Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2014 р. Суворовський районний
суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним, -

установив:

ОСОБА_1, звернулася до суду з зазначеним
позовом, та просила визнати недійсним
договір дарування 1/4 частини
домоволодіння АДРЕСА_1 від 07.07.2008 року
згідно якого вона подарувала а ОСОБА_2,
прийняла в дар зазначену частину
домоволодіння з підстав ст. ст. 233 та 727
ЦК України. Після роз'яснення судом
відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України щодо
уточнення підстав позову, представник
позивачки просила вимоги позову
задовольнити з підстав визначених саме
ст. 233 ЦК України.

Представник позивачки в обґрунтування
вимог посилалася на те, що позивачка
була власником зазначеної частини
домоволодіння на підставі договору
купівлі-продажу від 07.11.1990р. З липня
2012р., відповідачка почала вчиняти
скандали, замикає двері та не випускає
позивачку на двір, отримує за позивачку
пенсію але кошти не віддає і витрачає
їх на власний розсуд. Також зазначила,
що через такі дії відповідачки,
позивачка не може отримувати медичну
допомогу. Отже вважає, що договір
дарування має бути визнаний недійсним
оскільки був вчинений під впливом
тяжкої для позивачки обставини і на
вкрай невигідних умовах.

Відповідачка вимоги позову не визнала.
Представник відповідачки в судовому
засіданні пояснив, що підстав для
визнання договору дарування недійсним
не має, оскільки зазначені позивачкою
обставини виникли тільки в липні 2012р., а
не існували на час укладання договору
дарування. Щодо невигідних умов угоди
(договору дарування) зазначив, що
договір дарування за своєю правовою
природою взагалі не може містити
якихось угод, або встановлювати для
обдарованого обов'язок вчиняти на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру.
Крім того, зазначив, що договір
дарування мав місце 07.07.2008р., а
позивачка звернулася до суду тільки
16.10.2013р., отже за таких підстав зробив
заяву про застосування позовної
давності.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що 1/4 частина
домоволодіння АДРЕСА_1 належала на
праві власності ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 07.11.1990р.,
(а.с. 7). 07.07.2008 р., ОСОБА_1, подарувала. а
ОСОБА_2 прийняла в дар 1/4 частину
домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
від 07.07.2008 року посвідченим приватним
нотаріусом ОСОБА_3, та зареєстрованим в
КП «ОМБТІ та РОН» 10.07.2008р., (а.с. 6-7). Також
встановлено, що ОСОБА_1, з 02.04.2008р., є
інвалідом першої групи безстроково та
потребує стороннього догляду (а.с. 9).

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_2,
з липня 2012р., почала вчиняти скандали,
замикати двері та не випускати ОСОБА_1,
на двір, отримує за позивачку пенсію, що
було підставою неодноразового
звернення ОСОБА_1, до правоохоронних
органів, за наслідками розгляду яких
виносилися постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи, а з
ОСОБА_2, тпроводилися профілактичні
бесіди та вона попереджалася про
недопущення вчинення насильства в
сім'ї, без притягнення ОСОБА_2, до
адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Статтею 718 ЦК України встановлено, що
дарунком можуть бути рухомі речі, в
тому числі гроші та цінні папери, а
також нерухомі речі.

В силу ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно до ст. 233 ЦК України, правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені статтею 216 цього Кодексу.
Сторона, яка скористалася тяжкою
обставиною, зобов'язана відшкодувати
другій стороні збитки і моральну шкоду,
що завдані їй у зв'язку з вчиненням
цього правочину.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», (далі
Постанова Пленуму № 9), зазначено, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі ст. 233 ЦК України,
якщо його вчинено особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах, чим друга сторони
правочину скористалася. Тяжкими
обставинами можуть бути тяжка хвороба
особи, членів її сім'ї чи родичів,
смерть годувальника, загроза втратити
житло чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Таким чином, виходячи з аналізу ст. 233 ЦК
України та роз'яснень викладених в
Постанові Пленуму № 9, суд звертає
увагу на те, що тяжка для позивачки
обставина мала існувати саме на момент
вчинення правочину та безпосередньо
впливати на необхідність укладення
правочину для усунення або зменшення
тяжкої обставини, а не з'явитися через
чотири роки після його укладення.

В силу частини першої та третьої ст. 10
ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Частинами першою - другою статті 11 ЦПК
України визначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

На підставі встановленого, суд
приходить до висновку про те, що вимоги
позову задоволенню не підлягають,
оскільки позивачкиою та її
представником не доведено та не надано
жодного доказу про вчинення ОСОБА_1
правочину під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах
саме на час укладення договору
дарування, тобто станом на 07.07.2008р.

Також суд звертає увагу на те, що
позивачем пропущено строк для захисту
права за ст. ст. 257 ЦК України якою
визначено, що право на позов виникає з
дня коли особа довідалася або повинна
була довідатися про порушення свого
права.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки
спливу позовної давності (відмова в
позові), оскільки при розгляді справи
встановлено, що суб'єктивне право
позивачки, про захист якого вона
просить, на момент вчинення правочину,
не порушувалося, а тому суд відмовляє в
позові ОСОБА_1, за безпідставністю
матеріально-правової вимоги.

З іншими вимогами або про визнання
правочину недійсним з інших підстав,
позивачка до суду не зверталася.

На підставі ст. 233 ЦК України, керуючись
ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування недійсним
про визнання договору дарування
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: