інстанції: Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/773/425/14 Категорія: 37 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Подолюка В.А.

при секретарі Семенюк О.А.

з участю: представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 31 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 31 січня 2014 року
в позові ОСОБА_6 про визнання заповіту
недійсним відмовлено.

Позивач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу
на зазначене судове рішення, яке вважає
незаконним і необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

В судовому засіданні представники
позивачів апеляційну скаргу
підтримали з підстав зазначених в
апеляційній скарзі, відповідачі
заперечили проти задоволення
апеляційної скарги.

Заслухавши осіб, які брали участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_7, що стверджується
відповідним свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 17.12.2012 року. 30 серпня 2012
року складений заповіт, який
посвідчений Буянівською сільською
радою Луцького району, відповідно до
якого ОСОБА_7 належний йому житловий
будинок з господарськими будівлями та
спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 в
рівних частинах заповів племіннику
ОСОБА_3 та племінниці ОСОБА_4.

Позивач, ОСОБА_6, вважає, що заповіт,
складений на користь відповідачів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є недійсним, оскільки
заповідачу на час складання заповіту
виповнилось 72 роки і спостерігався
процес психічного розладу, а тому
останній не розумів значення своїх дій
і не міг керувати ними.

Відмовляючи в позові ОСОБА_8, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач та
представник позивача в судовому
засіданні не довели, наявності
порушень вимог чинного законодавства
при укладанні оспорюваного заповіту.

Такий висновок суду відповідає
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Поняття, право на заповіт та право
заповідача на призначення спадкоємців
передбачено нормами статей 1223, 1234, 1235 ЦК
України.

Аналіз зазначених правових норм
свідчить про те, що заповітом є
особисте розпорядження заповідачем
своїм майном на випадок своєї смерті і
саме заповідач може призначити своїм
спадкоємцем одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Право на спадкування, як це передбачає
стаття 1223 ЦК України, мають особи,
визначені у заповіті, і лише у разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі
неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування одержують
спадкоємці за законом.

Таким чином, право на спадкування після
смерті спадкодавця ОСОБА_7 набули
особи, визначені в заповіті, а саме
відповідачі по даній справі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

Частиною 1 статті 225 ЦК України
передбачено, що правочин, який
дієздатна особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а вразі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

При цьому в судовому засіданні
установлено, що на час складання
заповіту заповідач усвідомлював
значення своїх дій і керував ними.

Так, відповідно до висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної на підставі ухвали Луцького
міськрайонного суду від 07 серпня 2013
року, заповідач ОСОБА_7 в період
укладання заповіту виявляв ознаки
синдрому залежності внаслідок
вживання алкоголю, однак вираженість
розладів психіки не сягала ступеня,
котрий позбавляв його можливості
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (а.с.92-94).

Будь-яких інших доказів на
підтвердження того, що на час вчинення
оспорюваного заповіту спадкодавець
ОСОБА_7 не розумів значення своїх дій і
не міг керувати ними, позивач суду не
надав, хоча відповідно до вимог статті
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на обставини своїх
вимог та заперечень.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що суд не дав належну
оцінку показам свідків спростовуються
дослідженим в судовому засіданні актом
посмертної судово-психіатричної
експертизи, з якого убачається, що
експертами досліджувалися матеріали
даної цивільної справи, яка була
направлена судом для проведення
експертизи.

Врахувавши наведені обставини, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про безпідставність позовних
вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним
заповіту.

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на правильність рішення
суду, яке постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 31 січня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді