Справа №1403/1410/12 08.04.2014 08.04.2014 08.04.2014
Провадження №22-ц/784/1110/14 Суддя по 1
інстанції - Гапоненко Н.О.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

8 квітня 2014 року
м. Миколаїв.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів -Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Богуславській О.М.,

за участю:

- представників позивачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

- відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Березанського районного
суду Миколаївської області від 17
лютого 2014 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Коблівська сільська
рада Березанського району
Миколаївської області, про визнання
заповіту недійсним,

встановила:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3
померла її рідна сестра -
ОСОБА_6, яка 27 жовтня 2011 року на випадок
своєї смерті залишила заповіт, яким
заповіла все своє майно відповідачці.

Посилаючись на те, що в момент
складання заповіту ОСОБА_6 не розуміла
значення своїх дій та не могла керувати
ними, оскільки тяжко хворіла, позивачка
просила про задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала,
вказувала, що її мати, проживаючи по
сусідству з ОСОБА_6 знаходилися у
давніх дружніх стосунках, вона та її
мати допомагали по господарству та
доглядали за нею в період хвороби до
дня її смерті, а волевиявлення
заповідачки було вільним та
усвідомленим.

Представник Коблевської сільської
ради, як третя особа, заперечуючи проти
позову, посилався на його
безпідставність, а також на дотримання
уповноваженою ними особою вимог ст.
ст. 1247, 1251 ЦК України при складанні
заповіту.

Рішенням Березанського районного суду
Миколаївської області від 17 лютого
2014 року відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з такого.

Заповіт як односторонній правочин
підпорядковується загальним правилам
ЦК щодо недійсності правочинів.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено,
що правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до частини 2 ст. 1257 ЦК
України за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3
постійно проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, після
смерті якої залишилося спадкове майно,
зокрема, житловий будинок АДРЕСА_1.

27 жовтня 2011 року на випадок своєї
смерті залишила заповіт, посвідчений
секретарем виконкому Коблівської
сільської ради Березанського району,
зареєстрований у Спадковому реєстрі. У
зв'язку із захворюванням кінцівок
пальців рук, на прохання заповідача
заповіт підписано ОСОБА_7

Цим заповітом ОСОБА_6 все своє майно
заповіла ОСОБА_5

Позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою
померлої та спадкоємицею другої черги
за законом після її смерті, яка у
встановлений законом строк звернулася
до державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду із зазначеним
позовом та вважаючи, що її спадкові
права порушені, позивачка посилалась
на те, що на час складання заповіту
сестра тяжко хворіла, а тому не могла в
повній мірі розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Однак, під час судового розгляду не
було здобуто доказів та позивачем не
доведено, що заповідачка ОСОБА_6 у
момент складання заповіту не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 на
психіатричному обліку ніколи не
перебула і психічними захворюваннями
не страждала.

Із пояснень усіх допитаних свідків, в
тому числі й за клопотанням позивачки,
вбачається, що спадкодавиця мала
серцево-судинні захворювання та
захворювання опорно-рухового апарату,
але завжди перебувала в нормальному
психічному та розумовому стані.

Так, допитані в якості свідків (сусіди
померлої) ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 пояснили, що часто відвідували
ОСОБА_6, яка в жовтні 2011 року ще могла
ходити, а потім злягла. За нею
доглядала її сусідка та подруга
ОСОБА_12 (мати відповідачки). Родичі
ОСОБА_6 останні два місяці до неї в
село не приїжджали, вона скаржилася на
них, звинувачуючи у крадіжці грошей.
Виказувала намір скласти заповіт на
ОСОБА_12 або її доньку, яка також
допомагала їй. Жодних ознак
психічного розладу у ОСОБА_6 не було.

Крім того, ОСОБА_9 вказувала, що вранці
27 жовтня 2011 року відвідала ОСОБА_6,
яка сидячи з нею вільно спілкувалася,
скаржилася на болі в серці, руках та
ногах.

Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17 (родичі позивачки та їх
знайомі) пояснили, що ОСОБА_6 проживала
одна, сім'ї у неї не було. Деякий час у
2006 році з нею проживала внучка
позивачки ОСОБА_2, яка потім виїхала до
батьків. Останні два роки свого життя
ОСОБА_6 хворіла, але психічних вад не
мала ніколи, намірів скласти заповіт
на сторонніх людей їм не виказувала.

ОСОБА_12 (мати ОСОБА_5) пояснила, що весь
час проживала
по-сусідству поряд з будинком ОСОБА_6,
вони підтримували дружні стосунки,
коли ОСОБА_6 стала потребувати
сторонньої допомоги, весь час їй
допомагала. Вона хотіла скласти на
заповіт на неї або її доньку, яка також
допомагала їм. Останнім часом у
ОСОБА_6 з родичами були неприязні
стосунки. Ввечері 27 жовтня 2011 року у
ОСОБА_6 знизився тиск, викликали
лікаря (ОСОБА_18), який надавав
допомогу, але о 7 ранку ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_6 померла.

Допитані в якості свідків
лікар-психіатр ОСОБА_19, дільничний
лікар-терапевт ОСОБА_20, лікар ОСОБА_18
пояснили, що ОСОБА_6 ніколи на обліку у
лікаря - психіатра не перебувала,
психічними хворобами не страждала,
мала вади опорно-рухового апарату,
перенесла інсульт, потребувала
сторонньої допомоги, померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 о 7 год. 10 хвилин ранку
від серцево-судинної недостатності.
Зазначали, що відповідно до медичної
документації ОСОБА_6 приймала ліки для
покращення кровообігу, які не
викликали психотропної дії. 27 жовтня
2011 року лікар ОСОБА_18 надавав допомогу
із застосуванням препаратів для
підняття артеріального тиску, але стан
хворої не покращився.

ОСОБА_7 пояснила, що на прохання ОСОБА_6,
яка їй довіряла, була присутня при
складанні заповіту у неї на дому, яким
вона заповіла все своє майно ОСОБА_5
Волевиявлення ОСОБА_6 було усвідомлене
та вільне, розмовляла добре, хоча
виглядала хворою. Заповіт складала
секретар виконкому сільської ради
ОСОБА_21, свідок прочитала його
вголос та підписала на прохання
заповідачки, оскільки у останньої
тремтіли руки. Ввечері ОСОБА_6
викликали лікаря для надання медичної
допомоги, а наступного дня вона
померла.

Аналогічні свідчення надала свідок
ОСОБА_22, яка складала заповіт.

Відповідно до висновку посмертної
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
від 7 листопада 2013 року, проведеної
експертами Херсонської обласної
психіатричної лікарні, ОСОБА_6 на
момент складання заповіту ( 27 жовтня 2011
року о 14 годині дня) усвідомлювала
значення своїх дій та могла керувати
ними. Наявність у неї соматичних
захворювань не могла вплинути на
складання заповіту (т. 1 а.с.
238-249).

Зазначене свідчить про те, що
волевиявлення заповідачки було
вільним, тому підстави для визнання
заповіту недійсним, передбачені ч. 2 ст.
1257 ЦК України, відсутні.

Доводи позивачки в апеляційній скарзі
про те, що висновок експертизи є
неповним, а суд безпідставно відмовив
у призначенні повторної судової
психолого-психіатричної експертизи, є
необґрунтованими, оскільки висновок
експертів щодо психічного стану особи
в момент вчинення нею правочину є
категоричним і не ґрунтується на
припущеннях, він узгоджується з
показами допитаних свідків та
медичними документами, яким суд першої
інстанції дав належну оцінку у
відповідності до вимог ст. 212
ЦПК України.

З врахуванням викладеного, колегія не
вбачає підстав для скасування рішення
районного суду, постановленого з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Березанського районного суду
Миколаївської області від 17 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: