Справа № 348/2097/13-ц
Провадження № 22-ц/779/183/2014
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій
О.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу за невиконання договірних
зобов'язань та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
поруки припиненим, а договору позики
недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Надвірнянського районного
суду від 05 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд з
позовом до відповідачів про стягнення
боргу за договором позики в сумі 82992
грн. та трьох процентів річних за
невиконання договору в сумі 2489 грн. 76
коп. Позовні вимоги мотивував тим, що 21
жовтня 2011 року між ним та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено нотаріально
посвідчений договір позики, згідно
якого він передав позичальнику грошові
кошти в розмірі 82992 грн., що
еквівалентно 10400 доларів США, на строк
9-ть місяців, а відповідач зобов'язався
повернути позику. З метою забезпечення
виконання зобов'язань по договору
позики цього ж дня з відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір поруки,
згідно якого вона поручилася перед
позивачем за виконання ОСОБА_4 своїх
зобов'язань згідно договору позики.
Однак позичальник ОСОБА_4 своїх
зобов'язань згідно договору не виконав
і грошей не повернув. Тому просив
задовольнити його позовні вимоги.

ОСОБА_2 подала зустрічний позов до
ОСОБА_3 про визнання припиненим
укладеного між ними договору поруки, а
договору позики недійсним. Свій позов
мотивувала тим, що договір поруки
припинено на підставі ч.4 ст.559 ЦК
України, оскільки ОСОБА_3 протягом 6
місяців з дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явив вимоги до поручителя.
Підставою визнання договору позики
недійсним вказувала те, що ОСОБА_4 не
отримав зазначених у договорі коштів, а
отже відсутній факт передачі коштів.

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 05 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в
солідарному порядку на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики в
розмірі 82992 грн. та три проценти річних
від суми боргу в розмірі 2489 грн. 76 коп., а
всього 85481 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 по 427 грн. 41 коп. судових
витрат з кожного.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання договору поруки
припиненим, а договору позики
недійсним - відмовлено.

На вказане рішення відповідач ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом
порушено розумні строки розгляду
справи, передбачені ст.157 ЦПК України.
Також судом неправильно встановлено
фактичні обставини справи, оскільки
насправді мало місце "безгрошовість"
позики. Так, ОСОБА_3 обіцяв передати
гроші пізніше, проте так цього і не
зробив. Суд не взяв до уваги розписок
про взяття в борг коштів від інших осіб,
як доказ того, що її син ОСОБА_4 не
отримав від ОСОБА_3 коштів згідно
договору позики. Тому вона повинна була
позичати кошти, необхідні на виїзд сина
до США, в інших осіб. Вважає, що хоча і не
є стороною договору позики, проте на
підставі ч.2 ст.555 ЦК України має право
ставити питання про визнання договору
позики недійсним, оскільки її син,
відповідач у справі, перебуває за
кордоном та не має можливості
захистити свої права. Окрім того,
апелянт зазначає, що суд повинен був
застосувати положення ч.4 ст.559 ЦК
України, яке в даному випадку підлягало
застосуванню, та на підставі даного
положення закону припинити договір
поруки. З цих підстав просила рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні первісного
позову та про задоволення зустрічного
позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну
скаргу підтримала з наведених у ній
мотивів та просила її задовольнити.

Інші сторони в судове засідання не
прибули, хоча належно повідомлялися
про розгляд справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
апелянта, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Задовольняючи первісний позов та
стягуючи з відповідачів в солідарному
порядку суму боргу за договором позики
та три проценти річних, суд виходив з
того, що позовні вимоги є
обґрунтованими, так як між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 укладено нотаріально
посвідчений договір позики, яким
підтверджується факт передачі коштів,
та умови якого позичальником не
виконані, а порука ОСОБА_2 не
припинилася.

Однак, з таким висновком повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Судом вірно встановлено, що 21.10.2011 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір позики, який посвідчено
приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, згідно
якого ОСОБА_3 передав у власність
відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в
сумі 82992 грн., що еквівалентно по курсу
Національного банку України 10400
доларам США, на термін дев'ять місяців
(а.с.5).

Відповідно до п.2.1 договору позики
позивач здійснив передачу вказаної
суми грошей відповідачу до підписання
договору. Строком повернення коштів
згідно договору позики є 20.07.2012 року.

З метою виконання взятих на себе
зобов'язань відповідачем ОСОБА_4 між
позивачем та відповідачем ОСОБА_2 21.10.2011
року було укладено договір поруки,
згідно якого поручитель зобов'язався у
разі порушення боржником обов'язку
щодо повернення коштів самостійно
виконати зазначений обов'язок боржника
перед кредитором на підставі письмової
вимоги кредитора в строк до двох тижнів
(а.с.6).

Відповідач ОСОБА_4 у встановлений
договором позики строк, тобто до 20.07.2012
року, кошти не повернув. Дану обставину
не заперечила в судовому засіданні і
ОСОБА_2

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Даний обов'язок боржника
закріплено і в п.3.1 договору позики.

Внаслідок прострочення виконання
грошового зобов'язання на протязі року
станом на 20.07.2013 року три проценти
річних від простроченої суми
становлять 2489 грн. 76 коп. (82992
грн. х 0,03%).

Вірно встановивши зазначені
обставини та правильно застосувавши
норми матеріального права, суд дійшов
до правильного висновку про те, що з
відповідача ОСОБА_4 слід стягнути на
користь позивача борг за договором
позики та три проценти річних.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про
стягнення боргу в солідарному порядку
з поручителя ОСОБА_2, суд неправильно
застосував норми матеріального права
та дійшов до помилкового висновку, що
договір поруки не підлягає припиненню.

Проте відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Згідно ст.252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

У п.24 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
відносин" від 30.03.2012 року роз'яснено, що
пред'явленням вимоги до поручителя
можна вважати, як направлення, вручення
йому вимоги про дострокове погашення
боргу, так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя, кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання. Сама
по собі умова договору про дію договору
поруки до повного виконання
позичальником зобов'язань перед
кредитодавцем не може розглядатися як
установлення строку дії поруки,
оскільки це не відповідає вимогам ст.252
ЦК України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Пунктом 4.1 договору поруки (а.с.6)
передбачено, що цей договір діє до
моменту припинення поруки на
підставах, визначених ст.559 ЦК України.
Таке положення договору, згідно ст.252 ЦК
України та наведеного роз'яснення
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, не може бути
встановленням строку дії договору
поруки, а тому, в даному випадку, слід
вважати, що строк дії договору поруки
самим договором не передбачено.

Виходячи зі змісту ч.4 ст.559 ЦК України
та враховуючи, що договором поруки,
укладеним з ОСОБА_2, не встановлено
строку його дії, кредитор ОСОБА_3
повинен був протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, тобто з 20.07.2012
року(п.2.1. кредитного договору) до 20.01.2013
року пред'явити вимоги до поручителя,
чого позивач не зробив, пропустивши
строк звернення з позовом до
поручителя.

Як вбачається із матеріалів справи,
таку вимогу до поручителя позивач
пред'явив тільки 08.04.2013 року шляхом
направлення відповідачу ОСОБА_2
претензії (а.с.7-9).

Апеляційним судом встановлено, що
позивач ОСОБА_3 протягом шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явив
вимоги до поручителя, що призвело до
припинення договору поруки згідно ч.4
ст.559 ЦК України.

Отже, безпідставною є вказівка суду про
те, що договір поруки не припинився і
сума боргу за договором позики
підлягає стягненню також і з
поручителя.

З огляду на викладене, висновок суду
про відмову в позові в частині
припинення поруки суперечить нормам
матеріального права, а доводи апелянта
в цій частині є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Щодо відмови в задоволенні
зустрічного позову в частині визнання
недійсним договору позики слід
зазначити, що суд правильно відмовив у
позові в цій частині.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а в
статті 204 цього Кодексу закріплено
принцип, який полягає в тому, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

З огляду на наведені положення
законодавства, судом вірно
встановлено, що договір позики
укладений з дотриманням вимог ст.203 ЦК
України відносно форми, змісту та
волевиявлення сторін і спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Більше того, договір
позики нотаріально посвідчено, що
законом не вимагається. У п.2.1 договору
позики зазначено, що передачу грошей
було здійснено до підписання договору.

Виходячи з наведеного та враховуючи те,
що ОСОБА_2 не надала будь-яких належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, що ОСОБА_3 не передав кошти ОСОБА_4,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про безпідставність
доводів ОСОБА_2 щодо відсутності факту
передачі коштів.

Крім того, судом вірно зроблено
висновок про те, що ОСОБА_2 не є стороною
укладеного договору позики, і
укладенням такого договору не порушено
її прав та інтересів, а тому вона не
може оспорювати даний договір.

Доводи апеляційної скарги щодо
незаконності та необґрунтованості
рішення суду в частині відмови у
визнанні договору позики недійсним не
заслуговують на увагу, оскільки вони
являлися предметом судового розгляду
та їм дана належна оцінка.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення первісного позову до
ОСОБА_4 та часткового задоволення
зустрічного позову про припинення
договору поруки. В решті вимог
первісного та зустрічного позовів слід
відмовити.

Вирішуючи питання розподілу
судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що із
ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3
судовий збір, сплачений позивачем при
подачі позову в сумі 854 грн. 82 коп.
Враховуючи часткове задоволення
зустрічного позову, із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 слід стягнути половину
від сплаченого судового збору,
передбаченого законом, а саме: 114 грн. 70
коп. Решта судового збору стягненню не
підлягає, оскільки ОСОБА_2 при поданні
зустрічного позову сплатила більшу
суму, ніж передбачено законом, яка
підлягає поверненню на підставі ст.7
Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.88, 307, 309, 313, 314, 316, 317, ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Надвірнянського районного
суду від 05 грудня 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за невиконання
договірних зобов'язань задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики від
21.10.2011 року в розмірі 82992 грн. та три
проценти річних від простроченої суми
боргу в розмірі 2489 грн. 76 коп., а всього
85481 грн. 76 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 854
грн. 82 коп. судових витрат.

В частині позовних вимог про стягнення
боргу за договором позики з ОСОБА_2
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору поруки припиненим та
договору позики недійсним
задовольнити частково.

Визнати поруку, укладену між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 21 жовтня 2011 року на підставі
договору поруки, припиненою.

В частині зустрічних позовних вимог
про визнання договору позики недійсним
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 114
грн. 70 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій