Справа № 372/6218/13ц
Головуючий у І інстанції Мора
О.М.Провадження № 22-ц/780/2272/14
Доповідач у 2 інстанції
Мережко М.В.Категорія 18
РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Власенко О.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, заявою
ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної
скарги на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 07
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів купівлі - продажу,
визнання права власності.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів ,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 18 грудня 2013 року
звернувся в суд із зазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між
ним та відповідачами - ОСОБА_2, ОСОБА_3 23
квітня 2010 року були укладені наступні
договори:

договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,1440 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
державний акт серії ЯБ № 529315,
кадастровий номер :05:028:0101,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5 Обухівського районного
нотаріального округу 23 квітня 2010 року
реєстровий номер 981;

договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0420 га, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, цільове
призначення - для ведення особистого
селянського господарства (склад угідь -
сільськогосподарські угіддя,
сіножаті), державний акт серії ЯБ № 529314,
кадастровий номер :05:028:0100,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5 Обухівського районного
нотаріального округу 23 квітня 2010 року
реєстровий номер 986;

договір купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними побудовами
загальною площею 398,3 кв.м., житловою
площею 98,6 кв.м., який розташований за
адресою: АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5
Обухівського районного нотаріального
округу 23 квітня 2010 року
реєстровий номер 976.

Позивач зазначав, що дані договори були
укладені під впливом тяжкої життєвої
обставини і на вкрай невигідних умовах(
ст. 233 ЦК України).

Так, позивач зазначав, що на час
укладення договорів він мав
заборгованість перед ОСОБА_3 у розмірі 2
530 000 грн, згідно розписки, і останнім
днем повернення боргу було 30 квітня 2010
року. На той момент, він, позивач, не мав
таких коштів для сплати боргу. Джерелом
отримання коштів у позивача був
будинок та дві земельні ділянки у смт.
Козин. Знайти покупця на вказані
об'єкти не вдалося, а оскільки вартість
майна нерухомого майна орієнтовно
співвпадала із розміром боргу,
відповідач ОСОБА_3 запропонував
ОСОБА_4 продати будинок і дві земельні
ділянки в рахунок оплати боргу і
повернення оригіналу розписки. В
процесі оформлення договорів
купівлі-продажу, ОСОБА_3 оформив 12
частину нерухомого майна ОСОБА_2

Позивач вважає, що саме наявність
заборгованості перед ОСОБА_3 і
необхідність її погашення і є тяжка
обставина під впливом якої він уклав
договори купівлі-продажу, за
відсутності якої ці договори не були б
укладені.

Що стосується вкрай невигідних умов,
вони полягають в тому, що майно було
продано за ціну меншу, ніж вказано у
висновках про експертну оцінку майна.
Так, вартість земельних ділянок
відповідно до експертного висновку
складає 1 661 414 грн та 161 074,20 грн, а
продані земельні ділянки за 729 115 грн та
127 596 грн відповідно ,вартість житлового
будинку згідно висновку складає 3 234 669
грн, а проданий будинок за 1 670 938 грн.

Враховуючи, що станом на квітень 2010
року склалися несприятливі для продажу
нерухомого майна умови на ринку
продажу нерухомості, і необхідність
сплатити борг, позивач був змушений
укласти вищевказані договори
купівлі-продажу. Як зазначає сам
позивач, він чітко усвідомлював свої
дії, їх наслідки, діяв добровільно,
розумів суть умов договорів, втім
укладав їх лише під тиском тяжкої
життєвої обставини, тому просить
визнати договори недійсними, і
відповідно до ст. 216 ЦК України
повернути будинок і дві земельні
ділянки ОСОБА_4, визнавши за ним право
власності на вказане майно.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 07 лютого 2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просила скасувати рішення,
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову. В апеляційній
скарзі зазначала, що суд не взяв до
уваги її заяву про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності, крім того відповідач вважає,
що суд невірно прийшов до висновку про
наявність тяжкої обставини у вигляді
договору позики, крім того суд не взяв
до уваги, що розписка, на яку
посилається позивач вже була предметом
розгляду іншої справи (справа № 372127013ц
№ провадження 2-69413), і тексти розписок
різняться між собою, а відтак вона не
може бути належним доказом у справі. До
апеляційної скарги приєднався ОСОБА_3,
в якій також зазначав, що необхідність
погашення боргового зобов'язання,
покладеного позивачем на себе
добровільно, не може вважатися впливом
тяжких обставин.

