Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року Справа №607/8056/13-ц
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Братасюка В.М.

секретаря судового засідання:
Дилієвської І.М.

за участю представника позивачки
ОСОБА_1, відповідача СПД ФО ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Управління обліку та контролю за
використанням комунального майна
Тернопільської міської ради, суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації», про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання недійсним реєстраційного
посвідчення та визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, надалі позивач, звернулася в
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області суд з позовом
до Управління обліку та контролю за
використанням комунального майна
Тернопільської міської ради, суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації», про визнання
недійсним договору, від 25.05.2004 року,
купівлі-продажу нежитлового
приміщення площею 67,6 кв.м., яке
розташоване в АДРЕСА_1, визнання
недійсним реєстраційного посвідчення,
від 27.07.2004р., про реєстрацію права
власності за підприємцем ОСОБА_2 на
приміщення площею 67,6 кв.м. по АДРЕСА_1 та
зобов'язання підприємця ОСОБА_2
звільнити приміщення площею 67,6 кв.м.,
яке розташоване в АДРЕСА_1.

Позов ОСОБА_3 розглядався
Тернопільським міськрайонним судом
Тернопільської області, й судом першої
інстанції позов було задоволено,
рішення залишене в силу апеляційним
судом Тернопільської області, однак
ухвалою колегії суддів судової палати
в цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, постановленою 27.03.2013 року,
рішення та ухвалу суду першої та
апеляційної інстанції скасовано з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Представник позивача в судове
засідання з'явився, подав заяву про
уточнення позовних вимог від 19.11.2013
року, згідно змісту яких просить
додатково визнати право особистої
власності позивачки на спірне
приміщення.

В обгрунтування заявлених позовних
вимог посилається на те, що ОСОБА_3
являється власником квартири по
АДРЕСА_1/2, а тому має право на
використання підвального приміщення,
як допоміжного, котре, в силу Закону,
належить в тому числі позивачці, на
праві спільної сумісної власності.
Дане підвальне приміщення
використовувалося її сім'єю, а також
нею, іншими особами, які проживали в
АДРЕСА_1, однак, Управління комунальної
власності міста Тернополя без
отримання її згоди відчужило підвальне
приміщення підприємцю ОСОБА_2 шляхом
укладення договору купівлі-продажу,
чим порушило права та інтереси, а також
норми чинного законодавства.

Факт протиправності дій Управління
комунальної власності міста Тернополя
щодо включення спірного приміщення в
списки приватизації доведено рішенням
суду, котре набрало законної сили, а
тому договір купівлі - продажу даного
приміщення, укладений з СПД ФО ОСОБА_2,
слід визнати недійсним, як такий, що
укладений з порушенням закону.

Також представник позивача зазначив,
що хоча будинок по АДРЕСА_1 має статус
багатоквартирного, з 2007 року в будинку
наявне лише 1 жиле приміщення - квартира
позивачки, а тому спірне допоміжне
приміщення належить їй на праві
особистої власності в силу закону. При
вирішенні спору просить суд врахувати
також покази свідків, котрі
допитувалися судом при первісному
розгляді позову.

Представник Управління обліку та
контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради в судовому засіданні
позовні вимоги не визнає, мотивуючи
тим, що договір купівлі-продажу був
укладений у відповідності до вимог
законодавства, відчужуване підвальне
приміщення не є допоміжним приміщенням
будинку, на продаж якого потрібна згода
співвласників приватизованих квартир.
Крім цього, позивач не довів належними
та допустимими доказами факту
користування підвальним приміщенням.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнає, посилаючись на те, що він є
добросовісним набувачем права
власності на підвальне приміщення, при
укладання договору купівлі-продажу він
не знав і йому не повідомлялося
продавцем необхідність отримання
згоди на придбання приміщення від усіх
співвласників приміщення. Ним належним
чином були виконанні умови договору
оренди підвального приміщення, а тому
йому було запропоновано викупити дане
приміщення. Стверджує, що підвальне
приміщення співвласниками квартир не
використовувалося, перебувало до
оренди в незадовільному стані,
потребувало капітального ремонту,
комунікації потрібно було замінити.
Ним здійснено ряд дій по належному
утриманні приміщення, зроблені ремонти
для цільового використання приміщення
під магазин.

Представник третьої особи, Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації», в судове засідання
з'явився, надав пояснення, при
вирішенні спору поклався на думку суду.

Суд, розглянувши матеріали справи та
заслухавши пояснення сторін та
представників, встановив наступне.

На підставі договору дарування
квартири, від 12. серпня 2002 року,
укладеного між ОСОБА_4 та позивачкою
ОСОБА_3, посвідченого приватним
нотаріусом Тернопільського міського
нотаріального округу в реєстрі за № 4135,
ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.
(том 1 арк. справи 9)

Право власності на квартиру позивачка
зареєструвала в органах БТІ, що
стверджується реєстраційним написом
від 08.08.2003 року.

Власником квартири АДРЕСА_2 в даному
будинку була гр.. ОСОБА_5, однак рішенням
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради від 18.12.2007 року за № 1990,
вирішено оформити право власності за
ОСОБА_5 на приміщення промтоварного
магазину загальною площею 52, 5 кв.м. за
адресою АДРЕСА_1, з видачею свідоцтва
про право власності - таким чином дану
квартиру переведено в статус
нежитлового приміщення.

В свою чергу, з 2002 року, підприємцю
ОСОБА_6 належить в будинку по АДРЕСА_1
нежитлове приміщення площею 54, 7 кв.м.,
що стверджується реєстраційним
посвідченням від 27.08.2002 року, виданим
Тернопільським БТІ.

Відтак суд зазначає, що хоча будинок
має статус багатоквартирного, в
будинку наявна лише одна квартира,
власником якої є позивачка, всі інші
приміщення мають статус нежитлових.

Також судом встановлено, що згідно
реєстраційного посвідчення від 20.05.2004р.
(дублікат) житловий будинок в АДРЕСА_1,
зареєстрований за Виконкомом
Тернопільської міської ради народних
депутатів на праві комунальної
власності на знаходиться в
оперативному управлінні ЖЕК-3 на
підставі рішення виконкому
Тернопільської міської Ради народних
депутатів №486 п. 2 від 25.10.1989р. (том.2 арк.
справи 26)

15 травня 2003 року між орендодавцем
Виконавчим комітетом Тернопільської
міської ради, уповноваженим органом на
укладення договорів - Управлінням
обліку та контролю за використанням
комунального майна департаменту
економіки та орендарем підприємцем
ОСОБА_2 був укладений договір оренди
нежитлового приміщення комунальної
власності №3336, за умовами якого ОСОБА_2
прийняв в орендне користування
нежитлові приміщення комунальної
власності в АДРЕСА_1, площею 69,5 кв.м. (том
1 арк. справи 193-195)

Листом, від 23.02.2004р. №260, підприємця
ОСОБА_2 було повідомлено, що, відповідно
до рішення Тернопільської міської ради
від 23.02.2004р. №4/10/7 «Про приватизацію
об'єктів комунальної власності»,
орендоване приміщення по АДРЕСА_1
затверджено до приватизації шляхом
викупу. (том .1 арк. справи 196).

25 травня 2004 року між Управління обліку
та контролю за використанням
комунального майна департаменту
економіки (продавець), та підприємцем
ОСОБА_2 (покупець), був укладений
договір купівлі-продажу приміщення, за
умовами якого продавець зобов'язувався
передати у власність покупця
приміщення площею 67,6 кв.м., яке
знаходиться в АДРЕСА_1, а саме І підв. пл.
1,9 кв.м., ІІ підв. пл. 20,9 кв.м., ІІІ підв. пл.
6,4 кв.м., ІV підв. пл. 12,5 кв.м., V підв. пл. 14,5
кв.м.,VІІІ підв. пл. 8,8 кв.м., ІХ підв. пл. 2,6
кв.м., а покупець зобов'язувався
прийняти вказане приміщення і сплатити
ціну відповідно до умов, що визначенні
у цьому договорі та зареєструвати
право власності на приміщення. Вказане
приміщення продано за 13884 грн. (том 1 арк.
справи 235-236)

Відповідно до реєстраційного
посвідчення, від 27.07.2004р., приміщення
площею 67,6 кв.м. в АДРЕСА_1, зареєстроване
на праві приватної власності за
підприємцем ОСОБА_2, на підставі
договору купівлі-продажу, від 25.05.2004р.,
за реєстром №2637 та акта передачі
комунального майна, складеного 25.05.2004р.
Об'єкт АДРЕСА_4 по вул. І.Франка
складається з І підв. пл. 1,9 кв.м., ІІ
підв. пл. 20,9 кв.м., ІІІ підв. пл. 6,4 кв.м., ІV
підв. пл. 12,5 кв.м., V підв. пл. 14,5 кв.м.,VІІІ
підв. пл. 8,8 кв.м., ІХ підв. пл. 2,6 кв.м. (том
1 акр. справи 8).

Відтак ОСОБА_2, в будинку по АДРЕСА_1,
належить два нежитлових приміщення:
площею 54, 7 кв.м., придбаного за
договором купівлі - продажу в 2002 році,
та спірне приміщення площею 67, 6 кв.м,
придбане за договором купівлі - продажу
в 2004 році.

15 березня 2005 року Тернопільська міська
рада, шляхом укладення договору оренди,
надала підприємцю ОСОБА_2 в оренду
земельну ділянку площею 188,02 кв.м. в
АДРЕСА_1, терміном на п'ять років для
обслуговування приміщення площею 67,6
кв.м.

ОСОБА_3 вважає, що з моменту набуття
права власності, за договором
дарування, на квартиру АДРЕСА_1, їй
одночасно безоплатно перейшло у
спільну власність допоміжне
приміщення, яке нею використовувалося;
рішенням суду визнане протиправним і
скасоване рішення виконавчого
комітету, яким спірне приміщення
включено до списків об'єктів, що
підлягало приватизації, а тому
укладення договору купівлі-продажу без
отримання згоди співвласника є
порушенням вимог закону, її прав та
інтересів, які підлягають захисту
шляхом визнання договору та
реєстраційного посвідчення недійсним,
поряд із вимогою звільнити підвальне
приміщення, та визнання за позивачкою
права особистої власності на майно.

Позивачем, в підтвердження викладених
обставин, доданий Акт (том 1 арк. справи
7) від 27.07.2006р., складений комісією
майстрів дільниць ЖЕК «Залізничник»
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та власника квартири
АДРЕСА_1 про те, що ОСОБА_3 - власник
квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_9 - власник
квартири АДРЕСА_2 використовували
наявні в даному будинку підвальні
приміщення з моменту придбання квартир
наступним чином: ОСОБА_3 - приміщення
площею 12,4 кв.м. і 3,8 кв.м., ОСОБА_9 -
приміщення площею 8,8 кв.м. та спільно
приміщення площами 23,5 кв.м., 6,4 кв.м., 12,5
кв.м., 14,5 кв.м. згідно з генеральним
планом. Попередні власники даних
квартир: ОСОБА_4 (квартира АДРЕСА_1) та
ОСОБА_10 (квартира АДРЕСА_2)
використовували дані підвальні
приміщення згідно з даним розподілом
відповідно з 1967 року та з 1970 року.

Як вбачається із витягу з інвентарної
справи, представленої в судове
засідання, підвальне приміщення по
АДРЕСА_1 було розподілено на окремі
приміщення, а саме: приміщення І площею
1,9 кв.м., приміщення ІІ площею 20,9 кв.м.,
приміщення ІІІ площею 6,4 кв.м.,
приміщення IV площею 12,5 кв.м., приміщення
V площею 14,5 кв.м., приміщення ІV площею 12,4
кв.м., приміщення VІІ площею 3,8 кв.м.,
приміщення VІІІ площею 8,8 кв.м.,
приміщення IX площею 2,6 кв.м.

Частина цих приміщень, а саме
приміщення під номерами ІІ, ІІІ, ІV, V, ІХ,
по договору купівлі-продажу в 2004 році
придбав підприємець ОСОБА_2

На підтвердження викладених обставин,
при первісному розгляді справи, в
судовому засіданні були допитані
свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_10 надала покази, з яких
вбачається, що вона проживала в
АДРЕСА_1, із 1970 року. Стверджує, що разом
із сусідами, зокрема, ОСОБА_3
користувалися підвалом:
використовували як окремі комірчини,
так і приміщення спільно. В них тримали
різного роду продукти харчування,
закрутки, старі речі. Використовували
підвал за призначенням, доки його не
затопило водою і все пошкодило.

Свідок ОСОБА_3 надала покази з яких
вбачається, що із 1967 року вона разом із
сім'єю проживали в квартирі АДРЕСА_4,
користувалися підвалом за
призначенням. Використовували спільно
із сусідами приміщення, а також окремі
комори, які закривалися. В підвалі
зажди тримали старі речі, продукти
сільськогосподарського призначення.
Про оренду та викуп підвалу ОСОБА_2 не
знала, ніхто не казав, згоди на
відчуження не надавала. Був випадок,
коли вони зайшли в підвал до ОСОБА_2, то
бачили їхні старі речі, ліжка, які були
поскладені в кутку підвалу. При викупі
підвалу ОСОБА_2 вона повністю не має
можливості пройти до свого підвального
приміщення, яке нею використовувалося.

На клопотання відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні, при первісному
розгляді справи, були допитані свідки
ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Свідок ОСОБА_11 надала покази, з яких
вбачається, що вона працювала майстром
дільниці ПП «Залізничник», виходила та
місце, коли складався Акт від 26.11.2002р. Із
побаченого зазначає. що приміщення
суцільне, вхідних дверей до підвалу не
було, протягом 2002-2003 років підвал був
захаращений сміттям, побутовими
рештками.

Свідок ОСОБА_12 надав покази, з яких
свідчить, що він працював в ЖЕК
«Залізничник» майстром, обслуговували
будинку по АДРЕСА_1. ОСОБА_2
неодноразово звертався до ЖЕКу про
надання допомоги влаштування підвалу,
зробити доступ до приміщень, вивести
сміття. Підвали не використовували,
оскільки на момент огляду був
затоплений, захаращений різного роду
побутовим сміттям. Підвал був
суцільним приміщенням, розмежувань між
комірками не було, був без світла.

Сторони спору не наполягають на
повторному допиті свідків, однак
просять суд врахувати їх покази при
вирішення спору.

Однак, до матеріалів справи долучений
Акт від 26.11.2002р., складений директором
ПП «Залізничник» та майстрами дільниць
в присутності мешканця будинку
Франка,5/3, ОСОБА_2 про те, що підвальне
приміщення не використовується по
призначенню, підвальні комірки
захланні різним побутовим сміттям.

При огляді звіту про незалежну оцінку
приміщень площею 67,6 кв.м. орендованих
ОСОБА_2 в АДРЕСА_1, на зроблених до нього
фотографіях вбачаються речі, а саме
старі ліжка та стільці, які згідно
показів ОСОБА_3 та ОСОБА_10 зберігалися в
підвальних приміщень.

Вирішуючи спір суд зазначає таке.

1) Суд враховує обов'язкові вказівки
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладені в ухвалі, від 27.03.2013
року, якою рішення та ухвалу суду
першої та апеляційної інстанції
скасовано з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ, зокрема, з
посиланням на ст. 61 ЦПК України,
зазначив, що спірний договір, від 25
травня 2004 року, укладений між
Управлінням обліку та контролю за
використанням комунального майна
департаменту економіки (продавець) та
підприємцем ОСОБА_2 (покупець), був
предметом розгляду у справі за позовом
ОСОБА_9 до Управління обліку та
контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради, суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_2,
треті особи Товариство з обмеженою
відповідальністю «Тернопільське
міське бюро технічної інвентаризації»,
ОСОБА_3, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 25 травня
2004 року та скасування реєстраційного
посвідчення на право власності на
нежитлове приміщення площею 67, 6 кв.м. в
будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Верховного Суду України, від
10.09.2008 року, встановлено, що спірні
приміщення є нежитловими підвальними
приміщеннями, а не допоміжними (том 1
арк. справи 48-49).

Згідно мотивувальної частини
згадуваного рішення, Верховний Суд
України зазначив, що судами першої та
апеляційної інстанції невірно
застосовано до правовідносин сторін
спору ст. 369 ЦК України, оскільки
квартири АДРЕСА_1 та 2 в будинку по
АДРЕСА_1 були набуті в порядку
приватизації, родинами Передерій та,
відповідно, Стаднік - ОСОБА_9 ж придбала
квартиру АДРЕСА_1 у попередніх
власників на підставі договорів
купівлі - продажу, таким чином набула
право власності тільки на конкретну
квартиру, а не на підвальні приміщення.

Згідно матеріалів справи, котра
розглядається, ОСОБА_3 також набула
право власності на свою квартиру
АДРЕСА_1, не шляхом приватизації, а на
підставі договору дарування, а тому,
враховуючи правову позицію Верховного
Суду України викладену в рішенні від
10.09.2008 року у справі №6-11679св07, суд
приходить до переконання, що
позивачка, за двостороннім правочином
(договором дарування квартири від 12
серпня 2002 року, посвідченим приватним
нотаріусом Тернопільського міського
нотаріального округу в реєстрі за №
4135), набула право власності на
конкретну квартиру, зазначену в тексті
договору, а не на підвальні приміщення
в будинку.

Також, в ухвалі від 27.03.2013 року, ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ зазначив, що висновки суду першої
та апеляційної інстанції обґрунтували
матеріалами інвентарної справи на
спірний будинок, разом з тим інвентарна
справа не містить переліку допоміжних
приміщень, а при первісному розгляді
спору суди не дослідили проектно -
кошторисної документації та акта
приймання передачі приміщень в будинку
по АДРЕСА_1 , якими визначається цільове
призначення приміщень.

В силу ст. 60 ЦПК України обов'язок
доказування покладається на кожну із
сторін спору.

Представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тернопільське
міське бюро технічної інвентаризації»
суду пояснив, що будинок є дуже старим,
а тому в товаристві проектно -
кошторисна документація на будинок
відсутня, відтак належними та
допустимим доказами стороною позивача
не доведено віднесення спірного
приміщення до допоміжних приміщень
будинку .

2) Крім того суд вважає за необхідне
відзначити, що, як підставу позову,
позивачка посилається на норми ЗУ «Про
власність», ст. 658 ЦК України, ч.1 ст. 215 та
ч.1 ст. 203 ЦК України, зазначаючи: спірний
договір, як правочин, слід визнати
недійсним, як такий, що укладений з
порушенням закону - приміщення було
продане не власником, про що наявне
рішення суду від 2009 року, котре набрало
законної сили, згідно якого скасовано
пункт 2 додатку АДРЕСА_1 до рішення
десятої сесії четвертого скликання
Тернопільської міської ради №4/10/7 від
12.02.2004р., котрим внесено підвальне
приміщення площею 67,6 кв.м. в будинку
АДРЕСА_4 до переліку об'єктів
комунальної власності міста, що
підлягають приватизації шляхом викупу
орендарем в 2004 році.

Презумпція правомірності правочину
закріплена в ст. 204 ЦК України, та може
бути спростована, насамперед, нормою
закону яка містить відповідну
заборону.

Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із
способів захисту цивільних прав є
визнання правочину недійсним.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено
основні критерії чинності правочину,
зазначено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі, й
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства та моральним засадам
суспільства.

Пленум Верховного Суду України в
Постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
наголошує, що відповідно до частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину.

У відповідності до ч. 2 ст. 10 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» встановлено, що
власники квартир багатоквартирних
будинків є співвласниками допоміжних
приміщень будинку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язанні брати
участь у загальних витратах, пов'язаних
з утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку. Допоміжні приміщення
передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку»
допоміжними приміщення
багатоквартирного будинку - це
приміщення, призначення для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітини, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення.

Вирішуючи питання про віднесення чи ні
приміщення до допоміжних слід
враховувати факт призначення цих
приміщень для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку. Для
віднесення приміщень до допоміжних є
відповідність приміщення критерію
встановленому законом, тобто цільове
призначення цих приміщень -
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку, а не лише включення таких
приміщень до переліку.

Як вбачається із змісту Рішення
Конституційного Суду України №4-рп/2004,
від 02.03.2004р., у справі за конституційним
зверненням ОСОБА_13 та інших громадян
про офіційне тлумачення положення п. 2
ст. 10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» та за
конституційним поданнями 60 народних
депутатів України про офіційне
тлумачення положень ст. ст. 1, 10 цього
Закону (справа про права співвласників
на допоміжні приміщення
багатоквартирних будинків) у
багатоквартирних будинках, де не всі
квартири приватизовані чи
приватизовані повністю, власник
(власники) неприватизованих квартир (їх
правонаступники) і власники
приватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
рівноправними співвласниками
допоміжних приміщень. Вони є рівними у
праві володіти, користуватися і
розпоряджатися допоміжними
приміщеннями. Ніхто з власників
квартир не має пріоритетного права
користуватися та розпоряджатися цими
приміщеннями.

Постановою Тернопільського
міськрайонного суду від 14.12.2009р., яка
набула законної сили, було скасовано
пункт 2 додатку АДРЕСА_1 до рішення
десятої сесії четвертого скликання
Тернопільської міської ради №4/10/7 від
12.02.2004р., яким внесено підвальне
приміщення площею 67,6 кв.м. в будинку
АДРЕСА_4 до переліку об'єктів
комунальної власності міста, які
підлягають приватизації шляхом викупу
орендарем в 2004 році. (том 1 арк. справи
203-205).

Судом, при прийнятті постанови від 14
грудня 2009р, було встановлено той факт,
що ОСОБА_3 на момент укладення спірного
рішення Тернопільської міської ради
була власником квартири АДРЕСА_1, а отже
і співвласником допоміжних приміщень
даного будинку. Оскільки ОСОБА_3 не
давала згоди на розпорядження
підвальним приміщенням в будинку
АДРЕСА_4, відтак Тернопільська міська
рада не вправі була без згоди ОСОБА_3
розпоряджатися спірним підвальним
приміщенням, в тому числі і включати
його до переліку об'єктів, що
підлягають приватизації шляхом викупу
у 2004 році.

В свою чергу вищезазначено, що СПД ФО
ОСОБА_2 уклав спірний договір 25 травня
2004 року.

Системний аналіз даних матеріалів, з
метою дотримання вимог процесуального
закону (ст. 212- 214 ЦПК України), та
можливості застосування до
правовідносин сторін спору, як
підстави позову, ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 203, 658
ЦК України, дозволяє суду зробити
наступний висновок - встановлення
факту належності позивачці майна на
праві спільної сумісної власності на
підставі ЗУ «Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку» пов'язується з набранням
законної сили рішення суду, яким дані
факти встановленні. (правову позицію
щодо непоширення фактів, встановлених
рішенням суду, на відносини, котрі
виникли до набрання рішенням законної
сили, підтримує Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у Постанові від
21.12.2011 року у справі № 6-34090 св 11).

У зв'язку з цим, визнання недійсним
договору купівлі - продажу спірного
приміщення, укладеного в 2004 році, не
впливає на зміст правовідносин сторін
спору, які склалися у зв'язку із
укладанням такого договору, оскільки
на момент укладання оспорюваного
правочину (2004 рік) єдиним власником
приміщення був Виконавчий комітет
Тернопільської міської ради, й лише
рішенням суду в 2009 році було
встановлено факт належності позивачці
майна на праві спільної сумісної
власності допоміжних приміщень в
будинку по АДРЕСА_1, й скасовано пункт 2
додатку АДРЕСА_1 до рішення десятої
сесії четвертого скликання
Тернопільської міської ради №4/10/7 від
12.02.2004р., яким внесено підвальне
приміщення площею 67,6 кв.м. в будинку
АДРЕСА_4 до переліку об'єктів
комунальної власності міста, які
підлягають приватизації шляхом викупу
орендарем в 2004 році.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав до визнання недійсним,
укладеного між підприємцем ОСОБА_2 та
Управлінням обліку та контролю за
використанням комунального майна,
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 25.05.2004р. площею 67,6 кв.м. в
АДРЕСА_1.

3) Щодо визнання недійсним
реєстраційного посвідчення від 27.07.2004р.
про реєстрацію за підприємцем ОСОБА_2
права власності на вказане приміщення,
суд зазначає таке.

Для з'ясування поняття правочину слід
звернутися до ст. 202 ЦК України, згідно
якої - правочином є правомірна вольова
дія суб'єкта цивільних правовідносин,
що спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відтак правочин є таким юридичним
фактом, який сам по собі слугує
належною правовою підставою
виникнення, зміни та припинення
цивільних прав та обов'язків - воля
особи, реалізована вчиненим
правочином, має бути спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку, а тому слід відмежовувати
правочини від інших юридичних фактів
(подій, фізичних подій і вчинків,
правопорушень), які за своєю правовою
природою не можуть розглядатися як
правочини в розумінні ст. 202 ЦК України -
ті, які в момент вчинення безпосередньо
не призводять до виникнення, зміни чи
припинення цивільних прав та
обов'язків.

На думку суду спірне реєстраційне
посвідчення про право власності СПД ФО
ОСОБА_14 на приміщення є документом,
який за своїм змістом не є правочином,
адже реєстраційне посвідчення само по
собі не призводить до виникнення, зміни
чи припинення цивільного права чи
обов'язку - спірне реєстраційне
посвідчення про право власності СПД ФО
ОСОБА_14 є документом, виданим на
підставі правочину - договору від 25
травня 2004 року, укладений між
Управління обліку та контролю за
використанням комунального майна
департаменту економіки (продавець) та
підприємцем ОСОБА_2, тобто реєстраційне
посвідчення носить похідний характер.

В зв'язку з викладеним суд наголошує, що
за правилами недійсності правочину,
позовна вимога про визнання недійсним
реєстраційного посвідчення про право
власності на нерухоме майно, не
підлягає до задоволення.

4) Окремо суд вважає, що в задоволенні
вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права
власності на приміщення площею 67,6 кв.м.
в АДРЕСА_1, не підлягає до задоволення
за відсутності правової підстави.

5) Водночас, на думку суду, відсутні
підстави до відмови в позові з
посиланням представника Управління
обліку та контролю за використанням
комунального майна ТМР про пропуск
ОСОБА_3 строку позовної давності на
звернення до суду, який, на думку
представника управління, є пропущеним,
оскільки ОСОБА_3 була залучена третьою
особою у справі за позовом ОСОБА_9 до
Управління обліку та контролю за
використанням комунального майна
Тернопільської міської ради, суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2, третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації», про визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
25 травня 2004 року та скасування
реєстраційного посвідчення на право
власності на нежитлове приміщення
площею 67, 6 кв.м. в будинку по АДРЕСА_1.

Мотивом відмови суд зазначає те, що
рішення у даній справі було
постановлене судом першої інстанції
03.11.2006 року, однак набрало законної сили
15.03.2007 року (після постановлення ухвали
апеляційним судом Тернопільської
області) - з власним позовом ОСОБА_3
звернулася в вересні 2009 року, тобто до
спливу трьох років з моменту набрання
законної сили рішення суду у справі за
позовом ОСОБА_9

Керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 61, 88, 212, 218, 222, 294
ЦПК України, ст. 202 - 204, 215, 316, 386, 388
Цивільного Кодексу України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову про визнання
недійсним:

- договору купівлі-продажу приміщення
площею 67,6 кв. в АДРЕСА_1, укладеного між
підприємцем ОСОБА_2 та Управлінням
обліку та контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради, від 25.05.2004р.,
зареєстрованого в реєстрі за №2637,

- реєстраційного посвідчення від
27.07.2004р., виданого Тернопільським
міським бюро технічної інвентаризації
про реєстрацію права власності за
підприємцем ОСОБА_2 приміщення площею
67,6 кв.м. в АДРЕСА_1,

та визнання за ОСОБА_3 права власності
на зазначене приміщення

- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк