Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О..,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, до Херсонської
міської ради, треті особи: приватний
нотаріус Херсонського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, орган
опіки та піклування Дніпровської
районної у м. Херсоні ради, про визнання
права власності на квартиру та
визнання права на спадщину

за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 28 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4 із позовом до
Херсонської міської ради про визнання
права власності на квартиру та
визнання права на спадщину.

На обґрунтування вимог зазначала, що її
чоловік та батько ОСОБА_4 - ОСОБА_7 був
членом кооперативу «Буревісник», у 1993
році повністю вніс пайовий внесок за
квартиру АДРЕСА_1, надану йому у
користування, тому в силу положень ст.
15 Закону України «Про власність», набув
на неї права власності. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7 помер.

Посилаючись на те, що відсутність
правовстановлюючого документа на
квартиру АДРЕСА_1 унеможливлює
прийняття її у спадщину, позивач
просила визнати право власності на
указану квартиру за ОСОБА_7 та визнати
за ними з дочкою право на її
спадкування.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 26 липня 2013 року позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право
власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано
за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право на прийняття у
складі спадщини, що залишилася після
смерті ОСОБА_7, квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 28 листопада 2013
року скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Зазначені вимоги закону апеляційним
судом враховані не повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
спадкодавець ОСОБА_7 став власником
спірної квартири як член
житлово-будівельного кооперативу.
Разом з тим, відсутність реєстрації
указаного майна за життя ОСОБА_7
унеможливлює його перехід до
спадкоємців. Крім того, визнання права
власності за ОСОБА_7, який помер,
суперечить положенням ст. 25 ЦК України.

Висновок апеляційного суду про те, що
цивільна правоздатність фізичної
особи припиняється у момент її смерті,
тому визнати право власності на майно
за померлою особою неможливо
відповідає вимогам матеріального
права.

Разом з тим, в іншій частині висновків
апеляційний суд припустився помилки.

У справі встановлено, що ОСОБА_7 був
членом кооперативу «Буревісник»,
отримав кооперативну квартиру АДРЕСА_1
шляхом переоформленням пайового
внеску замість батька -
ОСОБА_9, що підтверджується рішенням
виконавчого комітету Херсонської
міської ради народних депутатів від 15
серпня 1989 року № 163 (а. с. 17).

9 листопада 1993 року ОСОБА_7 надано
реєстраційне посвідчення на
підтвердження права власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями
є дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4, які
прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 15 Закону
України «Про власність», член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю
або приміщення, надані йому в
користування, набуває права власності
на це майно. Громадянин, який став
власником цього майна, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати, обмінювати, здавати в
оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Таким чином, момент виникнення права
власності на кооперативне майно
визначається внесенням пайового
внеску за нього у повному обсязі та не
пов'язується із фактом його реєстрації.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті (ст.
1218 ЦК України).

Враховуючи те, що право власності на
квартиру у члена житлово-будівельного
кооперативу виникає у зв'язку із
внесенням пайового внеску за неї, щодо
припинення такого права у зв'язку з
його смертю закон вказівок не містить,
у разі смерті члена ЖБК й за
відсутності у нього свідоцтва про
право власності квартира у
житлово-будівельному кооперативі
входить до складу спадщини.

Встановивши ті обставини, що ОСОБА_7
став власником спірної квартири як
член житлово-будівельного кооперативу,
апеляційний суд дійшов висновку про
відсутність у позивачів права на її
спадкування у зв'язку з тим, що
спадкодавець не зареєстрував своє
право власності у встановленому
порядку, із неправильним застуванням
норм матеріального права.

Порядок реєстрації права власності на
будинок або домоволодіння за п. 23
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української
РСР, затвердженої Міністерством
комунального господарства УРСР від 31
січня 1966 року за погодженням з
Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966
року, передбачає, що на підставі
перевірених документів і свого
висновку бюро технічної
інвентаризації вносить відомості про
право власності на будинок
(домоволодіння) до реєстрової книги
даного населеного пункту і проставляє
на документі власника реєстраційний
напис за встановленою формою. Якщо на
документі про право особистої
власності на будинок немає місця для
реєстраційного напису, власникові
надається реєстраційне посвідчення,
яке є невід'ємною частиною
правовстановлюючого документа.

Ухвалюючи нове рішення у справі,
апеляційний суд не встановив обставин
видачі ОСОБА_7 реєстраційного
посвідчення 9 листопада 1993 року, згідно
якого відомості про право власності
ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 внесено до
реєстрової книги за № 105.

Не відповідає вимогам процесуального
закону й рішення суду першої інстанції,
що є підставою для застосування
положень ч. 3 ст. 335 ЦПК України.

Прийнявши до розгляду позовні вимоги
про визнання права власності на
квартиру за особою, яка померла, про
визнання права на прийняття спірної
квартири у складі спадщини та
задовольняючи указані вимоги, суд
першої інстанції не звернув уваги на ті
обставини, що цивільна правоздатність
фізичної особи припиняється у момент
її смерті, тому визнати право власності
на майно за померлою особою є
неможливим. Із обґрунтувань позову
вбачається спір про визнання права
власності на квартиру у порядку
спадкування, а не права на спадкування
як правомочності спадкоємця на
звернення із такою вимогою. Саме
рішення про визнання права власності
на майно у порядку спадкування є
підставою для проведення державної
реєстрації такого майна. Суд першої
інстанції вимог не уточнив та
розглянув справу із порушенням закону.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
судами норм процесуального права та
норм матеріального права істотні для
правильного вирішення справи
обставини не встановлені, ухвалені у
справі рішення підлягають скасуванню
відповідно до ст. ст. 335, 338 ЦПК
України із передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 26 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Херсонської
області від 28 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко