Справа № 2-183/11
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

22 січня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті
особи - відділ Державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області, КП
«Білгород-Дністровське БТІ» про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, скасування державної
реєстрації права власності та
поновлення права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 26.06.2008 року та
скасування державної реєстрації права
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4 Позивачі обґрунтовують свої
позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла їх мати та дружина ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, яка була спадкодавцем квартири
АДРЕСА_1. За рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.11.2004 року ОСОБА_3 успадкував все
майно померлої ОСОБА_5

09 червня 2008 року апеляційним судом
Одеської області було скасовано
рішення суду від 24.11.2004 року та
направлено справу на новий розгляд у
суд першої інстанції.

26 червня 2008 року між ОСОБА_3, не зважаючи
на той факт, що рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.11.2004 року на підставі якого за ним
було визнано право власності на
спадкове майно, уклав з ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України,
позивачі вказують, що зазначений
договір купівлі-продажу квартири має
бут визнаний недійсним, оскільки
укладений з порушенням вимог ст.. 203 ЦК
України. Таким чином, позивачі
звернулися до суду з такими вимогами:

1)визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири серії ВКО №
815398 від 26.06.2008 року, посвідчений
приватним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1444,
згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4
купила квартиру АДРЕСА_1;

2) скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1;

3) скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.
Поновити за ОСОБА_5 державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно,

шляхом внесення відділом державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно до Державного реєстру прав
власності на нерухоме майно: квартири
АДРЕСА_1, житловою площею 32,0 кв.м.,
загальною площею 58,7 кв.м., яка
складається у цілому з: 1-коридор;
2-житлова; 3-кухня; 6-санвузол (колишня
6-ванна), 7-житлова; 8-лоджія; 9-балкон,
належить ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу квартири серії ААІ №
347793 від 18.04.1997 року, посвідченого
завідувачем Білгород-Дністровської
міської державної нотаріальної
контори Одеської області, ОСОБА_8, та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-483;

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 понесені
судові витрати, а саме витрати по
сплаті судового збору, та витрати на
правову допомогу у сумі 870 гривень.

Позивачі у судове засідання не
з'явилися, про час та місце судового
засідання повідомлялися. Представник
позивачів - ОСОБА_9, у судовому
засіданні вимоги уточненої позовної
заяви підтримав.

ОСОБА_3 у судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог.

ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилась.
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10, у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог.

Представник Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області у судове засідання не
з'явився, про час та місце судового
засідання повідомлявся.

Представник КП «Білгород-Дністровське
БТІ» у судове засідання не з'явився, про
час та місце судового засідання
повідомлявся.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
надані докази, суд вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, актовий запис № 506. До
спадкового майна померлої входила
квартира АДРЕСА_1. Рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.11.2004 року ОСОБА_3 успадкував майно
померлої, в тому числі квартиру
АДРЕСА_1, що є предметом розгляду даної
справи. Дане рішення суду було
зареєстроване в електронному Реєстрі
прав власності на нерухоме майно 12.04.2005
року, Білгород-Дністровським
міжміським бюро технічної
інвентаризації за реєстраційним
номером: 10453282, номер витягу: 6976512, номер
запису: 4990, в книзі: 59.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 09.06.2008 року було скасовано
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 24.11.2004 року та
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

27 червня 2008 року ухвалою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області,
за клопотанням позивачів, були вжиті
заходи забезпечення позову та
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.
Однак, сторони, зокрема позивачі, не
представили суду доказів того, що
зазначена ухвала про забезпечення
позову дійсно була виконана належними
органами та сама заборона на
відчуження об'єкта нерухомого майна
була внесена до Єдиного реєстру
заборон відчуження.

26 червня 2008 року за договором
купівлі-продажу серії ВКО № 815398,
реєстровий № 1444, посвідчений приватним
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського нотаріального

округу ОСОБА_6, ОСОБА_3 продав ОСОБА_4
квартиру АДРЕСА_1.