Апеляційна скарга і заява про
приєднання до апеляційної скарги
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
договори купівлі-продажу ОСОБА_4 були
укладені під впливом тяжкої життєвої
обставини і на вкрай невигідних умовах
(ст. 233 ЦК України).

Однак такі висновки не відповідають
обставинам справи і не ґрунтуються на
вимогах закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216 цього
Кодексу. Сторона, яка скористалася
тяжкою обставиною, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки і
моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку
з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Як видно із матеріалів справи, між
позивачем ОСОБА_4 та відповідачами -
ОСОБА_2, ОСОБА_3 23 квітня 2010 року були
укладені наступні договори;

договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,1440 га за ціну
729 115,20 грн, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, державний акт серії
ЯБ № 529315, кадастровий номер
:05:028:0101, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 Обухівського
районного нотаріального округу 23
квітня 2010 року реєстровий номер 981 ( а.с.
78);

договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0420 га за ціну 127 596 грн,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1,
цільове призначення - для ведення
особистого селянського господарства
(склад угідь - сільськогосподарські
угіддя, сіножаті), державний акт серії
ЯБ № 529314, кадастровий
номер:05:028:0100, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_5
Обухівського районного нотаріального
округу 23 квітня 2010 року реєстровий
номер 986 ( а.с. 9-10);

договір купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними побудовами
загальною площею 398,3 кв.м., житловою
площею 98,6 кв.м. за ціну 1 670 938 грн, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5 Обухівського районного
нотаріального округу 23 квітня 2010 року
реєстровий номер 976 ( а.с. 11-12).

Загальна сума, за яку було продано
нерухоме майно становить 2 527 649,20 грн.

Відповідно розписки від 11 жовтня 2009
року, ОСОБА_4 позичив у
ОСОБА_3 2 530 000 грн, які зобов'язувався
повернути до 30 квітня 2010 року
(а.с. 6).

Крім того, в матеріалах справи
міститься інша розписка від 11 жовтня 2009
року, відповідно до якої ОСОБА_4 позичив
у ОСОБА_6 суму 2 530 000 грн, яку
зобов'язувався повернути до 30 квітня 2010
року ( а.с. 189). На даній розписці є
відмітка про повернення боргу 29 квітня
2010 року.

Відповідно до звіту про грошову оцінку,
проведену ТОВ «Агенство експертної
оцінки» 19 лютого 2013 року (а.с. 13-146)
вартість земельної ділянки розміром
0,0420 га становить 161 074,20грн (а.с. 34),
вартість земельної ділянки розміром
0,1440 га становить 1 661 414,40 грн ( а.с. 74),
вартість жилого будинку становить 3 234
669 грн (а.с. 114). Оцінка майна проведена
станом на 23 квітня 2010 року.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК України та
виходячи із загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК
України.

Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК
України).

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
Відповідно до статей 229-233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК
України, якщо його вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як видно із матеріалів справи, позивач
ОСОБА_4 на жодну із вказаних тяжких
обставин, яка змусила його укласти
оспорювані договори купівлі-продажу не
послався і доказів наявності таких
тяжких обставин суду не надав.

Єдиною тяжкою обставиною на яку
посилається ОСОБА_4 у своїй позовній
заяві є наявність заборгованості за
договором позики, строк сплати по якому
закінчився 30 квітня 2010 року.
Необхідність виконання позивачем
ОСОБА_4 добровільно взятих на себе
зобов'язань (договір позики) в
розумінні цивільних правовідносин,
зокрема в розумінні ст. 233 ЦК України, не
є тяжкою обставиною під впливом якої
були укладені оспорювані договори,
тому висновок суду про наявність
тяжких обставин у вигляді спливу
строку для погашення заборгованості
саме у квітні 2010 року є помилковим.

Посилання позивача ОСОБА_4, що
укладення договорів відбулося на вкрай
невигідних для нього умовах, а сааме:
продаж майна за ціну набагато меншу,
ніж воно коштує, спростовується
поясненнями представника позивача,
який зазначив, що в договорах вказано
ринкову ціну майна, в іншому випадку
нотаріус не погоджувався посвідчувати
договори купівлі-продажу із умовою
передачі оригіналу розписки ОСОБА_4 в
рахунок оплати боргу за договором
позики.

Крім того, як видно із тексту договорів
(п.2.2 - а.с.7, п. 2.2 - а.с.9 ), ціна земельних
ділянок була визначена висновком про
експертну грошову оцінку земельної
ділянки від 15 березня 2010 року,
проведеним ТОВ «Київоблпроектсервіс»
і яка становить 729 115,20 грн (
0,1440 га ), і відповідно 127 596 грн ( 0,0420 га),
при цьому нормативна грошова оцінка
земельної ділянки видана 12 березня 2010
року Управлінням Держкомзему в
Обухівському районі за № 05-08797 (п.2.3-а.с.7,
п.2.3-а.с 9), становить 43 290,18 грн ( 0,1440 га),
194,92 грн (0,0420 га). Відповідно до п.4
договору купівлі-продажу будинку,
вартість будинку за даними КП
Київської області «Обухівське бюро
технічної інвентаризації» складає 1 670
938 грн, і за саме за цю ціну був проданий
будинок відповідно до п.5 договору (
а.с.11). Тому висновок суду про те, що
позивач ОСОБА_4 продав нерухоме майно
за ціну набагато меншу ніж вона
становить не вповідає дійсним
обставинам справи і є хибним.

Крім того, в матеріалах справи
знаходяться дві розписки, які свідчать
про те, що ОСОБА_4 позичив гроші як у
ОСОБА_3, так і у ОСОБА_6 ( а.с. 6, 189).

Як зазначає апелянт ОСОБА_2, розписка
від 11 жовтня 2009 року, в якій зазначено,
що ОСОБА_4 позичив 2 530 000 грн у ОСОБА_6 із
строком повернення до 30 квітня 2010 року (
а.с. 189), вже була предметом розгляду
суду. Так, ОСОБА_4 21 березня 2013 року
подав позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу з підстав ст. 233 ЦК
України (вплив тяжкої обставини, вкрай
невигідні умови) і як доказ надавав
саме цю розписку. Тобто спір між тими
самими особами і з тих самих підстав,
вже був предметом розгляду суду.
Ухвалою Обухівського районного суду
Київської області від 15 квітня 2013 року,
за заявою ОСОБА_4, позовна заява була
залишена без розгляду (а.с.188). Вказана
позовна заява була подана із
дотриманням процесуальних строків, на
відміну від позовної заяви, поданої
ОСОБА_4 18 грудня 2013 року до тих самих
осіб, із тих самих підстав. Як видно із
тексту позовної заяви від 21 березня 2013
року, ОСОБА_4 зазначав, що він має борг
перед ОСОБА_6 і саме з цією метою він
укладав договори купівлі-продажу з
ОСОБА_3 (батьком ОСОБА_6), і в такий
спосіб погасив борг.

За даних обставин, розписка ОСОБА_4
перед ОСОБА_3, не може бути належним і
допустимим доказом.

Суд першої інстанції дані обставини не
взяв до уваги, не з'ясував дійсні
обставини щодо наявності боргу ОСОБА_4
перед ОСОБА_3, прийшов до помилкового
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_4

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин;

За змістом процесуальних норм ( ст.ст.
3,15 ЦПК України ) об'єктом захисту є
порушене, невизнане або оспорюване
право чи цивільний інтерес і саме вони
є підставою для звернення особи за
захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.
Аналогічні роз'яснення містить п.11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК
України), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Враховуючи, що відповідно до ст. 60 ЦПК
України, ОСОБА_4 не надав належних і
допустимих доказів щодо порушення його
права під час укладення договорів
купівлі-продажу, рішення суду не може
вважатися законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303
ЦПК України, колегія суддів вважає, що
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, заяву ОСОБА_3
про приєднання до апеляційної скарги -
задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 07 лютого 2014 року -
скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсними
договорів купівлі- продажу, визнання
права власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено протягом двадцяти
днів у касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: