Справа № 496/167/13- ц
Провадження 2/496/46/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2014 року

Біляївський районний суд Одеської
області

у складі: головуючого - судді Калінюка
Р.Б.,

при секретарі - Козян Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Біляївка
цивільну справу за уточненою позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
недійсним договору дарування, визнання
права власності на ? частину житлового
будинку, витребування майна -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,
який було уточнено, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, в якому просить суд встановити
факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2006
року по червень 2008 року; визнати
недійсним договір купівлі-продажу від
05.03.2008 року житлового будинку по
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2; визнати недійсним договір
дарування від 02.09.2008 року житлового
будинку по АДРЕСА_1, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_1
право власності на ? частину житлового
будинку по АДРЕСА_1; витребувати у
ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
житловий будинок з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6, хоча з 1996 року в них не було
подружніх та майнових відносин. 17.08.2007
року Біляївським районним судом
Одеської області було ухвалене рішення
про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2006
року по червень 2008 року почали
проживати однією сім'єю. За час
спільного проживання вони мали
спільний бюджет, вели спільне
господарство, були пов'язані спільним
побутом, мали взаємні права та
обов'язки, між ними склалися відносини,
що притаманні подружжю. Під час
спільного проживання та за сумісні
кошти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали
житловий будинок в АДРЕСА_1. Згодом
після численних сварок та непорозумінь
вони вирішили розійтися, будинок
продати та поділити кошти навпіл.
Оскільки ОСОБА_2 займалася
ріелторською діяльністю, вона вмовила
ОСОБА_1 переоформити на неї будинок,
обіцяючи вигідно його продати та
отримані кошти поділити і розійтись
мирним шляхом. 05.03.2008 року спірний
житловий будинок був переоформлений на
підставі договору купівлі-продажу на
ОСОБА_2 Але, на думку позивача,
зазначений правочин був вчинений під
впливом обману, тому що якби він знав,
що після переоформлення будинку ОСОБА_2
подарує його за договором дарування
своїй дочці ОСОБА_3, він би його не
переоформляв. Після укладення договору
купівлі-продажу 05.03.2008 року Позивач та
ОСОБА_2 продовжували проживати у
спірному будинку та вели спільне
господарство. Але згодом позивач
дізнався, що ОСОБА_2 02.09.2008 року
подарувала будинок своїй доньці ОСОБА_3
за договором дарування.

ОСОБА_2 надала до суду заперечення на
позов, в якому просила суд відмовити в
позові ОСОБА_1 з тих підстав, що вони
ніколи не були подружжям та у
відносинах, притаманних подружжю без
реєстрації шлюбу, не перебували. ОСОБА_2
зазначено, що ці обставини були
встановлені рішеннями апеляційного
суду Одеської області, які нею додані
до матеріалів справи. Цими же рішеннями
встановлений той факт, що станом на
17.08.2007 року, тобто на момент укладання
договору купівлі продажу, за яким
позивач купив спірний житловий
будинок, ОСОБА_1 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 та
остання, як дружина позивача, надала
йому згоду на укладання такого
договору (п.7 договору від 17.08.2007 року). З
огляду на викладене, на думку ОСОБА_2,
подальший продаж ОСОБА_1 їй житлового
будинку відповідно до договору
купівлі-продажу від 05.03.2008 року, а також
подальше дарування нею ОСОБА_3
вказаного житлового будинку
відповідно до договору дарування від
02.09.2008 року є цілком законним. Всі
перелічені обставини встановлені
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10.02.2011 року та рішенням
апеляційного суду Одеської області від
07.12.2012 року. Крім іншого, позивач в
позові зазначає, що договір
купівлі-продажу від 05.03.2008 року
вчинений під впливом обману, однак це
не відповідає дійсності, адже рішенням
апеляційного суду Одеської області від
10.02.2011 року та рішенням апеляційного
суду Одеської області від 07.12.2012 року,
які набули чинності, встановлено, що
договір купівлі-продажу від 05.03.2008 року
був оформлений у відповідності з
вимогами законодавства, а доводи
ОСОБА_1, щодо обману зі сторони ОСОБА_2
свого підтвердження не знайшли.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав
свої позовні вимоги, посилаючись при
цьому на обставини, викладені в
первинному та уточненому позовах, отже
просив суд позов задовольнити в
повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
судовому засіданні просили суд
відмовити в уточненому позові ОСОБА_1,
при цьому наголосили, що обставини,
викладені ним в первинному та
уточненому позовах не відповідають
дійсності.

Представник відповідача ОСОБА_4 надав
до суду заяву про розгляд справи за
його та ОСОБА_4 відсутності, в якій
просив суд в уточненому позові ОСОБА_1
відмовити в повному обсязі.

Врахувавши позицію позивача та
відповідачів, всебічно, повно,
об'єктивно та безпосередньо дослідивши
наявні у справі докази, повно і
всебічно з'ясувавши обставини, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень, суд вважає,
що слід відмовити в позові з огляду на
таке.

Як встановлено в судовому засіданні, з
27.01.1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували
в зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується наявним в справі
рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 17.08.2007 року по
справі №2-1868/07 (а.с.17).

В позові ОСОБА_1, заявляючи вимоги щодо
визнання за ним права власності на 1/2
частину житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, посилається в
тому числі на те, що відповідно до вимог
ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою, майно
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, як інше не встановлене
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Згідно ст.63 СК України,
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння користування та
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_7 показав, що в 2006
році, коли він повернувся з
відрядження, його батько - ОСОБА_1 -
познайомив його з ОСОБА_2, з якою вони
проживали разом. В 2007 році вони купили
будинок, в якому він також проживав.

Однак рішенням апеляційного суду
Одеської області від 07.12.2012 року у
справі №22ц/1590/6999/12 (а.с.39-42) встановлено
наступне.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України, шлюб є
підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно
із ст.74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу. Тобто
при застосуванні ст.74 СК України слід
виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю. Крім того, для визначення
осіб як таких, що перебувають у
фактичних шлюбних відносинах, для
вирішення майнового спору на підставі
ст.74 СК України, суд повинен встановити
факт проживання однією сім'єю чоловіка
та жінки без шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно. На
час укладання договору купівлі-продажу
від 17.08.2007 року, позивач ОСОБА_1 з січня
1979 року знаходився у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6, яка надала згоду на
придбання спірного будинку (п.7
договору). За правилами ст.60 СК України,
житловий будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, належав ОСОБА_1 та
його дружині на праві спільної
сумісної власності, у зв'язку, з чим, в
подальшому при відчуженні позивачем
спірного будинку ОСОБА_6 надала згоду
на укладання 05.03.2008 року договору
купівлі-продажу житлового будинку з
ОСОБА_2, про що зазначено у п.8 договору.
А тому висновок суду першої інстанції
про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 знаходилися у
фактичних шлюбних відносинах з травня
2006 року по червень 2008 року і на ці
правовідносини розповсюджується дія
ст.74 СК України, є помилковим.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Статтею 115 Сімейного кодексу України (в
редакції, що була чинна на час
розірвання шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6 -
17.08.2007 року) встановлено, що розірвання
шлюбу, здійснене за рішенням суду, має
бути зареєстроване в державному органі
реєстрації актів цивільного стану, за
заявою колишньої дружини або чоловіка.
Розірвання шлюбу засвідчується
свідоцтвом про розірвання шлюбу,
зразок якого затверджує Кабінет
Міністрів України.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_2
перебуває з ОСОБА_9 у фактичних шлюбних
відносинах близько 18 років та з ОСОБА_1
ніколи не проживала однією сім'єю та не
вела спільного господарства.

З урахуванням викладеного вище суд
вважає, що встановлення факту
проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу у
заявленому позивачем періоді є
неможливим.

Щодо вимоги позивача про визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
05.03.2008 року житлового будинку по
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 судом встановлено наступне.

В цьому разі позивач посилається на те,
що ОСОБА_2 займалася ріелторською
діяльністю та вона вмовила його
переоформити на неї будинок, обіцяючи
вигідно його продати та отримані кошти
поділити. 05.03.2008 року спірний житловий
будинок був переоформлений на підставі
договору купівлі-продажу на ОСОБА_2
(а.с.13). Але правочин був вчинений під
впливом обману, тому що якби він знав,
що після переоформлення будинку ОСОБА_2
подарує його за договором дарування
своїй дочці ОСОБА_3, він би його не
переоформляв. Вказана обставина є
істотно умовою та знаходить своє
відображення у п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" - правочин може
бути визнаний вчиненим під впливом
обману у випадку навмисного
цілеспрямованого введення іншої
сторони в оману щодо факторів, які
впливають на укладання договору.
Ознакою обману є умисел: особа знає про
наявність чи відсутність певних
обставин і про те, що друга сторона,
якби вона володіла цією інформацією, не
вступила би у правовідносини, не
вигідні для неї, та не відповідає ч.3
ст.203 ЦК України - волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Але, рішенням апеляційного суду
Одеської області від 10.02.2011 року по
справі №22ц-1092/11 (а.с.43-46) встановлено, що
доводи позивача про те, що договір
купівлі-продажу від 05.03.2008 року був
оформлений ним під впливом обману,
свого підтвердження не знайшли.
Встановлено, що на підставі договору
купівлі-продажу від 17.08.2007 року, який
був укладений між ОСОБА_10 і ОСОБА_1,
ОСОБА_1, став власником житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1. На
підставі договору купівлі-продажу від
05.03.2008 року, позивач ОСОБА_1, продав, а
ОСОБА_2 купила вказаний будинок. Дії
позивача при укладанні вказаного
договору купівлі-продажу, обсяг
наданих ним документів, свідчать про
те, що він діяв усвідомлено, він і члени
його родини розуміли наслідки своїх
дій. Для перевірки законності
вказаного договору з державної
нотаріальної контори судом була
витребувана його фотокопія з додатком,
реєстр №1-1376.

На час укладання договору
купівлі-продажу від 05.03.2008 року позивач
ОСОБА_1 з січня 1979 року знаходився в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, тому
при укладанні правочину державним
нотаріусом було перевірено, чи дає його
дружина ОСОБА_6 згоду на укладання
договору про продаж будинку. За власною
заявою дружина позивача підтвердила,
що правочин відповідає інтересам сім'ї
і вона погоджується на продаж за
умовами, визначеними чоловіком
самостійно. При оформленні договору
купівлі-продажу від 05.03.2008 року
позивачем були додані:
правовстановлюючі документи на
будинок щодо його права власності,
витяг з Державного реєстру, витяг про
реєстрацію права власності, довідки
сільського голови про те, що в будинку,
який продається, ніхто не проживає,
рішення щодо приватизації землі не
приймалося.

По тексту договору купівлі-продажу від
05.03.2008 року, який оспорює позивач,
встановлено, що він був прочитаний і
підписаний сторонами, в тому числі
ОСОБА_1 Пункт 4 договору містить дані
про те, що продавець одержав від
покупця гроші повністю до підписання
вказаного договору.

Давши оцінку вказаним доказам, колегія
дійшла висновку, що договір
купівлі-продажу від 05.03.2008 року між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був оформлений у
відповідності з вимогами закону,
доводи позивача щодо його обману зі
сторони відповідача підтвердження не
знайшли.

За таких обставин, враховуючи
зазначену вище норму процесуального
права (ч.3 ст.61 ЦПК України), суд
приходить до висновку про неможливість
задоволення вимоги позивача щодо
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 05.03.2008 року (а.с.13)
житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

До такого ж висновку суд приходить й
щодо вимоги ОСОБА_1 щодо визнання
недійсним договору дарування від 02.09.2008
року житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, адже
зазначеним вище рішенням апеляційного
суду Одеської області від 07.12.2012 року
(а.с.39-42) обставини можливого визнання
недійсним спірного договору дарування
були встановлені та рішенням зазначено
наступне. Пленум Верховного суду
України, в абз.5 п.5 Постанови №9 від
06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
право чинів недійсними" роз'яснив, що
відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України,
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним, та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією із сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права, та законі інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

ОСОБА_1 не є стороною договору
дарування від 02.09.2008 року, також не є
заінтересованою особою в розумінні ч.3
ст.215 ЦК України, оскільки порушення
його прав та законних інтересів при
укладанні спірного правочину не
встановлено.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого статтями 215, 216
ЦК України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені
статтею 388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

Як встановлено судом, відповідач
ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
є добросовісним набувачем житлового
будинку з надвірними спорудами по
АДРЕСА_1, який йому було передано на
законних підставах згідно Акту про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу від 05.02.2013 року (т.2
а.с.141), та Постанови про передачу майна
стягувачу в рахунок погашення боргу
від 05.02.2013 року (т.2 а.с.142).

За вищевказаних обставин, дійшовши до
висновку про необґрунтованість вимог
ОСОБА_1 щодо встановлення факту
проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2006
року по червень 2008 року; визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
05.03.2008 року; визнання недійсним
договору дарування від 02.09.2008 року, суд
вважає вимоги ОСОБА_1 про визнання за
ним права власності на 1/2 частину
житлового будинку по АДРЕСА_1 такими, що
не можуть бути задоволені. Також у
зв'язку з цим не підлягає задоволенню
вимога позивача щодо витребування у
ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
якій є добросовісним набувачем,
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

Керуючись ст.115 Сімейного кодексу
України (в редакції, що була чинна 17.08.2007
року), ст.ст.215, 216 ЦК України, ст.ст.3, 4, 8,
10, 11, 14, 15, 57, 60, 61, 73, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
недійсним договору дарування,
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку, витребування майна -
відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання апеляційної скарги до
Біляївського районного суду Одеської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя Біляївського районного

суду Одеської області

Р.Б.Калінюк