РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого судді Цалко А.А.,
при секретарі Сьомченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Ялта
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою та просить суд визнати
недійсним заповіт ОСОБА_3, за яким усе
своє майно вона заповіла відповідачу -
ОСОБА_2. Заповіт було посвідчено 25
лютого 2013 року Першою Ялтинською
державною нотаріальною конторою за
реєстром № 2-204.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на
момент складання цього заповіту ОСОБА_3
помилялася щодо обставин, які мають
істотне значення, а саме щодо правових
наслідків цієї угоди, розуміючи її як
договір довічного утримання. Виходячи
з цього позивач вважає, що дана угода
повинна бути визнана судом недійсною з
підстав ст. 229 ЦК України.

Позивач та його представники у
судовому засіданні підтримали свої
позовні вимоги у повному обсязі. Також
у судовому засіданні з боку позивача
прийняв участь прокурор Корчагіна А.В.,
яка також у судовому засіданні
підтримала його позовні вимоги.

Відповідач та його представник з
позовною заявою не згодні, надали суду
свої письмові заперечення, які
долучені до матеріалів справи.

Заслухав сторони, з'ясував письмові
докази, які надані сторонами,
встановивши усі необхідні обставини
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позовної заяви необхідно
відмовити з наступних підстав:

Згідно частини 1 статті 229 ЦК України, -
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилась щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, -
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, - зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, - за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, -
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1235 ЦК України, -
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин. Заповідач не може
позбавити права на спадкування осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині. Чинність заповіту щодо осіб,
які мають право на обов'язкову частку у
спадщині, встановлюється на час
відкриття спадщини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 був укладений шлюб 14 травня 1966
року.

25 лютого 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт
на випадок її смерті, на все своє майно,
вона заповіла відповідачу по справі -
ОСОБА_2.(а.с.46-47).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла у віці
87 років (а.с.41).

Відповідач ОСОБА_2 28 серпня 2013 року
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини за
заповітом (а.с.36).

А позивач ОСОБА_1 26 вересня 2013 року,
після ознайомлення зі змістом
заповіту, також звернувся з заявою до
нотаріуса, відповідно зі ст. 1241 ЦК
України, про прийняття обов'язкової
частки спадкового майна після смерті
дружини ОСОБА_3, як непрацездатний за
віком (а.с.50).

Але ж 18 листопада 2013 року він звернувся
до суду зі справжньою позовною заявою
до відповідача з підстав, які вказані
вище.

Таким чином, предметом доказування у
заявлених вимогах позивача є наявність
або відсутність у ОСОБА_3 в момент
нотаріального посвідчення заповіту 25
лютого 2013 року помилкового
(неправильного) уявлення щодо
фактичних обставин здійснення
операції, відповідність або
невідповідність волі ОСОБА_3 її
справжнього наміру.

Позивач вказав у позовній заяві, а
також у судовому засіданні про те, що за
період з вересня 2012 року і до смерті
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2 року), відповідач
зі своїм батьком надавав їй допомогу,
якої вона потребувала в силу свого віку
і стану здоров'я, - приносив продукти,
ліки і.т.і.

Позивач підтвердив також, що він сам
ОСОБА_3 останні роки, ніякої допомоги не
надавав.

Наявність неприязних відносин, сварок
і відсутність взаєморозуміння
підтверджується позовною заявою
ОСОБА_1 про розірвання шлюбу від 04
жовтня 2011 року та рішенням Ялтинського
міського суду АРК від 05 грудня 2011 року
по справі № 2-3100/2011р, яка оглянута у
судовому засіданні, а копії долучені до
матеріалів справи (а.с.67-68).

Позивач та його представники не
заперечували також, що похованням
ОСОБА_3 займався відповідач зі своєю
родиною, що також підтверджено
документами понесених витрат на
поховання (а.с.66).

Допитані у судовому засіданні свідки з
боку позивача ОСОБА_5,ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
які є сусідами та знайомими позивача та
померлої ОСОБА_3, підтвердили суду про
неприязні відносини між подружжям
останні роки. Також пояснили суду про
те, що проживали вони відокремлено,
кожний з них займав окрему кімнату, мав
свої кошти, окремо харчувався та мав
окремих людей, які за ними доглядали.
Свідки також підтвердили, що ОСОБА_3
мала намір розпорядитися своєю часткою
квартири тій людині, яка буде за нею
доглядати.

З цього випливає, що обставини, на які
вказує позивач, як на підставу визнання
заповіту недійсним, відносяться до
мотивів, які спонукали ОСОБА_3 укласти
оскаржений заповіт.

Позивачем, його представниками та
прокурором не надано суду жодного
доказу того, що ОСОБА_3 дійсно мала
намір укласти з відповідачем договір
довічного утримання, а помилившись у
зв'язку зі станом здоров'я та похилим
віком, уклала заповіт.

Суд вважає, що обставини, на які
посилаються позивач та його
представники, жодним чином не свідчать
про те, що ОСОБА_3 не могла відрізнити
різницю між заповітом та договором
довічного утримання.

Суд звертає увагу на те, що згідно з
текстом заповіту,- до його складання та
підписання ОСОБА_3 в присутності
свідків, нотаріусом було роз'яснено
зміст ст. ст. 1234, 1241, 1245, 1248, 1253, 1254, 1257, 1307
ЦК України, які регулюють саме питання
спадкування, зміст яких ніяким чином не
збігається зі змістом норм цивільного
права, що регулюють питання укладення
договорів довічного утримання.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3
погано володіла українською мовою і
тому не розуміла значення своїх дій при
підписанні заповіту, є безпідставним,
так як в тексті заповіту є спеціальна
відмітка про те, що воно прочитано їй
уголос запрошеними нею свідками, в тому
числі на зрозумілій їй російською
мовою.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка нотаріус ОСОБА_8 підтвердила усі
ці обставини та пояснила, що перед тим,
як скласти заповіт та його засвідчити,
вона з'ясувала волю ОСОБА_3, яка
наполягала на складанні заповіту. При
цьому були присутні два свідка,
оскільки бабуся погано бачила. Однак,
вона самостійно підписала заповіт.

Суд вважає, що доводи позивача про факт
госпіталізації ОСОБА_3 07 червня 2013 року
в Ялтинську міську лікарню не має
правового значення для вирішення даної
справи, оскільки заповіт посвідчено
нотаріусом задовго до цієї хвороби - 25
лютого 2013 року та позов заявлено з
інших підстав.

Безпідставною є також і посилання
позивача на те, що нібито відповідач є
для ОСОБА_3 сторонньою особою. По-перше,
ця обставина не належить до істотних у
розумінні ч. 1 ст. 229 ЦК України, по-друге,
ОСОБА_3 не є сторонньою особою для
батьків відповідача, які підтримували
з нею дружні стосунки більше 30 років.

Таким чином, суд проаналізувавши усі
надані суду докази та обставини,
приходить до висновку, що вся поведінка
ОСОБА_3 свідчить про те, що її воля була
направлена на той результат, який вона
бажала досягти - провести відчуження
належного їй майна на користь
відповідача, в знак подяки за надані їй
послуги у вигляді складеного заповіту.
При тому її воля при складанні заповіту
була вільною.

Позивач та його представники не надали
суду допустимих доказів того, що ОСОБА_3
вчинила правочин внаслідок помилки,
оскільки він не відповідав її волі, яка
була направлена на складання договору
довічного утримання.

Суд вважає, що права позивача захищені,
оскільки він звернувся до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
належної йому обов'язкової частки
спадкового майна відповідно до ст. 1241
ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ч. 1 ст. 229,
ч. 1 ст. 215, 203, 744, 1233, ч.1, 3 ст. 1235 ЦК України,
суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 про визнання недійсним
заповіту ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім'я
ОСОБА_2, посвідченого 25 лютого 2013 року
державним нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстровий № 2-404, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційному
суду АРК через Ялтинський міський суд в
порядки та строки, передбачені ст. ст.
294-296 ЦПК України.

СУДДЯ: