Номер провадження: 22-ц/785/2271/14
Номер справи місцевого суду: 507/1383/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Гірняк Л.А., Заїкіна А.П.,

при секретарі судового
засідання Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на ? частину
житлового будинку з господарськими
будівлями і його поділ в натурі, -

ВСТАНОВИЛА:

До Ананьївського районного суду
Одеської області звернувся ОСОБА_3 з
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на ? частину житлового
будинку з господарськими будівлями і
його поділ в натурі (т.1, а.с. 2-5).

Після самовідводів суддів
Ананьївського районного суду Одеської
області справу ухвалою Ананьївського
районного суду Одеської області від 15
березня 2013 року в зв'язку з
неможливістю утворити склад суду для
розгляду було передано до
Любашівського районного суду Одеської
області (т.1, а.с. 162). 22.03.2013 року ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу на ухвалу
Ананьївського районного суду Одеської
області від 15 березня 2013 року, за
результатами розгляду якої було
залишено без змін ухвалу Ананьївського
районного суду Одеської області від 15
березня 2013 року (том 1, а.с. 198-199).

Рішенням Любашівського районного суду
Одеської області від 10 грудня 2013 року
було задоволено частково позов ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання права власності
на ? частину житлового будинку з
господарськими будівлями і його поділ
в натурі. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/5 частини житлового
будинку з господарськими будівлями по
АДРЕСА_1 в частині інших заявлених
позовних вимог - відмовлено (т. 2, а.с.
31-32).

24.12.2013 року ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на рішення Любашівського
районного суду Одеської області від 10
грудня 2013 року. В обґрунтування
відповідачка посилалася на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи. Звертає увагу, що
частка ОСОБА_3 - це тільки ? гаражу, який
оцінений у сумі 10795, тобто 1/10 від
ринкової вартості спірного будинку,
але такий вклад не може бути підставою
для придбання права власності на
частину будинку, можливо лише
отримання грошової компенсації. На час
придбання ОСОБА_2 спірного будинку,
вони з позивачем не тільки не
перебували в шлюбі, а й проживали
окремо. Крім того, не погоджувалась з
рішенням в частині стягнення судових
витрат, оскільки вона є інвалідом 2-ої
групи.

08.01.2014 року на адресу суду надійшла
апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року. В
обґрунтування позивач посилався на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, зокрема вважав, що
оскільки спірне майно було набуто
сторонами під час фактичних шлюбних
відносин, то воно повинно бути поділено
в рівних частках між сторонами.

В судовому засіданні представники
сторін апеляційні скарги підтримали.

Для огляду та перевірки доводів
апеляційних скарг також було
витребувано цивільні справи між
сторонами про розірвання шлюбу №
2-171/2007, та про виселення № 2-368/11, які
знаходились в провадженні
Ананьївського районного суду Одеської
області.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, оглянувши матеріали
витребуваних цивільних справ та
приєднавши з них копії до матеріалів
цієї справи, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2
на рішення Любашівського районного
суду Одеської області від 10 грудня 2013
року підлягає задоволенню, а
апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів вважає за необхідним
зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що предметом
судового розгляду є позовні вимоги
щодо поділу майна, яке набуто під час
знаходження в фактичних шлюбних
відносинах (т.2, а.с. 32). При цьому, в
матеріалах справи наявний первинний
позов (т.1, а.с. 2-4), в якому предметом
заявлених позовних вимог було визнання
права власності на ? частину спірного
будинку, а в якості підстави позову
заявлено про набуття спірного майна за
рахунок спільних коштів, отриманих від
реалізації спільно набутого в шлюбі
майна, а також суттєвого збільшення
вартості майна за рахунок особистих
коштів та праці позивача (т.1, а.с. 3), а
також доповнення до позовної заяви (т. 2,
а.с. 1), які були прийняті на стадії
судового розгляду та фактично
розглянуті судом - щодо встановлення
факту спільного проживання однієї
сім'єю сторін з червня 2002 року по 1
жовтня 2011 року. Правовою підставою для
задоволення позовних вимог, які
вказані в первинному позові, є ст.ст. 61,
62, 69, 70, 71, 74 СК України (т.1, а.с. 4).
Вирішуючи спір суд першої інстанції
посилався на ст.ст. 63, 74 СК України (а.с. 32
оборот), при цьому, фактично здійснивши
поділ спірного майна на підставі ст. 62
СК України, про що свідчить останній
абзац мотивувальної частини рішення,
та часткове задоволення позовних вимог
з врахуванням внесених грошових коштів
позивачем в реконструкцію спірного
будинку. Позовні вимоги щодо факту
спільного проживання вирішені в
описовій частині, при цьому, в
задоволенні позовних вимог в іншій
частині (не визначена судом)
відмовлено. При цьому, не усунувши
протиріччя між заявленими підставами
позову, фактичними обставинами справи,
які досліджувались в судовому
засіданні, що підтверджується
звукозаписом судових засідань, які
прослуховувались колегією суддів, та
заявленими позовними вимогами, які до
того ж не були уточнені, навіть після
проведення експертизи, суд допустив
порушення норм процесуального та
матеріального права, що має наслідком
скасування судового рішення та
прийняття нового рішення на підставі
ст. 309 ЦПК України.

Усуваючи допущені протиріччя колегія
розглядає справу в межах заявлених
підстав, що були відображені в
первинному позові (оскільки будь-яких
інших матеріалів з яких можна зробити
висновок про зміну підстав позову в
матеріалах справи відсутні), та з
врахуванням відповідної правової
кваліфікації - ст. 62 СК України, що
дозволяє усунути логічне протиріччя
між письмовим обґрунтуванням позову,
обставинами, які встановлював суд
першої інстанції, письмово викладеними
позовними вимогами, змістом рішення
суду першої інстанції, та залишає
стороні позивача право звернутися до
суду з позовом в порядку ст. 74 СК
України з встановленням факту
спільного проживання на момент набуття
спірного майна, що буде відповідати
постановам Верховного Суду України від
20 лютого 2012 р. у справі № 6-97цс11;
постанова Верховного Суду України від
12 грудня 2012 р. у справі № 6-148цс12.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується сторонами, шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано
Відділом РАЦС Ананьївського РУЮ
Одеської області 16.08.2005 року, про що
зроблено актовий запис № 26 (том 1, а.с. 8).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
розірвано на підставі рішення
Ананьївського районного суду Одеської
області від 28.02.2007 р. по справі № 2-171/07 р.,
про що було зроблено актовий запис № 38
від 24.04.2007 року Відділом РАЦС
Ананьївського РУЮ Одеської області та
видано свідоцтво про розлучення (том 1,
а.с. 9). При цьому позивач ОСОБА_3 був в
судовому засіданні, позов визнав, що
підтверджується протоколом судового
засідання, яке знаходиться в
матеріалах справи № 2-171/2007 року (том 2,
а.с. 92-93), та не спростовується
матеріалами справи № 2-368/11 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про примусове
виселення, зі звукозапису якого
вбачається обізнаність позивача про
рішення про розірвання шлюбу (т.2, а.с.
138-141).

Спірне майно - житловий будинок під
АДРЕСА_1 - було набуто відповідачкою
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі -
продажу від 07 червня 2007 року у ОСОБА_4 за
ціною у сумі 22 993 грн. (том 1, а.с. 12).

Відповідачка ОСОБА_2 зареєструвалась
за адресою спірного будинку по АДРЕСА_1
22.06.2007 року, тобто після розірвання
шлюбу, про що свідчить копія будинкової
книги приєднана до матеріалів справи
(том 1, а.с. 10-11).

ОСОБА_3 був зареєстрований в спірному
будинку з 12.09.2007 року (том 1, а.с. 10-11).

Згідно зі ст. 62 СК України, якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Якщо один
із подружжя своєю працею і (або) коштами
брав участь в утриманні майна,
належного другому з подружжя, в
управлінні цим майном чи догляді за
ним, то дохід (приплід, дивіденди),
одержаний від цього майна, у разі спору
за рішенням суду може бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як вбачається з договору купівлі -
продажу від 07 червня 2007 року спірний
житловий будинок на момент набуття
права власності відповідачкою включав
літ. «А» з господарськими будівлями та
спорудами, зазначеними літерами: літня
кухня «Б», сарай «В», дворова вбиральня
«І», погріб «В», огорожа 1,2 , хвіртка-3,
вимощення-1, водопровід - ІІ, загальною
площею 75, 2 кв.м., житловою площею 48, 5
кв.м., розташований на земельній
ділянці розміром 850 кв.м. (т.1, а.с. 12). Як
вбачається з висновку судової
будівельно - технічної експертизи №
32-12 від 08.20.2012 року в період з 07.06.2007року
(дата придбання житлового будинку та
дата проведення останньої технічної
інвентаризації) склад нерухомого майна
змінився, а саме збудований гараж літ
"Д", який не відноситься до категорії
самочинного у зв'язку з внесенням змін
в законодавчу базу. Таким чином, на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 станом на
дату дослідження самовільно
збудованих будівель немає (т.1, а.с. 95).
Відповідно до висновку № 43-13
(додатковий) від 27.11.2013 року ринкова
вартість житлового будинку по АДРЕСА_1
з господарськими будівлями та
спорудами складає 111 371 грн. (т.2, а.с. 20),
при цьому, вартість у співвідношенні
частин будинку визначена лише в
експертному висновку судової
будівельно - технічної експертизи №
32-12 від 08.20.2012 року, згідно якого
відновна вартість гаражу визначена в
розмірі 21 591 грн., що у співвідношенні з
загальною відновною вартістю всього
будинку, що була визначена експертом в
розмірі 159 810 грн. (т. 1, а.с. 93), складає 13, 51
%.

Виходячи з визначеного на підставі
матеріалів справи підстав та предмету
позову з врахуванням зібраних по
справі доказів колегія суддів вважає,
що підстав для визнання права
власності на 1/5 в спірному будинку за
позивачем у суду першої інстанції на
підставі ст. 62 СК України не було. При
цьому, будь-які мотиви, з яких суд
прийшов до висновку про необхідність
задоволення позовних вимог саме в
такому розмірі в рішенні відсутні,
тобто під час його виготовлення було
порушено вимоги ст.ст. 213-215 ЦПК України.
Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог колегія суддів виходить з того,
що обставин передбачених ст. 62 СК
України, тобто суттєвого збільшення
вартості спірного майна не відбулося,
майно в цілому зареєстровано за
відповідачкою, яка на момент його
набуття не знаходилась в шлюбі, та
заперечує факт проживання однією
сім'єю з позивачем протягом перших
дев'яти місяців 2007 року. Оскільки, факт
будівництва гаражу під час знаходження
у фактичних шлюбних відносинах сторін
не заперечується відповідачкою, проте
яка вважає, що він був побудований без
її згоди, під час її знаходження в
лікарні, та за її кошти, позивач
прийнявши власним трудом в будівництві
цього об'єкту отримав право на
компенсацію його витрат пов'язаних з
будівництвом цього об'єкту (абз. 4 п. 4
постанови Пленуму ВСУ «Про практику
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
житловий будинок»).

Колегія суддів зауважує, що факт
спільного проживання на момент набуття
спірного майна не був предметом
судового розгляду, та не заявлявся в
якості частини позовних вимог. Між тим
вказана обставина має принципове
значення для визначення правового
режиму спірного майна, оскільки як
зазначив ВСУ в постановах від 20 лютого
2012 р. у справі № 6-97цс11; від 12 грудня 2012 р.
у справі № 6-148цс12 для визначення осіб
як таких, що перебувають у фактичних
шлюбних відносинах, для вирішення
майнового спору на підставі ст. 74 СК
України суд повинен встановити факт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу в період,
упродовж якого було придбано спірне
майно. Щодо доповнення до позову у
вигляді вимоги про встановлення факту
спільного проживання з червня 2002 року
по 1 жовтня 2011 року, яка фактично була
прийнята до розгляду, то вказаний
стороною юридичний факт не має
значення для застосування ст. 62 СК
України, а тому колегія суддів
відмовляє в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, п. 1, 3, 4 ч. 1. ст. 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року -
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 10 грудня 2013 року -
задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду
Одеської області від 10 грудня 2013 року
скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності на ?
частину житлового будинку з
господарськими будівлями і його поділ
в натурі відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

Л.А. Гірняк

А.П. Заїкін