Номер провадження № 22-ц/785/265/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кварталової А.М., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Роздільнянського районного суду
Одеської області від 16 жовтня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду до ОСОБА_2 з позовом про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням та вселення, мотивуючи це
тим, що вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 2006
року до березня 2013 року, після чого шлюб
було розірвано на підставі рішення
Роздільнянського районного суду
Одеської області від 07.03.2013 року. Під
час шлюбу - ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилася дочка ОСОБА_5. Подружжя
проживали у будинку відповідача -
ОСОБА_2 - батьком чоловіка позивача.
Після розірвання шлюбу відповідач і
колишній чоловік стали чинити
перешкоди позивачеві у користуванні
житлом, зокрема, змінили вхідні замки
на дверях та в категоричній формі
стали заперечувати проти її проживання
за місцем реєстрації. Позивач
стверджує, що вселилася у належний
відповідачу будинок, як член сім`ї
(дружина сина) і не може бути виселена
тільки за одним бажанням відповідача
без достатніх підстав.

Рішенням Роздільнянського районного
суду Одеської області від 16 жовтня 2013
року позов задоволено. Усунено ОСОБА_3
перешкоди у користуванні житловим
приміщенням, позивача вселена за
місцем реєстрації до житлового
будинку по АДРЕСА_1, належного на праві
власності ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_2
не чинити ОСОБА_3 перешкоди
користуванні та проживанні в будинку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
ставиться питання про скасування
рішення Роздільнянського районного
суду Одеської області від 16 жовтня 2013
року та ухвалення нового, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
при винесенні оскаржуваного рішення,
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення . першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- ОСОБА_2 на праві власності
належить житловий будинок, що
розташований по АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою Кіровського
сільського голови, наявною в
матеріалах справи (а. с. 3, 17) ;

- ОСОБА_3 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з сином
відповідача - ОСОБА_4 з 2006 року по 13
березня 2013 року, від шлюбу народилась
дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- ОСОБА_3 зареєстрована з 11.12.2006
року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 і
вселилася у вищезазначений будинок
як член сім"ї (а.с.6). За вказаною
адресою були також зареєстровані
чоловік та дитина позивача, які
виписались з даного будинку лише після
звернення позивачки до суду і з 09.10.2013
року зареєстровані АДРЕСА_2 (а. с. 25).

- Після розірвання шлюбу позивач
перестала бути членом сім"ї власника
та мала намір проживати у
вищевказаному будинку як колишній член
сім`ї власника житла, однак з 10.02.2013
року по теперішній час за місцем
реєстрації не проживає (а. с.17 -20).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням та
вселення, суд першої інстанції
виходив з того, що ствердження
відповідача та його представника та
допитаного по справі свідка ОСОБА_6 про
те, що позивач будучи зареєстрованою у
будинку ОСОБА_2 не проживає там з 2006
року, є недостовірними. ОСОБА_3 право на
користування будинком відповідача не
втратила, саме відповідач перешкоджає
позивачу користуватись будинком та
добровільно не бажає вирішити питання
про вселення до будинку, мотивуючи свою
поведінку тим, що позивач для нього і
його сім'ї є сторонньою особою. Такі
доводи відповідача не є підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про вселення в такий будинок,
так як припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє її
права користування займаним
приміщенням. Надана суду по даній
справі розписка ОСОБА_3 (а. с.23) про
відсутність у неї будь-яких майнових
претензій щодо майна видана її
колишньому чоловікові ОСОБА_4 щодо
поділу спільного майна подружжя, а тому
не свідчить про те, що ОСОБА_3 втратила
інтерес до житлової площі, право на
користування якою вона має. Крім того
позивач суду повідомила, що таку
розписку давала під тиском батьків
чоловіка, які погрожували їй забрати у
неї неповнолітню дитину. На теперішній
час у позивача оманним шляхом все ж
таки забрали дитину і виписали її за
місцем попередньої реєстрації та
прописали за іншою адресою. Позивачеві
дійсно чиняться перешкоди в
користуванні будинком, і вона має
право вимагати їх усунення шляхом
примусового вселення до будинку.

Такі висновки районного суду є
правильними та такими, що відповідають
матеріалам справи і заснованими на
законодавстві.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61
ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем
постійного проживання особи є жиле
приміщення, у якому особа постійно
проживає, має передбачені ст. 64 ЖК
України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності.

За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника жилого
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за
згодою власника будинку (квартири) член
його сім'ї вправі вселяти в займане ним
жиле приміщення інших членів сім'ї.

Частина 2 статті 64 ЖК УРСР передбачає,
що до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Таким чином, законодавець не встановив
вичерпного переліку осіб, які належать
до кола членів сім'ї наймача, але
визначив критерії, за якими осіб, не
пов'язаних шлюбними або родинними
стосунками, віднесено до них.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням ( ч. 4 ст. 156 ЖК
України).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім`ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Тобто єдиною підставою для визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням є її
непроживання в даному житлі понад рік
без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи,
12.03.2013 року головою Кіровської
сільської ради народних депутатів
Косовською В.І., секретарем Кіровської
сільської ради народних депутатів
Матвієнко О.Є., депутатом Кіровської
сільської ради народних депутатів
Білоус М.М. складено акт про те, що
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, в будинку АДРЕСА_1
не проживає з 10.02.2013 року (технічна
помилка у році - 1013). Місце її
тимчасового мешкання невідомо,
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.
18-19).

Вказаний акт окрім посадових осіб
Кіровської сільської ради народних
депутатів, підписаний також і
власником будинку ОСОБА_2

При таких обставинах суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
позивач будучи колишнім членом сім`ї
відповідача, на час розгляду даної
цивільної справи в суді першої
інстанції, зберегла (не втратила) право
на користування спірним жилим
приміщенням, оскільки тривалість її
непроживання час постановлення судом
рішення - 16.10.2013 року становила 8
місяців та 6 днів (з 10.02.2013 року) - тобто
менше 1 року.

В засіданні судової колегії
представниками відповідача ОСОБА_2
наданий акт, складений 25.10.2013 року
головою Кіровської сільської ради
народних депутатів Косовською В.І.,
секретарем Кіровської сільської ради
народних депутатів Матвієнко О.Є.,
депутатом Кіровської сільської ради
народних депутатів Короленко Р.Н.,
відповідно до якого ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_3, в будинку АДРЕСА_1 ніколи
не проживала раніше і відсутня за
місцем реєстрації з 10.02.2013 року.

В тім даний акт судова колегія не
приймає до уваги, оскільки він був
складений 25.10.2013 року - після
постановлення оскаржуваного рішення
від 16.10.2013 року і відрізняється від акта
від 12.03.2013 року, що знаходиться в
матеріалах справи, зазначенням того, що
позивач ніколи не проживала у АДРЕСА_1
раніше.

Судова колегія вбачає, що даний акт
складений після постановлення
оскаржуваного рішення, на нього не
міститься посилання в апеляційній
скарзі, що розглядається, і тому не
може бути прийнятий до уваги як доказ
на підтвердження доводів апеляційної
скарги.

В засіданні судової колегії позивач
ОСОБА_3 пояснила, що користування
будинком АДРЕСА_1 проти чого заперечує
відповідач і його родина це єдина і
остання можливість бачитися з дитиною,
яку у неї обманним шляхом відняла
родина її колишнього чоловіка. Спір
щодо встановлення місця проживання
малолітньої дитини ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час
розглядається в суді першої інстанції.

При таких обставинах, районний суд
правильно встановив обставини справи
та постановив справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт
не надавав, як власник будинку, згоди на
реєстрацію позивача у належному йому
будинку та про те, що позивач ніколи не
проживала (не вселялася) до будинку є
неспроможними, оскільки не
підтверджені належними доказами,
зокрема судовими рішеннями, що набрали
законної сили, про:

- незаконність дій Державної
реєстраційної служби (паспортної
служби МВС України, що у 2006 році
займалася реєстрацією громадян за
місцем їх постійного проживання) щодо
реєстрації фізичної особи у будинку
без надання згоди власника будинку;

- про втрату позивачем права
користування жилим приміщенням в
будинку, що належить відповідачеві.

До того ж вказані доводи апеляційної
скарги не відповідають матеріалам
справи, відповідно до яких акт від
12.03.2013 року підписаний також і самим
відповідачем чітко фіксує дату з якої
позивач не проживає у будинку - 10.02.2013
року. При цьому відповідач не
заперечує тієї обставини, що на його
думку позивач не має права
користування жилим приміщенням у
належному йому будинку, і тому він не
надає їй згоди самостійно вселитися та
користуватися житловим приміщенням, що
є перешкодою позивачу у вселенні до
будинку і реалізації права
користування жилим приміщенням.

Претензій та вимог до ОСОБА_3 щодо
ухилення останньої від несення витрат
за користування житлом та комунальних
витрат апелянт не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги
щодо ненадання належної оцінки показам
свідків заявлених апелянтом, наявності
спору між подружжям про визначення
місця проживання дитини не
спростовують правильність висновку
суду першої інстанції і тому не можуть
бути взяті до уваги.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Роздільнянського районного
суду Одеської області від 16 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.М. Кварталова

В.П. Фальчук