Провадження № 2/522/3009/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 лютого 2014 року Приморський
районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко
Н.А.

при секретарі Довгань
Ж.А.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного
відділу міста Одеси про визнання
звільнення незаконним, скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу ;

ВСТАНОВИВ
:

13 червня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до КЕВ м.Одеси про
визнання звільнення незаконним,
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з дати звільнення і до дати
ухвалення судового рішення.

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач
зазначає, що КЕВ м.Одеси
Південно-східного територіального КЕУ
(далі ПСТКЕУ) був наданий ліміт по
експлуатаційному персоналу на 2012 рік -
462 особи, а у 2013 році надано ліміт на 455
осіб, і з метою проведення такого
скорочення 29.03.2013 року начальником
ПСТКЕУ було надіслано лист начальнику
КЕВ м.Одеси, в якому було запропоновано
обрати кандидатурою на скорочення
ОСОБА_1, тобто її, та наказом КЕВ м.Одеси
№ 78 - ос від 29.03.2013 року її було
звільнено з 31.03.2013 року у зв'язку з
скороченням штату по п.1 чт.40 КЗпП
України.

Однак позивач вважає своє звільнення
незаконним, оскільки, по-перше, про
наступне звільнення у зв'язку з
скороченням штату її було попереджено
29.03.2013 року, тобто в день видачі наказу
про її звільнення, що суперечить
вимогам ст.49-2 КЗпП України ; по-друге, її
звільнення було проведено з порушенням
вимог п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України та п.7
Положення про види, розміри і порядок
надання компенсації громадянам у
зв'язку з роботою, яка передбачає
доступ до державної таємниці, а саме -
при її звільненні не було враховано її
переважне право на залишення на роботі,
так як серед осіб, яких могли скоротити,
лише вона мала вищу освіту, її
неодноразово нагороджували відзнаками
за особливі заслуги та високий
професіоналізм, вона має тривалий
безперервний стаж роботи на даному
підприємстві - 12 років на посаді
диспетчера, що значно перевищує стаж
інших працівників, та її робота має
особливий характер, що передбачає
доступ до таємної інформації ; по-третє,
підставою для її звільнення вказано
порушення нею посадових обов'язків, але
заходи дисциплінарної
відповідальності до неї не
застосовувалися у зв'язку з
відсутністю її вини ; і, по-четверте, її
звільнено у вихідний день - неділю.

Позивач просила розглянути справу без
її участі та задовольнити позов, про що
подала адресовану суду свою письмову
заяву, яка приєднана судом до
матеріалів справи.

Відповідач не визнав позов і подав
адресовані суду свої письмові
заперечення проти позову, які
приєднані судом до матеріалів справи,
але відповідач не повідомив суду
причину нявки свого представника, хоча
про дату і місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, про що
свідчить розписка про одержання ним
судової повістки.

Судом установлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначний строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Позивач ОСОБА_1 з 01.12.2005 року працювала у
КЕВ м.Одеси на посаді диспетчера, а з
01.06.2012 року на посаді сторожа, що згідно
штатного розпису КЕВ м.Одеси
утримуються в межах ліміту чисельності
та фонду заробітної плати, який
виділений для забезпечення
повсякденної діяльності
Південно-східного територіального КЕУ
(далі ПСТКЕУ).

Своїм листом від 31.10.2012 року за вих.№
303/22/3/1257 ПСТКЕУ повідомило КЕВ м.Одеси
про майбутнє скорочення посад
сторожів, та на виконання цього листа
КЕВ м.Одеси було видано наказ № 146 від
08.11.2012 року про попередження
працівників про звільнення у зв'язку із
скороченням штату, з попередньою
згодою профспілкового комітету КЕВ
м.Одеси, і 09.11.2012 року ОСОБА_1 була
попереджена про наступне звільнення
під розпис, що підтверджується
письмовими доказами.

09.11.2012 року КЕВ м.Одеси подано звіт до
Одеського міського центру зайнятості
про заплановане вивільнення
працівників.

28.11.2012 року на засідання профспілкового
комітету КЕВ м.Одеси розглянуто та
попередньо погоджено скорочення
сторожів КЕВ м.Одеси, зокрема ОСОБА_1

Листом № 303/22/3/36 від 11.01.2013 року ПСТКЕУ
повідомило КЕВ м.Одеси, що відповідно
до наказу МОУ № 119 від 05.03.2012 року
дозволено утримувати сторожів до
затвердження та реєстрації штатних
розписів на 2013 рік.

Затверджений та зареєстрований
штатний розпис на 2013 рік надійшов на
адресу КЕВ м.Одеси 29.03.2013 року
розпорядженням ПСТКЕУ № 303/22/3/381 з
вимогою щодо звільнення осіб, які
підлягають скороченню, зокрема щодо
скорочення сторожа ОСОБА_1, згідно
наданого ліміту 2013 року, в термін до
31.03.2013 року.

На виконання вказаного розпорядження
та на підставі штатного розпису на 2013
рік, наказом КЕВ м.Одеси № 78-о від 29.03.2013
року сторожа ОСОБА_1 звільнено з 31.03.2013
року у зв'язку зі скороченням штату по
п.1 ст.40 КЗпП України. Про винесення
даного відповідач повідомив ОСОБА_1
29.03.2013 року за допомогою телефонного
зв'язку.

Своїм листом від 01.04.2013 року за вих.№ 834
КЕВ м.Одеси повідомив ОСОБА_1 про
необхідність з'явитись до КЕВ м.Одеси
для отримання трудової книжки та
розрахунку.

03 квітня 2013 року ОСОБА_1
засвідчила своїм особистим підписом
факт ознайомлення з наказом про
звільнення, але від отримання трудової
книжки та належного їй розрахунку
відмовилась.

У відповідності до ч.2 ст.40 КЗпП
України звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно із ч.3 ст.49-2 КЗпП України
одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України „Про практику розгляду
судами трудових спорів" від 6 листопада
1992 року № 9 із наступними змінами, судом
роз'яснено, що розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п.1
ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є доказі щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу та тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення та чи попереджувався він за
два місяці про наступне вивільнення.

При цьому, мова іде про те, що
роботодавець зобов'язаний
запропонувати працівнику, який
вивільняється, всі наявні вакансії та
роботи, які може виконувати працівник,
тобто ті посади, які відповідають
кваліфікації працівника.

Відповідач не надав суду доказів на
підтвердження того, що на час винесення
попередження про звільнення позивача
не було вакансії та роботи, яку може
виконувати позивач, тобто тих посад,
які відповідають кваліфікації
позивача, зокрема вакантної посади
диспетчера.

Відтак суд доходить висновку, що
звільнення позивача було проведено з
порушенням вимог ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2
КЗпП України.

Крім того, суд погоджується з доводами
позивача стосовно того, що відповідач
звільнив її з 31.03.2013 року, тобто дата
звільнення припадає на вихідний день -
неділю, що суперечить діючому
трудовому законодавству.

Разом з тим, суд враховує, що позивача
звільнено з посади сторожа, тому вважає
неспроможними доводи позивача
стосовно того, що її звільнення
проведено з порушенням п.7 Положення
про види, розмірі і порядок надання
компенсації громадянам у зв'язку з
роботою, яка передбачає доступ до
державної таємниці.

Також суд відкидає доводи позивача
стосовно того, що нібито підставою для
її звільнення по п.1 ст.40 КЗпП України є
порушення нею посадових обов'язків,
оскільки в

оспорюваному наказі відповідача про
звільнення позивача не міститься
посилань на порушення нею будь-яких
посадових (трудових) обов'язків.

Більш того, вирішуючи дану справу, суд
виходить з вимог ч.1 ст.233 КЗпП України,
яка встановлює, що працівник може
звернутися з заявою до суду про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
в місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначено вище, про винесення наказу
про звільнення відповідач повідомив
позивачу за допомогою телефонного
зв'язку 29.03.2013 року (тобто в день видачі
наказу про звільнення), 03.04.2013 року
відповідач ознайомив з цим наказом
позивача під її особистий розпис, та
01.04.2013 року відповідач направив на
адресу позивача лист за вих. №
834 про необхідність з'явитися до КЕВ
м.Одеси для отримання трудової книжки
та розрахунку, але позивач до
теперішнього часу ухиляється від
отримання трудової книжки та
розрахунку.

З огляду на наведене та враховуючи, що
позивач звернулася до суду з даним
позовом 13.06.2013 року, не заявляла
клопотання про поновлення судом
строків, установлених ч.1 ст.233 КЗпП
України, та не надала суду будь-яких
доказів на підтвердження поважності
причин пропуску нею цих строків, тому
суд доходить висновку, що позивачу слід
відмовити у задоволенні позову саме з
цих підстав.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст.10,11,60,88,209,212,214-215 ЦПК України, ч.1
ст.233 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити у
зв'язку з пропуском строків,
установлених ч.1 ст.233 КЗпП України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд м.Одеси
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з отримання копії
рішення.

Суддя
Н.А.Ільченко

17.02.2014