У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Демчук
Ю.Ю.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Острозького районного суду
від 23 січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, виконкому
Вельбівненської сільської ради
Острозького району Рівненської
області, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_5,
про визнання права власності на майно,

В С Т А Н
О В И Л А:

Рішенням Острозького районного суду
від 23 січня 2014 року позов задоволено
частково: визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/4 частину житлового
будинку з надвірними будівлями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 398
грн. В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У поданій на вказане рішення суду
апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що
судом не було враховано його докази та
покази свідків про те, що будівництво
будинку фактично було закінчено лише в
1994 році, а в 1995 році вони з
відповідачкою в добровільному порядку
розділили майно, про що було складено
акт розподілу будинку та майна за
участі сільського голови, депутата
сільської ради та секретаря. Багато
років вони проживають окремо - кожен у
своїй частині будинку, однак свідоцтво
про право власності на усе
будинковолодіння позивач на підставі
рішення виконкому Вельбівненської
сільської ради від 12 грудня 2012 року
оформила на себе.

Стверджував, що акт добровільного
розподілу майна доводить, що на момент
поділу сторони визнавали спірне
будинковолодіння спільною сумісною
власністю подружжя.

Вважав незаконним та необґрунтованим
висновок суду про те, що спірне
будинковолодіння належало до
суспільної групи «колгоспний двір», і
що спірні відносини між сторонами
повинні були вирішуватися за правилами
колишнього колгоспного двору.

Доводив, що вказані норми закону діяли
на час набуття подружжям спільної
сумісної власності на
будинковолодіння, однак позовні вимога
про поділ майна була заявлена після
отримання відповідачкою
правовстановлюючих документів на
будинковолодіння у 2012 році, а тому суду
слід було керуватись пунктом 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України та застосувати норми чинного
Сімейного кодексу України.

Покликався, що завершення будівництва
спірного будинковолодіння мало місце в
1994 році, а з моменту введення в дію
Закону України «Про власність» (15
квітня 1991 року) на правовідносини, які
виникли між членами колишніх
колгоспних дворів, правила про спільну
сумісну власність колгоспного двору не
розповсюджувалася. Стаття 30 КпШС, якою
визначались права подружжя - членів
колгоспного двору, на підставі ЗУ «Про
внесення змін та

________________________________________________________________________
__________________________

Справа №567/244/13-ц
Головуючий в суді І інст. -
Венгерчук А.О.

Провадження № 22-ц /787/544/2014р.
Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

доповнень до Кодексу про шлюб та сім'ю
УРСР» від 23 червня 1992 року була
виключена в зв'язку з тим, що припинила
своє існування така організаційна
форма сімейно-трудового об'єднання
громадян, як колгоспний двір.

Зазначив, що будинок АДРЕСА_1 з підстав,
передбачених ст.ст. 60,61 СК України та ст.
368 ЦК України, є об'єктами права
спільної сумісної власності його та
відповідачки, як колишнього подружжя,
оскільки збудовані за час їх
перебування в шлюбі.

Просив рішення Острозького районного
суду від 23 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
його позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу
відповідач ОСОБА_4 та треті особи
ОСОБА_3 і ОСОБА_1, кожен окремо,
зазначили, що рішення суду першої
інстанції постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а тому просили залишити його без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення. Крім того, ОСОБА_4 подала
заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги підтримали
та просили її задовольнити.

Представник виконкому Вельбівненської
сільської ради Острозького району у
встановленому законом порядку,
завчасно був повідомлений про час і
місце розгляду справи, однак до суду не
з'явився і причин неявки суду не
повідомив, а тому колегія суддів
прийшла до висновку про можливість
розгляду справи за його відсутності.

Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_1, в судовому
засіданні підтримали свою позицію,
викладену в запереченнях на апеляційну
скаргу.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
статус спірного майна, на 1/2 якого
претендує позивач, не є майном
подружжя, оскільки фактично воно було
створене, як майно колгоспного двору та
підлягає поділу відповідно до норм, які
регулювали зазначені правовідносини
на час їх виникнення. Крім того, суд
виходив з вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, що
обставини встановлені судовим
рішенням в іншій справі, яке набрало
законної сили, не потребують
доказування в справах, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо яких вони
встановлені.

Такий висновок місцевого суду
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 3
серпня 1980 року; шлюб був розірваний
рішенням народного суду Острозького
району від 23 червня 1987 року.
Неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_8, 1980
року народження, та ОСОБА_6, 1987 року
народження, залишено на виховання
матері (а.с. 7).

Реєстрація розірвання цього шлюбу була
проведена 7 лютого 2013 року.

Відповідно до рішенням виконкому
Острозької районної ради народних
депутатів № 235 від 18 вересня 1984 року
ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку на
земельній ділянці площею 0,08 га,
виділеної їй згідно рішення загальних
зборів членів колгоспу „Горинь" від 31
січня 1984 року (а.с.8).

Як вбачається з довідок, наданих
Вельбівненською сільською радою,
згідно записів погосподарських книг,
власником будинку АДРЕСА_1 - 1988 року
забудови та головою двору є ОСОБА_4 Всі
члени господарства (батьки та діти)
зареєстровані та проживають в даному
будинку з 1988 року. Суспільна група
господарства - колгоспна (а.с.14, 46-48).

Відповідно до рішення Вельбівненської
сільської ради від 12 грудня 2012 року
ОСОБА_4 оформила право власності на
будинковолодіння АДРЕСА_1, про що 2
квітня 2013 року отримала свідоцтво.

Рішенням колегії суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Рівненської області
від 25 грудня 2013 року рішення
Вельбівненської сільської ради від 12
грудня 2012 року, а також свідоцтво про
право власності від 2 квітня 2013 року
визнано незаконними та скасовано в
частині оформлення 1/4 (однієї
четвертої) частини права приватної
власності на житловий будинок з
надвірними будівлями в АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_4 (а.с.124-125).

Зазначеним рішення колегії суддів було
встановлено, що спірне домоволодіння є
колгоспним двором. Право на частку в
майні колишнього колгоспного двору,
зокрема спірного будинковолодіння
АДРЕСА_1 Острозького району мають в
рівних долях ОСОБА_4, позивач ОСОБА_1 та
двоє їх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які на
час припинення існування колгоспного
двору проживали в ньому, тобто по 1/4
частині кожен член колгоспного двору.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України
та встановлених обставин справи
місцевим судом було обґрунтовано
визнано право власності за ОСОБА_1. на 1/4
частину спірного будинковолодіння.

Вимоги ОСОБА_1 про виділення конкретних
приміщень в натурі задоволені бути не
можуть, оскільки клопотань про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи ним не
заявлялось та відповідних належних і
допустимих доказів, що вказані ним в
позові приміщення відповідають його
частці в майні, не надав.

Виходячи з вищенаведеного, посилання
ОСОБА_1 на належність йому приміщень,
якими він фактично користується
відповідно до Акту добровільного
розподілу (а.с.11-13) та просить їх йому
виділити, не заслуговують на увагу.
Крім того, слід зазначити, що оцінку
цьому акту також дано згаданим
рішенням колегії суддів апеляційного
суду Рівненської області від 25 грудня
2013 року, в якому зазначено, що вказаний
акт не може бути належним та допустимим
доказом виділу частки позивача в
домоволодінні, оскільки цей виділ не
проводився відповідно до чинного на
той час законодавства.

Зазначене не позбавляє права ОСОБА_1 на
реальний виділ в натурі належної йому
1/4 частини в спірному домоволодінні при
зверненні з такими позовними вимогами
та належному їх експертному
обґрунтуванні, щодо можливості її
виділу в натурі.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції постановлене дотриманням
норм матеріального та процесуального
права і доводи апеляційної скарги
висновків, наведених у ньому не
спростовують, а тому підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Острозького районного суду від
23 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: