У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю ОСОБА_1 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Рівненського районного суду
від 21 травня 2012 року у справі за заявою
ОСОБА_1 про встановлення факту
перебування в фактичних шлюбних
відносинах,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
від 21 травня 2012 року заяву ОСОБА_1
задоволено: встановлено факт
перебування у фактичних шлюбних
відносинах ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, з
2003 року по 11 вересня 2011 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні
скарги, де покликалися на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи і на порушення
норм матеріального та процесуального
права.

На обґрунтування своїх скарг наводили
тотожні обставини і ті ж самі порушення
вимог закону.

Зазначали про те, що ОСОБА_1 звернулася
із заявою про встановлення факту
перебування в фактичних шлюбних
відносинах, однак до переліку,
визначеному ч.1 ст. 256 ЦПК України,
юридичний факт про встановлення якого
просить заявник, не відноситься.
Місцевий суд, встановивши факт
перебування в фактичних шлюбних
відносинах, надав їй право на отримання
спадщини, що вказує на наявність спору
про право, а це згідно з вимогами ч.4 ст.
256 ЦПК України є підставою для
залишення заяви без розгляду. Пунктом 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5
передбачено, що для розгляду в порядку
окремого провадження не може бути
прийнята заява про встановлення факту
родинних відносин, якщо заявник
порушує справу з метою підтвердити в
наступному своє право на жиле
приміщення або на обмін жилого
приміщення. Саме встановлення судом
факту перебування в фактичних шлюбних
відносинах ОСОБА_1 з ОСОБА_4 було
підставою для звернення заявника до
суду з позовом до Квасилівської
селищної ради про визнання права
власності.

Усупереч вимогам ст.15 ЦПК України та
пункту 5 зазначеної постанови суд
першої інстанції не вжив усіх
процесуальних заходів до всебічного,
повного й об'єктивного з'ясування
обставин справи та не витребував для
дослідження з Рівненської районної
державної нотаріальної контори копію
спадкової справи на ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та не перевірив кола
спадкоємців, не з'ясував, чи подавалися
спадкоємцями заяви про прийняття
спадщини, які повинні були залучені до
участі в справі як заінтересовані
особи, не перевірив наявність заповіту
та чи видавалися свідоцтва про право на
спадщину. Суд безпідставно взяв до
уваги показання свідків, які
документально не підтверджувалися в
судовому засіданні. Відповідно до абз. 5
п.13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення в
цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14
суд не має права вирішувати питання про
права та обов'язки осіб не залучених до
участі у справі, оскільки це є
порушенням норм процесуального права,
які тягнуть за собою скасування
рішення суду. Разом з тим, суд не
залучив осіб, які подали апеляційні
скарги, до участі в справі, чим позбавив
їх можливості висловлювати свої
доводи та міркування з приводу поданої
заяви, подавати докази та
користуватися всіма іншими правами
передбаченими ст.27 ЦПК України.
Вважали, що через це суд вирішив
питання про їх права і обов'язки.

Покликаючись на абз.4 п.2., абз.5 п.13
постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судове рішення в
цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14,
п.5, абз.3 п.7 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення» від
31.03.1995 року № 5, ст.ст. 35, 292-296 ЦПК
України, просили рішення Рівненського
районного суду від 21 травня 2012 року
скасувати, ухваливши нове, яким в
задоволенні заяви ОСОБА_1 про
встановлення факту перебування в
фактичних шлюбних відносинах
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи й доводи
ОСОБА_3 і ОСОБА_2, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають частковому задоволенню.

Задовольняючи заяву, що має юридичне
значення, суд першої інстанції виходив
з доведеності і обґрунтованості факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом
часу з 2003 року по 11 вересня 2011 року,
врахувавши доцільність встановлення
цього факту в порядку окремого
провадження.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Як убачається, 13 лютого 2012 року ОСОБА_1
звернулася до суду із заявою про
встановлення факту перебування в
фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4
за час із 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
тобто по день його трагічної смерті
(а.с. 3).

Після набрання законної сили рішенням
Рівненського районного суду від 21
травня 2012 року, яким задоволено її
заяву, в листопаді 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
Квасилівської селищної ради про
визнання права власності,
обґрунтовуючи вимоги фактом
перебування у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4 (а.с. 21-22). Справа
знаходиться на розгляді Рівненського
районного суду (а.с. 22).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Між тим, зі змісту заяви видно, що
встановлення факту, що має юридичне
значення, заявнику необхідне для
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4
(а.с. 3).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні
скарги на рішення Рівненського
районного суду від 21 травня 2012 року, де
зазначали про те, що вони є
спадкоємцями першої черги як діти
спадкодавця і повноважні спадкувати
майно, що залишилося після його смерті.
Вважали, що оскаржуваним рішенням
створено перешкоди в реалізації їхніх
законних прав.

Згідно із ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя
відмовляє у відкритті провадження у
справі, якщо з заяви про встановлення
факту, що має юридичне значення,
вбачається спір про право, а якщо спір
про право буде виявлений під час
розгляду справи, - залишає без розгляду.

Такі самі норми містяться і в
роз'ясненнях, даних Пленумом
Верховного Суду України в абз. третьому
п. 3 своєї постанови від 31.03.1995 року №5
«Про судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення» (зі змінами, внесеними
постановою Пленуму Верховного Суду
України №15 від 25.05.1998 року).

Оскільки встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4 пов'язується для
ОСОБА_1 з наступним вирішенням у
судовому порядку цивільно-правового
спору для набуття нею права на
спадщину, тому її заяву слід залишити
без розгляду.

При розгляді справи суд першої
інстанції уваги на наведені обставини
не звернув, що призвело до ухвалення
рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для скасування рішення суду
відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є неповнота з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
що призвело до незастосування норми
процесуального права, яка підлягала
застосуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду
від 21 травня 2012 року скасувати, а заяву
ОСОБА_1 про встановлення факту
перебування в фактичних шлюбних
відносинах залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
С.П.Ковалевич

А.М.Шеремет