своїх батьків, вільно
обравши таким чином інше постійне
місце проживання; у спірній квартирі не
проживає без поважних причин понад рік,
що підтверджується відповідним
доказами, комунальні послуги не
сплачує. На думку суду першої
інстанції, відповідачкою не доведено,
що власниками квартири здійснювались
перешкоди у користуванні нею
квартирою.

Колегія суддів не може погодитись з
висновками суду в оскаржуваному
рішенні, оскільки вони не відповідають
встановленим фактичним обставинам та
нормам матеріального права.

Право власності ОСОБА_3, як власника
квартири, регулюється положеннями ст.
ст. 319 та 321 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 статті 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК
України встановлено, що право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Права користування житловим
приміщенням у спірній квартирі ОСОБА_2
та її малолітнім сином врегульовані
приписами частини першої, другої та
четвертої статті 156 Житлового кодексу
України, згідно з якими члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Частиною другою статті 64 ЖК України
визначено, що до членів сім'ї наймача
належать, зокрема, дружина наймача, їх
діти і батьки.

Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 405 ЦК
України, члени сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону.

Як встановлено у справі, позивачка
вселилась у спірну квартиру за адресою
АДРЕСА_1, а також була зареєстрована у
цій квартирі за згодою її власників,
зокрема, позивачки ОСОБА_5 Малолітній
син ОСОБА_2 ОСОБА_6, який є також і сином
співвласника квартири ОСОБА_4,
зареєстрований у вказаній квартирі, та
на його вселення до батьків, як
встановлено ст. 156 ЖК України, згоди
власника не потрібно. Із справи
вбачається, що правом користування
спірною квартирою з боку відповідачки
ОСОБА_2, яке виникло у неї за згоди
власників квартири, позивачка ОСОБА_5
не позбавлена права власності на
вказану квартиру; відповідачка на
право власності щодо спірної квартири
вимог не заявляє та права власності
позивачки ОСОБА_5 не оспорює.

Суд у оскаржуваному рішенні дійшов
висновку, погоджуючись з доводами
позивачки ОСОБА_5, дійшов висновків, що
відповідачка ОСОБА_2 в липні 2011 р.
переїхала на постійне місце проживання
до своїх батьків, без поважних причин
не проживає у спірній квартирі понад
один рік. При цьому суд першої
інстанції посилається на такі докази,
як акт сусідів, затверджений філією ПП
«Луганьбудсервіс» (а. с. 7), та на
показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_9, які пояснили, що з липня 2011 року
ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживала,
а в червні-липні 2011 року вона разом із
своїм батьком вивозила речі, які
знаходилися в мішках.

Згідно з. ч. 2 статті 405 Цивільного
кодексу України член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником
житла або законом.

Апелянт, заперечуючи висновок суду про
те, що вона виїхала на інше постійне
місце проживання, а також те, що
вивозила речі до батьків, зазначає, що в
липні 2011 р. з метою оздоровлення дитини
вона та ОСОБА_4 виїздили до м. Євпаторії,
звідки змушені були достроково
повернутися через хворобу дитини.
ОСОБА_4, який вирішив повернутися для
продовження відпочинку, привіз її з
хворою дитиною до її батьків,
посилаючись на те, що їй легше буде
доглядати за дитиною з їхньою
допомогою. Надалі, повернувшись з
відпочинку, ОСОБА_4 з тими ж доводами не
забирав її додому, посилаючись на умови
своєї роботи. При цьому, як стверджує
апелянт, ОСОБА_4 створював видимість
нормальних сімейних стосунків,
зокрема, допомагаючи транспортом для
відвідування лікарень. Та, як
з'ясувалося потім, насправді він
підтримував вже тоді стосунки з іншою
жінкою. ОСОБА_4 перестав надавати їй
(апелянту) грошову допомогу, і вона, не
маючи коштів, оскільки не працювала у
зв'язку з відпусткою по догляду за
дитиною, вимушена була тимчасово
мешкати у своїх батьків на їх
утриманні. В грудні 2011 р., як зазначає
апелянт, вона не змогла потрапити до
спірної квартири, оскільки замок було
змінено, і лише в квітні 2012 року
позивачка ОСОБА_5 та ОСОБА_4 погодилися
надати їй ключі від спірної квартири,
після чого вона протягом двох днів
робила там прибирання, а надалі знову
не змогла потрапити у вказану квартиру,
оскільки замок знову було змінено.

Отже, апелянт не заперечує тієї
обставини, що з липня 2011 року вона не
жила у спірній квартирі, але
обґрунтовує це об'єктивними та
поважними причинами. Зазначені вище
доводи апелянта, на думку колегії
суддів, заслуговують на увагу.
Позивачкою ОСОБА_5 та наявними у справі
доказами вказані доводи апелянта не
спростовано.

Натомість, на підтвердження своїх
доводів відповідачка ОСОБА_2 надала
докази, які, на думку колегії суддів,
підтверджують поважність причин її не
проживання у спірній квартирі.

Так, з копій листів ОСОБА_10 (матері
відповідачки ОСОБА_2) та самої ОСОБА_2
до ГУМВС України в Луганській області,
з відповідей ГУМВС України в
Луганській області, постанови
Жовтневого РО ЛГУ ГУМВС України в
Луганській області від 04.08.2012 р.
вбачається, що в сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2
мала місце конфліктна ситуація,
склались неприязні відносини, ОСОБА_4
перешкоджає проживанню ОСОБА_2 у
спірній квартирі, двічі змінював на
вхідних дверях замок (а с. 39 - 41, 162 - 172).

Крім того, свідок ОСОБА_11 підтвердила,
що в липні 2012 року ОСОБА_2 не змогла
потрапити до квартири, оскільки у
вхідних дверях були замінені замки. Цей
же свідок підтвердила пояснення
апелянта про те, що у травні 2012 року
остання робила прибирання у спірній
квартирі та наявність на той час в
квартирі її (апелянта) особистих речей
та речей дитини. Свідки ОСОБА_10 та
ОСОБА_12 підтвердили, що ОСОБА_4
перешкоджав їх доньці ОСОБА_2 з дитиною
проживати у спірній квартирі, а також
що речі із спірної квартири вони не
забирали.

Вказані докази колегія суддів вважає
об'єктивними та достовірними, оскільки
їх є сукупність, вони не суперечать
один одному та узгоджуються між собою.
Ці докази у їх сукупності
підтверджують доводи апелянта про те,
що їй чинились перешкоди у
користуванні квартирою з боку ОСОБА_4
та позивачки ОСОБА_5, тобто її не
проживання у спірній квартирі
зумовлено було поважними причинами.

Суд першої інстанції не прийняв до
уваги пояснення свідка ОСОБА_12,
оскільки він є близьким родичем
позивачки ОСОБА_2, а показання свідка
ОСОБА_11 тому, що викладені нею у
поясненнях обставини їй відомі зі
слів ОСОБА_2 та об'єктивно письмовими
матеріалами не підтверджені. Крім того,
суд першої інстанції вважає, що
пояснення вказаних свідків
спростовуються іншими доказами, які
суд визнав достовірними.

Колегія суддів вважає таку оцінку
вказаних доказів необґрунтованою,
оскільки показання зазначених свідків
не суперечать сукупності інших
доказів, які колегія суддів вважає
достовірними. Не спростовуються
пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 іншими наявними у справі
доказами.

Виходячи з викладеного, не
відповідають фактичним обставинам
висновки суду першої інстанції , що не
мало місця перешкод для відповідачки
ОСОБА_2 у користуванні спірною
квартирою.

Щодо показань свідків про вивезення
речей із спірної квартири, то вони не
підтвердили, які саме речі забрала
відповідачка. Та виходячи із звичайних
життєвих міркувань, навіть при
тимчасовому проживанні за іншою
адресою, позивачці необхідні були,
зокрема, предмети одягу для себе та для
дитини.

Суд першої інстанції посилається, як на
підтвердження того, що всі речі
апелянта ОСОБА_2 були нею вивезені у
зв'язку із вільним обранням нового
місця проживання, на те, що під час,
проведеного, як підтвердили сторони у
справі, у спірній квартирі в жовтні 2013
р. обшуку, речі позивачки ОСОБА_2 в
квартирі не були виявлені. В цій
частині слід зазначити, що протягом
тривалого часу апелянт не мала доступу
до спірної квартири, натомість, до цієї
квартири мали доступ позивачка ОСОБА_5
та ОСОБА_4, отже, зазначена обставина не
є безспірним доказом того, що речі
ОСОБА_2 було вивезені нею.

Щодо іншого висновку суду та доводів
позивачки ОСОБА_5, що відповідачка
ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги
по спірній квартирі, апелянт вказаної
обставини не заперечує та мотивує це
наступним. Вона була членом сім'ї
співвласника квартири ОСОБА_4, оплата
проводилась з бюджету сім'ї. Оплата
проводилась на ім'я власника ОСОБА_5
Вона ж (апелянт) перебувала у відпустці
по догляду за дитиною без збереження
заробітної плати (і до цього часу
перебуває у такій відпустці у зв'язку
із станом здоров'я дитини), тому
особисто не мала можливості сплачувати
квартирну плату та плату за комунальні
послуги.

Доводи апелянта в цій частині
заслуговують на увагу та доводами
позивачки ОСОБА_5, висновками суду у
оскаржуваному рішенні і доказами у
справі не спростовуються.

Сама позивачка ОСОБА_5 у позовній заяві
зазначала, що за домовленістю з сином,
після укладення ним шлюбу з ОСОБА_2,
вирішила, що подружжя буде проживати у
спірній квартирі, та вона продовжувала
утримувати квартиру, сплачувати
комунальні платежі, не зважаючи, що
користувачем квартири фактично не була

Частиною 4 статті 156 ЖК України
встановлено, що у разі відсутності
угоди між власником будинку (квартири)
і колишнім членом його сім'ї про
безоплатне користування жилим
приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу щодо плати за
користування жилим приміщенням і за
комунальні послуги в будинку
(квартирі), що належить громадянинові.

Сторони можуть врегулювати питання
користування жилим приміщенням та
оплати комунальних послуг у
відповідності до зазначених норм
Житлового кодексу.

Доводи позивачки ОСОБА_5 щодо того, що
відповідачка ОСОБА_2 тепер не є членом
сім'ї ОСОБА_4, не заслуговують на увагу з
огляду на приписи ч. 4 ст. 156 ЖК України,
згідно з якими припинення сімейних
відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Доводи позивачки ОСОБА_5 про те, що на
дитину ОСОБА_6 заведено медичну картку
у дитячій поліклініці міста Щастя, де
мешкають батьки відповідачки ОСОБА_2,
та цією поліклінікою видавались
довідки для отримання путівки на
санаторно-курортне лікування (а. с. 14 -
16), на думку колегії суддів, не може само
по собі свідчити про те, що остання
виїхала із спірної квартири та обрала
інше постійне місце проживання. Слід
зазначити, що дитина має хронічні
хвороби та потребує систематичного
лікування, що підтверджується
медичними документами (а. с. 14, 42, 47, 48, 50 -
52, 80 81).

Як зазначено вище, відповідачка ОСОБА_2
вимушено, з об'єктивних та поважних
причин (стан здоров'я дитини, неприязні
відносини з чоловіком, перешкоджання з
його боку у її проживанні у спірній
квартирі) тимчасово мешкала у своїх
батьків, тому користувалась послугами
місцевої дитячої поліклініки.
Натомість, дитина ОСОБА_6 перебуває на
обліку за місцем обслуговування
району, де знаходиться спірна квартира
(а. с. 44 - 52).

Доводи позивачки ОСОБА_5 про те, що з
травня 2008 р. дитину ОСОБА_6 знято з
медичного обліку Луганської міської
багатопрофільної дитячої лікарні №3 з
посиланням на копію довідки цього
медичного закладу без вихідного номера
та дати (а. с. 58), спростовано
листом-відповіддю головного лікаря
Луганської міської багатопрофільної
дитячої лікарні №3 за №01-14/380 від 14.11.2012
р., копією протоколу розгляду скарги
ОСОБА_2 та випискою з медичної карти
дитини, які підтверджують, що дитина
перебуває на лікарняному обліку в цій
дитячій лікарні, а також що протягом 2011
- 2012 р. р. мали місце звернення апелянта
з дитиною до цієї лікарні (а. с. 78 - 79, 80 -
81).

Обгрунтованими є доводи апелянта щодо
неврахування судом у оскаржуваному
рішенні інтересів її малолітнього сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зокрема, в
інтересах якого вона пред'являла позов.

Згідно з положеннями ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства»
Держава забезпечує право дитини на
проживання в таких
санітарно-гігієнічних та побутових
умовах, що не завдають шкоди її
фізичному та розумовому розвитку. Діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Виходячи з викладеного, колегія суддів,
враховуючи інтереси апелянта з її
малолітнім сином, вважає за можливе
вселити їх у спірну квартиру.

Обгрунтованими є доводи апелянта щодо
її вимог в частині визнання за нею
права користування жилим приміщенням у
спірній квартирі, оскільки позивачкою
ОСОБА_5 таке її право не визнається.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Верховний Суд України у абз. 2 п. 15
постанови Пленуму №9 від 01.11.1996 р. «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» роз'яснив, що
при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст. 33
Конституції гарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає необґрунтованим висновок суду
першої інстанції щодо того, що закон не
вимагає підтвердження права
відповідачки ОСОБА_2 на користування
житловим приміщенням у судовому
порядку, оскільки таке право у особи
виникає з моменту реєстрації у
встановленому законом порядку. Отже
вказана вимога апелянта також підлягає
задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення допустив
порушення норм матеріального права,
дав неправильну оцінку дослідженим
доказам та дійшов помилкових
висновків, що не відповідають
встановленим обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України, порушення норм матеріального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи є підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення апеляційний
судом нового рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів,
вважає, що є підстави для задоволення
апеляційної скарги, визнання за ОСОБА_2
та за її малолітнім сином ОСОБА_6 права
користування жилим приміщенням та
вселення ОСОБА_2 та її малолітнього
сина ОСОБА_6 у спірну квартиру, а також
для відмови у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання її такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Луганська від 24 жовтня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 та за її малолітнім
сином ОСОБА_6 право користування жилим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1,
зобов'язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не
перешкоджати їм у здійсненні цього
права.

Вселити ОСОБА_2 та її малолітнього сина
ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання її такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: