УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні клопотання про забезпечення
позову

по цивільній справі № 495/10569/13-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи приватного
нотаріусу Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_3

про визнання недійсним заповіту

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Білгород-Дністровського
суду знаходиться цивільна справа за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю
третьої особи - приватного нотаріусу
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_3 про визнання недійсним
заповіту.

12.02.2014 року позивачем подано до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
заяву про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на житловий будинок,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
до закінчення розгляду справи та
набрання чинності рішення суду.

Така заява ОСОБА_1 мотивована тим, що
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 10.12.2013 року заповіт від
30.08.2005 року та договір дарування від
20.09.2005 року, які були укладені померлою
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, були визнані
недійсними, тобто заповіт від 12.11.1999
року складений ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 є на сьогоднішній день чинним,
що дозволяє безперешкодно отримати
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після померлої ОСОБА_4 Таким
чином, на думку заявника, на даний час
невжиття заходів забезпечення позову
може зробити неможливим виконання
судового рішення в майбутньому у
випадку отримання відповідачем
свідоцтва на право про спадщину або
набуттям ОСОБА_2 права власності на
спірний будинок у будь-який інший
спосіб, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, в період розгляду справи в
суді.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про
забезпечення позову по справі
№495/10569/13-ц, суд дійшов до висновку про
відмову в його задоволенні, виходячи з
наступного.

Згідно із частиною першою статті 151
Цивільного процесуального кодексу
України, суд за заявою осіб, які беруть
участь у справі, може вжити,
передбачені цим Кодексом, заходи
забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: 1) причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; 2) вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; 3) інші відомості,
потрібні для забезпечення позову (ч.2
ст.151 ЦПК України).

Частиною третьою ст.151 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що забезпечення позову
допускається на будь-якій стадії
розгляду справи, якщо невжиття заходів
забезпечення може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року № 9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. При встановленні
зазначеної відповідності слід
враховувати, що вжиті заходи не повинні
перешкоджати господарській діяльності
юридичної особи або фізичної особи, яка
здійснює таку діяльність і
зареєстрована відповідно до закону як
підприємець. Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів. Наприклад,
обмеження можливості господарюючого
суб'єкта користуватися та
розпоряджатися власним майном іноді
призводить до незворотних наслідків.

Відповідно до ч.3 ст.152 Цивільного
процесуального кодексу України види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Як вбачається з тексту позову,
предметом позову є визнання правочину
(заповіту) недійсним та позивачем
судові витрати сплачені в розмірах,
передбачених для немайнових спорів.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.2006 року
№9 «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», шляхом
накладення арешту на майно
дозволяється забезпечувати позови
майнового характеру.

Оскільки вказаний позов про визнання
заповіту недійсним не відноситься до
позовів майнового характеру та
безпосередньо не стосується спору про
спадкове майно, такий вид забезпечення
вказаного позову, як накладення арешту
на майно, не є співмірним позовним
вимогам, які взагалі не підлягають
оцінці, та такий вид забезпечення
позову, як накладення арешту на майно
до виконання судового рішення власне
про визнання чи невизнання заповіту
недійсним відношення не має.

Згідно із ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України, суду
не надано доказів, що невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Припущення про отримання свідоцтва про
право на спадщину за заповітом і
подальшим розпорядженням спадковим
майном не є обставинами, що свідчать
про утруднення чи неможливість
виконання рішення суду, у разі
задоволення позовних вимог.

Крім того, як вбачається з заяви ОСОБА_1
про забезпечення позову по справі №
495/10569/13-ц, єдиною підставою для її
задоволення зазначено, що на даний час
існує загроза невиконання судового
рішення в майбутньому, у випадку
отримання відповідачем свідоцтва на
право про спадщину або набуттям ОСОБА_2
права власності на спірний будинок у
будь-який інший спосіб, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в
період розгляду справи в суді.

Суд вважає, що невжиття заходів по
забезпеченню позову не перешкоджає
суду розглянути цій позов по суті, а
також не перешкоджає у подальшому
виконати рішення суду, якщо таке буде
винесено судом.

Відсутність обґрунтувань та будь-яких
доказів позбавляє суд дійти висновку
про наявність достатньо
обґрунтованого припущення, що невжиття
заходів забезпечення позову може у
майбутньому зробити неможливим
виконання рішення суду, у зв'язку з чим
заява ОСОБА_1 про забезпечення позову
по справі № 495/10569/13-ц не підлягає
задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу заявника
на те, що, відповідно до ч.1 ст.153
Цивільного процесуального кодексу
України, заява про забезпечення позову
розглядається судом, у провадженні
якого перебуває справа, в день її
надходження без повідомлення
відповідача та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Керуючись статтями 151, 153, 209, 210
Цивільного

процесуального кодексу України, суд -

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову по цивільній
справі № 495/10569/13-ц за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, за участю третьої особи -
приватного нотаріусу
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу Одеської області
ОСОБА_3 про визнання недійсним
заповіту, шляхом накладення арешту на
житловий будинок, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду Одеської області
через Білгород-Дністровський
міськрайонний суд Одеської області.

Суддя
В.В. Мишко