Справа № 476/1386/13-ц
Провадження № 2/476/22/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.02.2014 року
Єланецький районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого-судді
ЧЕРНЯКОВОЇ Н.В.

при секретарі
КОЗАЧЕНКО Л.М.

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представників відповідача
Райчука В.В., Вуїв О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду с.м.т. Єланець
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
фермерського господарства "Лілія" в
особі голови фермерського
господарства Райчука Володимира
Володимировича про визнання договору
оренди землі та додаткової угоди до
договору оренди землі недійсними

В С Т А Н О В И В :

04.12.2013 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом до фермерського
господарства "Лілія" в особі голови
фермерського господарства Райчука
Володимира Володимировича про
визнання договору оренди землі та
додаткової угоди до договору оренди
землі недійсними.

В обґрунтування своїх вимог
позивачка зазначала, що згідно
Державного акту на право приватної
власності на землю вона є власницею
земельної ділянки площею 8,16 га,
розташованої в межах території
Возсіятської сільської ради
Єланецького району Миколаївської
області. 17 грудня 2007 року вона уклала з
відповідачем договір оренди земельної
ділянки площею 8,16 га (далі договір)
строком на 5 років. 15.03.2009 року між нею та
відповідачем укладено додаткову угоду
до вищевказаного договору оренди, якою
збільшено розмір орендної плати до 3%
від нормативної грошової оцінки землі.
В 2012 році вона виявила, що вказаною
додатковою угодою було збільшено строк
дії договору до 25 років без її відому і
згоди.

Посилаючись на викладене та на те,
що вказані договір оренди землі та
додаткова угода до нього не містять
необхідної істотної умови, що
передбачена ст. 15 ЗУ "Про оренду землі",
а саме умови збереження стану об'єкта
оренди, просила визнати договір оренди
землі та додаткову угоду до нього
недійсними.

В судовому засіданні представник
позивача уточнив позовні вимоги і
вказав, що спірні договір і додаткова
угода не містять істотних умов, які
передбачені ст. 15 ЗУ "Про оренду землі",
а саме договором не передбачено умови
збереження стану об'єкта оренди, розмір
орендної плати встановлено без
урахування індексів інфляції (пункт 10
договору). Крім цього пунктом 12
договору передбачено, що розмір
орендної плати не переглядається
взагалі, а це являється порушенням ст. 23
ЗУ "Про оренду землі". Посилаючись на
порушення відповідачем ст.ст. 203, 205 ЦК
України просив визнати спірні договір
та додаткову угоду до нього недійсними.

Представники відповідача суду
пояснили, що договір оренди землі від 17
грудня 2007 року укладений з дотриманням
чинного законодавства, після
досягненням всіх істотних умов,
передбачених ст. 15 ЗУ "Про оренду землі",
сторони погодилися з його умовами та
підписали його. Вказаний договір
виконується сторонами протягом всього
часу, починаючи з дня його реєстрації.
Позивачка отримує орендну плату за
користування її земельною ділянкою,
розмір плати її влаштовував. Права
позивачки ні в якій мірі не були
порушені укладеним договором оренди
землі, оскільки жодних заперечень з
приводу тих чи інших умов договору в
неї не виникало. В зв'язку з цим просили
відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши сторони, дослідивши
письмові матеріали справи суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що позивачці на
праві приватної власності належить
земельна ділянка для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 8,16 га, яка розташована в межах
Возсіятської сільської ради
Єланецького району Миколаївської
області, що підтверджується Державним
актом на право приватної власності на
землю виданим Єланецькою
райдержадміністрацією 20.08.2002 року.

17 грудня 2007 між ОСОБА_4 та
фермерським господарством "Лілія" був
укладений договір оренди належної
позивачці земельної ділянки строком на
5 років із щорічною сплатою 1 раз на рік
до 31 грудня кожного року орендної плати
в розмірі 1415 грн., що становить 2% від
вартості землі.

Даний договір зареєстрований
17.01.2008 року в Єланецькому
реєстраційному окрузі МРФ ДП "Центр
ДЗК" за № 09, про що зроблено
відповідний запис.

15 березня 2009 року позивачка
уклала з ФГ "Лілія" додаткову угоду до
вищевказаного договору за умовами якої
в пункті 8 договору оренди землі строк
дії договору збільшено до 25 років, а в
пункті 9 цього ж договору збільшено
орендну плату до 3% від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки з
урахуванням індексу інфляції, виходячи
з якої її розмір становить 2602 грн. на
рік.

Дана угода 29.12.2009 року була
зареєстрована в Єланецькому
реєстраційному окрузі МРФ ДП "Центр
ДЗК" за № 06.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Суд вважає, що сторони під час
укладення договору та додаткової угоди
дійшли згоди з усіх істотних умов
договору і їх волевиявлення на
укладення цих правочинів було вільним.
Підтверджується це підписами сторін на
вказаних документах.

Твердження позивачки на
зловживання відповідачем її довірою
під час підписання додаткової угоди, в
якій не було зазначено, що термін дії
договору 25 років, суд не може прийняти
до уваги, оскільки якщо на момент
укладення додаткової угоди термін дії
договору не був вказаний, то під час
ознайомлення з текстом додаткової
угоди вона мала можливість виявити цей
недолік і відмовитися від її
підписання. Суд також враховує і
тривалість стосунків по оренді
земельної ділянки між сторонами.
Позивачка з 2007 року отримує орендну
плату і не скаржилась на порушення
відповідачем її прав.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 18 Закону України "Про
оренду землі" договір оренди землі
набуває чинності після його державної
реєстрації.

Статтею 15 Закону України "Про
оренду землі" від 6 жовтня 1998 року №
161-ХІV названі істотні умови договору
оренди землі: об'єкт оренди; строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди
землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, є підставою
для відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Як на одну із підстав визнання
договору та додаткової угоди
недійсними позивачка посилається на
відсутність умови збереження стану
об'єкта оренди (п. 16 договору).

Згідно правової позиції, яка
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 25 грудня 2013 року (справа
№ 6-94 цс 13) виходячи з того, що
відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України та статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України від 6 жовтня 1998 року №
161-ХІV "Про оренду землі", визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Доводи позивачки, що невизначення
умов зберігання земельної ділянки у
договорі порушує її права, суд не
приймає до уваги, оскільки позивачка не
довела це в ході слухання справи.
Позивачкою не надано жодного з доказів,
які підтверджують, що земельна ділянка
зберігається або використовується з
порушенням діючого законодавства і це
призвело до втрати вартості землі,
погіршення її якості, або в інший
спосіб негативно впливає на права
позивачки.

Тривалість використання
відповідачем земельної ділянки,
відсутність скарг позивачки на
погіршення якості земельної ділянки,
наявність в спірному договорі пункту 20,
яким передбачено повернення земельної
ділянки в стані не гіршому порівняно з
тим, в якому відповідач одержав її,
наявність пункту 27, яким встановлено,
що позивачка має право вимагати
використання земельної ділянки за
цільовим призначенням, дотримання
економічної безпеки землекористування
та збереження родючості ґрунтів,
додержання земельних стандартів, норм
і правил, підтверджують забезпечення
прав позивачки щодо збереження її
земельної ділянки.

Доводи позивачки, про недійсність
договору внаслідок установлення
розміру орендної плати без урахування
індексу інфляції спростовується
додатковою угодою, із тексту якої
вбачається, що 15 вересня 2009 року до п. 9
договору внесено зміни внаслідок чого
розмір орендної плати збільшено до 3% з
врахуванням індексу інфляції.

Твердження позивачки про
недійсність договору з тієї підстави,
що пунктом 12 договору не передбачено
перегляд розміру орендної плати суд
також не приймає до уваги.

Так, пунктом 12 договору дійсно
передбачено, що розмір орендної плати
не переглядається.

Відповідно до ч.2 ст. 23 ЗУ "Про
оренду землі" орендна плата за
земельні ділянки, що перебувають у
власності та користуванні осіб,
переглядаються за згодою сторін.

Як встановлено судом 15 березня 2009
року додатковою угодою розмір орендної
плати було збільшено до 2602 грн. та
встановлено нарахування індексу
інфляції. На теперішній час позивачка
отримує 4112,61 грн. орендної плати, що
підтверджується копією видаткового
касового ордеру ФГ "Лілія" від 23 серпня
2013 року.

Таким чином, факт порушення прав
позивачки, пов'язаний з відсутністю в
спірному договорі умов збереження
стану об'єкта оренди, положень, які
передбачають перегляд розміру
орендної плати, обчислення розміру
орендної плати без урахування індексів
інфляції є недоведений.

Враховуючи вищевикладене,
керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
фермерського господарства "Лілія" в
особі голови фермерського
господарства Райчука Володимира
Володимировича про визнання договору
оренди землі та додаткової угоди до
договору оренди землі недійсними
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через Єланецький районний суд
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
Н.В. Чернякова.