Із твердженнями представника
позивачів - ОСОБА_9, про те, що ОСОБА_3 не
мав жодного права на відчуження
спірної квартири, оскільки ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
09.06.2008 року було скасовано рішення суду,
на підставі якого він вважався
власником квартири, суд не
погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 210 ЦК України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації. Договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації (ст.. 657 ЦК
України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК та ст..
182 ЦК України, право власності на
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації такої речі, тому
моментом виникнення права власності на
нерухому річ за договором стає момент
державної реєстрації такої речі. Тобто,
самого факту скасування рішення, що
було правовстановлюючим документом, не
достатньо, оскільки моментом
відчуження права власності, так само як
і його набуття, є державна реєстрація
такого права, така позиція законодавця
є чіткою та тлумаченню не підлягає.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, після винесення рішення
апеляційним судом від 09.06.2008 року,
позивачі не здійснювали ніяких дій по
внесенню змін до державного реєстру
права власності стосовно спірної
квартири.

Також, з представлених суду доказів
вбачається, що хоча договір між
відповідачами був укладений 26.06.2008
року, однак зареєстрований він був
20.07.2012 року, тобто, право власності на
спірну квартиру у ОСОБА_4 виникло 20.07.2012
року, та враховуючи той факт, що органи
реєстрації провели державну
реєстрацію договору купівлі-продажу
від 26.06.2008 року, можна зробити висновок,
що в Єдиному реєстрі прав власності,
станом на 20.07.2012 року, були відсутні
відомості про накладення арешту на
квартиру або відсутності права
власності у попереднього власника -
ОСОБА_3

Пунктом 10 договору купівлі-продажу від
26.06.2008 року передбачено, що право
власності на згадану квартиру у ОСОБА_4
виникає з моменту державної реєстрації
цього договору.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам.

Крім того, суд критично ставиться до
тверджень представника позивачів про
порушення відповідачами на момент
укладення договору вимог ст.. 203 ЦК
України, а саме умови, щодо реального
настання правових наслідків, що
обумовлені правочином. На думку
позивачів, після нотаріального
посвідчення договору купі-продажу
26.06.2008 року квартири, ОСОБА_4 не
зареєструвалась в спірній квартирі, а
ОСОБА_3 продовжував проживати в ній, що
свідчіть про відсутність у
відповідачів наміру створити правові
наслідки.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 зареєструвалась
в спірній квартирі після державної
реєстрації права власності на
квартиру. Тому, такі наголошення
позивачів, не беруться судом до уваги,
оскільки їх обґрунтованість
достовірними доказами, під час
розгляду справи, не була підтверджена.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму ВСУ
№ 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», судам
необхідно враховувати, що виконання чи
невиконання сторонами зобов'язань, які
виникли з правочину, має значення лише
для визначення наслідків його
недійсності, а не для визнання
правочину недійсним. У разі якщо
правочин ще не виконаний, він є таким,
що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Статтями 10, 60ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» за № 14 від
18.12.2009 року, - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержуватись вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (ч.1 ст. 213 ЦПК).

В позовній заяві, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
посилаються на ст..ст. 215, 316, 317, 321, 328, 391
ЦК України та п.4-5 постанови Пленуму ВСУ
№ 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», зокрема:
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Зі змісту ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України, вбачається, що особа може
звернутись до суду тільки у разі
порушення її прав. Неналежний позивач -
це особа, якій не належить право вимоги
за пред'явленим позовом.

Позивачі не надали суду жодного доказу
порушення їх майнових прав договором
купівлі-продажу квартири 26.06.2008 року.
Станом на сьогоднішній день, ані
позивачі ані ОСОБА_3 не отримали право
власності на спадкове майно померлої
ОСОБА_5, тому стверджувати, що
порушуються їх права власників
недоцільно.

За таких обстави, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
неналежними позивачами за позовом про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 26.06.2008 року,
оскільки за ними ніколи не було
зареєстроване право власності на
спірну квартиру та вони не були
стороною в укладеному договорі, таким
чином, при укладенні вказаного
договору права позивачів не були і не
могли бути порушенні.

Як вбачається з ст. 88 ЦПК України,
судові витрати понесені позивачем
відшкодовуються відповідачем лише у
разі повного або часткового
задоволення позову. Можливість
стягнення судових витрат позивача з
відповідача в разі відмови в
задоволенні позову - законодавством не
передбачено. Тому позовні вимоги в
частині стягнення на їх користь з
відповідачів судових витрат -
задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись
п.4-5, 7 постанови Пленуму ВСУ № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», п. 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судове рішення у цивільній справі», ч.1
ст. 4 ЗУ «Про Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно

та їх обтяжень» ст.ст. 15, 182, 203, 210, 334, 657 ЦК
України, ст.ст. 1, 3, 10, 15, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подачі до апеляційного суду Одеської
області через суд першої інстанції
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя