У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.

суддів: Лесько А.О., Закропивного О.В.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк «Аваль», ОСОБА_5, приватного
нотаріуса Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, третя
особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним
іпотечного договору та зобов'язання
вичинити певні дії за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» на
рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 9 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 19 листопада 2013 року,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати недійсним іпотечний
договір від 9 березня 2004 року, укладений
між публічним акціонерним товариством
«Райффайзен банк «Аваль» (далі - ПАТ
«Райффайзен банк «АВАЛЬ») та приватним
малим підприємством «Ніколя» (далі -
ПМП «Ніколя»), який був посвідчений 9
березня 2004 року приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим № 2305; зобов'язати
приватного нотаріуса Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
зняти заборону відчуження квартири
АДРЕСА_1, яка була накладена на підставі
вказаного договору іпотеки,
зареєструвати зняття вказаної
заборони в Єдиному державному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна з вчиненням на примірниках
документів, що містять запис про
накладення заборони щодо відчуження,
напису про зняття заборони.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 3
жовтня 2003 року між Тернопільською
обласною дирекцією акціонерного
поштово-пенсійного банку «Аваль» та
ПМП « Ніколя» було укладено кредитний
договір на відкриття відновлювальної
кредитної лінії у розмірі 23 тис.
доларів США під 13 % річних на придбання
продукції для ПМП «Ніколя». Зазначала,
що у подальшому між банком та ПМП
«Ніколя» до вказаного кредитного
договору укладались додаткові угоди
про збільшення розміру кредитної
лінії. В якості забезпечення виконання
умов кредитного договору 9 березня 2004
року ОСОБА_5 уклала з банком договір
іпотеки, предметом якого стала
квартира АДРЕСА_1. Вказувала, що у
зв'язку з тим, що ПМП «Ніколя» своєчасно
не сплачував заборгованість за
кредитним договором, банк звернувся до
приватного нотаріуса Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
який 28 жовтня 2005 року вчинив виконавчий
напис про звернення стягнення на
заставне майно на користь
Тернопільської обласної дирекції ПАТ
«Райффайзен банк «АВАЛЬ», який
зареєстрував в єдиному реєстрі за № 7380.
Рішенням господарського суду
Тернопільської області по справі №
17/Б-878 від 11 вересня 2008 року ПМП «Ніколя»
визнано банкрутом і визнано погашеними
вимоги кредиторів в тому числі і його
борги перед ВАТ «Райффайзен банк
Аваль» за його кредитним договором №
010/02-01/332/03 від 3 жовтня 2003 року, за яким її
мати виступила поручителем та надала в
іпотеку їх спільне майно - квартиру,
проте з нею дане питання не
погоджувалось ні працівниками банку ні
нотаріусом. Зобов'язання припиняються
ліквідацією юридичної особи, тобто в
даному випадку борг ПМП « Ніколя» за
кредитним договором перед банком
визнаний судом погашеним. Згідно
витягу з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців за № 1856/02-2 від 30
жовтня 2009 року підприємство ПМП«
Ніколя» ліквідовано. Крім цього під час
укладання іпотечного договору 9
березня 2004 року не було враховано те, що
вона є співвласником заставного майна,
яке вона прийняла у спадщину. Тобто
квартира була передана ОСОБА_5 в
іпотеку без її згоди. Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 12 березня 2010 року за ОСОБА_3 було
визнано право власності на 1/4 частину
спірної квартири. Вказувала, що
відповідно до вимог законодавства
частина об'єкта нерухомості може бути
предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі та реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості. Вона, як співвласник
квартири, яка надавалась в іпотеку, не
давала згоди, а тому іпотечний договір
суперечить вимогам законодавства.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 9 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 19 листопада
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір
укладений 9 березня 2004 року між ПАТ
«Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_5

Зобов'язано приватного нотаріуса
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 зняти
заборону відчуження квартири за
адресою: АДРЕСА_1, яка була накладена на
підставі договору іпотеки від 9 березня
2004 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен
банк «АВАЛЬ» та ОСОБА_5, зареєструвавши
зняття вказаної заборони в Єдиному
державному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна з вчиненням
на примірниках документів, що містять
запис про накладення заборони щодо
відчуження, напису про зняття заборони.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати та направити справу
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
оспорюваний договір іпотеки слід
визнати недійсним, оскільки при його
вчиненні не було згоди усіх власників
майна, переданого в іпотеку.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що 3 жовтня 2003 року
між Тернопільською обласною дирекцією
акціонерного поштово-пенсійного банку
«Аваль» та ПМП «Ніколя» було укладено
кредитний договір на відкриття
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 23 тис. доларів США під 13 % річних
на придбання продукції для ПМП
«Ніколя», до якого, у подальшому,
укладались додаткові угоди про
збільшення розміру кредитної лінії.

У рахунок забезпечення виконання вище
вказаного зобов'язання 9 березня 2004
року між банком та ОСОБА_5 було укладено
договір іпотеки, предметом якого стала
квартира АДРЕСА_1, при цьому в п. 2.1.5
договору іпотеки зазначено, що
іпотекодавець гарантує, що предмет
іпотеки не знаходиться у спільній
частковій власності, не є часткою, паєм.

Як убачається з матеріалів справи, на
час укладання оспорюваного договору
іпотеки ОСОБА_5 була єдиним власником
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності від 26
лютого 2004 року, і мала право
розпоряджатись своїм майном на власний
розсуд, оскільки згідно ст. 317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право у разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 12 березня 2010 року визнано
за ОСОБА_3 право власності на ј частину
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 6
листопада 2009 року № 9 судам відповідно
до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини -якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

З матеріалів справи убачається, що
рішення суду про визнання за ОСОБА_3
права власності на ј частину квартири
АДРЕСА_1 ухвалено 12 березня 2010 року,
тобто більш ніж через 6 років після
укладення оспорюваного договору
іпотеки, що не впливає на суть
правовідносин, які склались у зв'язку з
укладення вказаного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного суду України №
6-44цс11 від 14 листопада 2011 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Суди попередніх інстанцій, у порушення
вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на
вказане уваги не звернули та не
з'ясували дійсних обставин справи; прав
і обов'язків сторін; не врахували, що
власником квартири на час укладення
оспорюваного договору була ОСОБА_5, яка
підписуючи договір іпотеки зазначила,
що предмет іпотеки знаходиться у її
власності, прав щодо нього третіх осіб
немає (п. 2.1.1 договору), а майнові права
ОСОБА_3 на ј частину спірної квартири
виникли вже після укладення іпотечного
договору та дійшли передчасного
висновку про те, що спірна квартира на
час укладення договору іпотеки була
спільною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а
тому для укладення цього договору була
необхідність письмової, нотаріальної
посвідченої згоди ОСОБА_3

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 9 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 19 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.Ф. Хопта

Судді:
А.О. Лесько

О.В. Закропивний

М.Є. Червинська

В.А. Черненко