Справа № 490/9533/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі :

Головуючого - судді - Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про усунення порушень в користуванні
житловою квартирою шляхом
виселення, стягнення матеріальної та
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

19 серпня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача, в якому
просив виселити відповідача з
незаконно займаної їм квартири
АДРЕСА_1, яка знаходиться у власності
позивача, стяґгнути упущену вигоду у
розмірі 46 800 грн., компенсацію моральної
шкоди у розмірі 30 000 грн.

Справа передана до провадження судді
Гуденко О.А, в зв'язку з неможливістю
розгляду попереднім складом суду 03
березня 2014 року.

Позивач неодноразово збільшував
позовні вимоги, остаточно просив суд
виселити ОСОБА_4 з вказаної квартири як
особу, яка самовправно зайняла жиле
приміщення, стягнути на його користь з
відповідача упущену вигоду у розмірі 54
000 грн., компенсацію завданої моральної
шкоди у розмірі 30 000 грн.,
заборгованість за спожиту теплову
енергію у розмірі 4224,62 грн.

Позивач в судове засідання не з'явився ,
направив свого представника , яка у
судовому засідання підтримала позовні
вимоги та просила суд їх задовольнити.
Суду пояснила, що на теперішній час
позивач як власник житла позбавлений
можливості користуватися та
розпоряджатися своєю власністю,
оскільки відповідач без його дозволу
вселився в спірну квартиру ще в 2011 році
і навіть не допускає його оглянути
власну квартиру, в добровільному
порядку виселитися не бажає.
Відповідач не є членом сім'ї власника
квартири і ніколи ним не був. Крім того,
позивач до того, як квартиру зайняв
ОСОБА_4, здавав її в найм, від чого
отримував прибуток. В зв'зку з цим
просить стягнути на його крористь 54 000
грн. упущеної вигоди у вигляді оплати
за найм квартири з розрахунку
середньої ціни оренди однокімнатної
квартири в центрі м.Миколаєва у 1800 грн.
на місяць за період з травня 2011 року.
Також такими притиправними діями
відповідача позивачу , який хворіє на
гіпертонічну хворобу , а в зв'язку з
наведеними подіями внаслідок
перенесеного стресу вимушений був
неодноразово лікуватися, завдані
моральні страждання, компенсацію яких
він оцінює в 30 000 грн.

Відповідач в судове засідання не
з'явився , направив свого представника,
який у судовому засіданні проти позову
заперечував, посилаючись на законність
вселення відповідача в спірну
квартирі за згодою власника, який на
той час перебував у зареєстрованому
шлюбі з матір'ю ОСОБА_4 На теперішній
час він дійсно проживає в квартирі за
згодою матері, яка також , на її думку, є
співвласником квартирі як спільного
майна подружжя; оплачує самостійно всі
комунальні послуги. На теперішній час
спір щодо розділу спільного майна
подружжя, в тому числі вказаної
квартири, перебуває на розгляді в суді,
отже вимоги про виселення відповідача,
який вселився в спірну квартиру за
згодою особи, яка вважає себе
співвласником квартири і як член її
сім'ї, згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України
задоволенню не підлягають.

Вислухавши пояснення представників,
вивчивши матеріали справи, судом
встановлені наступні факти і
відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.06.2009 р. ОСОБА_3 придбав за договром
купівлі-продажу однокімнатну квартиру,
загальною площею 30,8 кв.м., житловою
площею 16,3 кв.м., АДРЕСА_1. Згідно Витягу
про реєстрацію прав власності на
нерухоме майно від 23.07.2009 року , вказана
квартира є власністю ОСОБА_3 в цілому.

На теперішній час в квартирі
зареєстрований син позивача ОСОБА_6,
сам позивач в квартирі не проживав
(а.с.9).

25 липня 2009 року позивач уклав шлюб з
ОСОБА_7, рішенням Заводського районного
суду м.Миколаєва від 08.01.2014 р. шлюб між
ними розірвано.Рішенням апеляційного
суду Миколаївської області від 17
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу
встановлено, що подружні стосунки між
сторонами припинені в травні 2012 року.

Відповідач ОСОБА_4 є рідним сином
ОСОБА_7

Ухвалою судді Центрального районного
суду м.Миколаєва від 19 червня 2013 року
відкрито провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3. про
поділ сумісно нажитого майна . Під час
розгляду судом даної справи, ОСОБА_7,
збільшила позовні вимоги, предметом
позову, який на теперішній час ще не
розглянуто судом, є встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у
період з липня 2007 р по 25 липня 2009 року,
визнання об'єктом права спільної
сумісної власніості подружжя в тому
числі і квартири АДРЕСА_1 та визнання за
ОСОБА_7 права власності на 12 частину
цієї квартири.

Згідно Договору оренди жилого
приміщення від 10 травн 2010 року, ОСОБА_7
в якості орендодавця здавала спірну
квартиру третій особі в оренду за 1600
грн орендної плати щомісяця.

Принаймні з 2009 року і по теперішній час
розрахункові книжки по оплаті за
комунальні послуги за цією адресою
знаходяться у ОСОБА_7 та відповідача,
які здійснюють оплату за ці послуги
самостійно.

Згідно листа-попередження ПАТ
"Миколаївська ТЕЦ" за адресою спірної
квартири за позивачем як власником
особового рахунку існує
заборгованість за спожиті послуги з
теплопостачання 4224,62 грн. (а.с.13). Проте
жодних доказів про сплату цього боргу
позивач суду не надав, на такі не
посилався, його представник в судовому
засіданні визнав, що в квартирі існує
автономне опалення. За такого, вимоги
позову про стягнення на користь
позивача боргу за послуги
теплопостачання в розмірі 4226 грн.
задоволенню не підлягають за
безпідставністю.

На підтвердження того, що відповідач
перешкоджає ОСОБА_3 у потраплянні до
спірної квартири, що позивач намагався
попередити ОСОБА_4 про виселення ,
позивач жодних доказів суду не надав і
на такі не посилався.

За такого, суд вважає встановленим , що
відповідач вселився до житлового
приміщення вказаної квартири з дозволу
колишнього члена сім'ї власника
ОСОБА_7, яка на час вселення відповідача
була дружиною ОСОБА_3 , ніякого
договору найму житлового приміщення
між власником квартири та
відповідачем укладено не було.

Доказів того, що відповідач
самовправно , без його дозволу,
вселився в спірну квартиру позивач
суду не надав. Більш того, таке
твердження спростовується тим, що
позивач за весь час проживання ОСОБА_4 в
квартирі і до подачі цього позову в суд
жодного разу не звертався до
компетенних органів щодо
самовправного зайняття власного житла
сторонньою особою, а також тим, що
дійсно управляння цією квартирою та
розпорядження нею стосовно здачі в
оренду позивач сам доручив на той час
своїй дружині , яка є матір'ю
відповідача, а отже не міг не знати про
проживання в квартирі ОСОБА_4 За
такого, посилання представника
позивача на ст. 116 ЖК України як на
підставу для виселення відповідача з
спірної квартири є недоречним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та 321 ЦК України кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу
України громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди. Жилі будинки
(квартири), що є у приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено право
користування жилим будинком
(квартирою).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст.
319 ЦК України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд. У
випадку порушення його прав, не
пов'язаного з позбавленням права
власності, власник має право вимагати
усунення перешкод у користуванні.

В разі, коли такі перешкоди полягають у
неправомірному користуванні житлом
власника, або іншим належним йому
приміщенням для цілей проживання,
останній вправі, відповідно до
положень житлового законодавства,
вимагати виселення із належного йому
приміщення.

Разом з тим, відповідно до положень ст.
156 ЖК України члени сім'ї власника
квартири, в тому числі і колишні
користуються приміщенням нарівні з
власником. Їх право користування
житловим приміщенням, згідно з
приписами ч. 3 ст. 9 ЖК України,
урегульовано житловим законодавством,
згідно з нормами якого, ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування ним інакше як з підстав і
в порядку, передбачених законом.

Припинення позивачем сімейних
відносин з матір'ю відповідача, якого
вселено до спірної квартири без
будь-яких застережень ( а отже
посилання позивача на непорушність
права власності не заслуговують на
увагу, оскільки частиною 2 ст. 321 ЦК
України передбачені умови обмеження
цього права, на що погодився ОСОБА_3 при
висловленій згоді на вселення), не
тягне беззаперечного обов'язку
останнього виселитися на вимогу
власника з огляду на наступне.

Так, оскільки судом встановлено, що
відповідач вселився в квартиру з
дозволу члена сім'ї власника - дружини
ОСОБА_3 ( яка на той час вважала себе
рівноправним співвласником спірної
квартири і вважала, що має право як
співвласник також користуватися та
розпоряджатися нею нарівні з позивачем
), а спір щодо визнання за нею права
власності на 12 частку цієї квартири
перебуває на розгляді в суді, вимоги
про виселення відповідача, які
грунтуються на положеннях ст.ст. 321,383, 386
ЦК України є передчасними і
задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування на користь позивача
компенсації моральної шкоди , то такі
вимоги є похідними від вимог про
виселення, а вимоги про стягнення 54 000
грн. упущеної вигоди не доведені
належним чином у розумінні правової
дефініції "упущеної вигоди" , а отже
задоволенню ці вимоги позову також не
підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 317, 319, 386,387 , 391, 405 ЦК України, ст. 116,
150,156 ЖК України, ст. ст. 10, 57-58, 60, 88, 169,
208-209, 212-215, 218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про усунення порушень в користуванні
житловою квартирою шляхом виселення,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
протягом 10 днів після проголошення
рішення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва
Гуденко О.А.