Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2014 року Справа №607/13258/13-ц
Тернопільський
міськрайонний суд Тернопільської
області в складі:

головуючого судді В.М. Братасюка

за участю секретаря
судового засідання І.М.
Дилієвської

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частку в квартирі в порядку поділу
майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся за захистом
свого права до суду з позовом до ОСОБА_2
в якому, з посиланням на норми
Сімейного Кодексу України та
Цивільного Кодексу України, просить
визнати за ним право власності на 12
частину квартир АДРЕСА_1, та за АДРЕСА_3.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
посилається на ту обставину, що 12
частина спірних квартир йому належить,
як одному із подружжя, оскільки саме
під час перебування в шлюбі з
відповідачкою ОСОБА_2 було набуто
квартири за АДРЕСА_1, та за АДРЕСА_3,
титульним власником яких є
відповідачка.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, та просять
позов задовольнити. При цьому
представник позивача, на запитання
головуючого судді щодо підстав позову,
в засіданні 04.11.2013 року усно попросив
суд, з метою вирішення спору щодо
квартири, набутої подружжям ОСОБА_1 в
1998 році застосувати норми Кодексу про
шлюб і сім'ю від 20.09.1969 року.

Також сторона позивача суду пояснила,
що існує рішення суду, коре набрало
законної сили, згідно мотивувальної
частини якого вбачається, що спірні
квартири є спільною сумісною власністю
сторін спору.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позов
визнала частково: не заперечила щодо
поширення режиму права спільної
сумісної власності сторін спору на
квартиру АДРЕСА_1, однак заперечила
щодо визнання за позивачем права
власності на 12 частину квартири
АДРЕСА_3.

Заперечення мотивує тією обставиною,
що дану квартиру було виплачено за
договором дольової участі донькою
сторін, гр.. ОСОБА_5, 1985 року народження,
котра перебуває в зареєстрованому
шлюбі, й котра склала нотаріально
посвідчену заяву про зарахування
сплачених нею коштів за спірну
квартиру на ім'я відповідачки ОСОБА_2,
тобто кошти фактично подарувала матері
- відтак на подароване майно режим
права спільної сумісної власності не
поширюється.

Заслухавши думки сторін, всесторонньо,
повно та об'єктивно дослідивши
письмові докази, судом встановлено
наступні обставини.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 24.12.2010р. по
справі №2-10662/2010, укладений 22.10.1983р.
актовий запис №14 шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 розірвано. (арк.. справи 3)

Згідно свідоцтва про право власності
від 20.05.1998р., власником квартири
АДРЕСА_1, є відповідачка ОСОБА_2 . (арк..
справи 11)

За даними технічного паспорту на
квартиру АДРЕСА_1, цілою часткою
власності володіє також ОСОБА_2. (арк..
справи 10)

Оскільки спірну квартиру було набуто в
1998 році, на підставі рішення виконкому
Тернопільської міської ради за № 160,
суд зазначає про застосування до
відносин сторін спору норм Кодексу про
шлюб і сім'ю від 20.09.1969 року та ЦК УРСР
від 18.07.1963 року.

Відтак, згідно ст. 22 КпШС майно, майно
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен із
подружжя має рівні права володіння.
Користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і втому разі, якщо один
із них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

За приписами ст. 24 КпШС майно, що
належало кожному із подружжя до вступу
в шлюб, є власністю кожного із них.

Верховний Суд України в п.п.23, 24
Постанови Пленуму від 21.12.2007 року за № 1
«Про практику застосування судами
законодавства про розгляді справи про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснив, що
при вирішенні спорів між подружжям про
майно, необхідно з'ясувати джерело і
час його придбання, а також роз'яснив,
що не належить до спільної сумісної
власності майно набуте за час шлюбу,
але за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

Аналогічні роз'яснення були надані в п.
9 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.06.1998 року за № 16, з
наступними змінами, «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб і
сім'ю України».

Судом не встановлено набуття спірної
квартири, за АДРЕСА_1, за особисті
кошти когось із подружжя Оссолінських.

Відтак, незважаючи на ту обставину що
титульним власником даної квартири є
відповідачка ОСОБА_2, в силу закону,
квартира є спільною сумісною власністю
сторін спору, як набута подружжям в
шлюбі, а тому позивачу ОСОБА_1 належить
половина квартири.

Оскільки ст. 16 ЦК України допускає
визнання права, як спосіб захисту
цивільного права, а тому, оскільки
право власності позивача на половину
спірного будинку заперечується
відповідачкою у справі, суд вважає, що
право ОСОБА_1 підлягає судовому захисту
шляхом задоволення позову про визнання
за ним власності на 12 частину квартири
АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності від
28.12.2008р. квартира АДРЕСА_3 належить
ОСОБА_2 на праві приватної власності.
(арк.. справи 9)

За даними технічного паспорту на
квартиру АДРЕСА_3, цілою часткою
власності володіє ОСОБА_2. (арк.. справи
7,8).

Дану квартиру набуто відповідачкою у
2008 році, а тому до відносин сторін спору
застосовуються норми Сімейного
Кодексу України, та норми Цивільного
Кодексу України 16 січня 2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

За правилами ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки дружини та чоловіка є рівними.

Разом з тим, як зазначено вище, що при
вирішенні спорів між подружжям про
майно, необхідно з'ясувати джерело і
час його придбання; особистою
приватною власністю дружини, чоловіка,
є майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування. (п.2 ч.2 ст. 57
Сімейного Кодексу України).

Представник відповідачки пояснив суду,
що у сторін спору є повнолітня донька
ОСОБА_5, 1985 року народження. У 2005 році
остання уклала шлюб та змінила
прізвище на «ОСОБА_5» - дана обставина
визнана позивачем, а тому, в силу ст. 61
ЦПК України, доказування не потребує.

У 2004 році між донькою сторін спору
ОСОБА_5, уже будучи повнолітньою, та ТІЗ
«Наука», було укладено договір
дольової участі у фінансуванні
будівництва 3 кімнатної квартири за
АДРЕСА_3 - дана обставина також визнана
сторонами спору й не потребує
доказування.

На виконання умов договору, в рахунок
вартості ОСОБА_5 на рахунки ТІЗ «Наука»
внесено кошти в сумі 180 726 гривень, що
стверджується квитанцією: від 29.04.2004
року на суму 18 000 гривень (арк.. справи 32);
від 08 червня 2004 року на суму 2500 гривень
(арк.. справи 37); довідкою АКБ «Правекс
Банк» від 19.10.2006 року про внесення 26.06.2004
року коштів в сумі 15 800 гривень (арк.
справи 40); квитанцією від 14.07.04 на суму
3000 гривень (арк. справи 39); квит. від
08.09.2004 року в сумі 21300 гривень (арк..
справи 39); довідкою АКБ «Правекс Банк»
від 19.10.2006 року про внесення 11.02.2005 року
коштів в сумі 3000 гривень (арк.. справи
41); квитанцією від 21.09.2005 року в сумі 5000
гривень (арк.. справи 32); квитанцією від
24.05.2006 року в сумі 19 260 гривень (арк..
справи 33); квитанцією від 02.11.2005 року в
сумі 5000 гривень (арк.. справи 33);
квитанцією від 30.11.2005 року в сумі 5000
гривень (арк.. справи 38); квитанцією від
26.01.2006 року в сумі 5000 гривень (арк..
справи 35); квитанцією від 21.03.2006 року в
сумі 10000 гривень (арк.. справи 37);
квитанцією від 12.05.2006 року в сумі 10000
гривень (арк.. справи 38); квитанцією від
16.05.2006 року в сумі 6366 гривень (арк..
справи 34); квитанцією від 08 червня 2006
року в сумі 35 200 гривень; квитанції на
суму 6300 гривень (арк.. справи 36) та
квитанцією від 12 травня 2006 року (арк..
справи 36).

Надалі, 23 січня 2007 року, уже між
відповідачкою ОСОБА_2 та ТІЗ Наука було
укладено договір дольової участі у
фінансуванні будівництва 3 кімнатної
квартири за АДРЕСА_3. (арк.. справи 30).

Й судом встановлено, що 04 жовтня 2008 року
ОСОБА_5 склала нотаріально посвідчену
заяву, згідно змісту якої просила
зарахувати внесені нею кошти в ТІЗ
«Наука» в сумі 180 726 гривень, в рахунок
вартості будівництва 3 кімнатної
квартири АДРЕСА_3, згідно договору на
дольову участь у фінансуванні
будівництва , укладеного з ТІЗ «Наука»
23.01.2007 року, на ім'я ОСОБА_2 (арк.. справи
31).

Свідченням того, що кошти, які
вносилися ОСОБА_5 по вищезазначених
квитанціях, є коштами, за рахунок яких
було оформлено право власності
відповідачки на спірну квартиру
АДРЕСА_3, є зміст самого договору
дольової участі, в якому дати вчинення
дій зазначено «заднім числом» - хоча
датою укладання договору є 23.01.2007 рік, в
п. 1.2. датою планового закінчення
будівництва зазначено 2006 рік, а в п. 3.1
договору сумою першого внеску
зазначено 18 000 гривень, і фінансування
дольової участі зазначено сумами,
внесеними за період 2004 - 2006 роки, котрі
співпадають з сумами у вищеописаних
квитанціях.

Таким чином суд приходить до
переконання, що спірну квартиру
АДРЕСА_3 було набуто відповідачкою
ОСОБА_2, в порядку переуступлення права,
за рахунок коштів, подарованих
повнолітньою донькою ОСОБА_5

При цьому стороною позивача належних
та допустимих доказів внесення
донькою сторін спору ОСОБА_5 коштів на
рахунки ТІЗ «Наука», в рахунок
вартості спірної квартири, із джерела
доходу сторін спору (тобто
батьківських коштів), суду не надано,
хоча обов'язок доказування, в силу ст. 60
ЦПК України, покладається на кожну із
сторін спору.

Відтак, на думку суду, позивачем не
доведено поширення права спільної
сумісної власності на квартиру
АДРЕСА_3, а тому в цій частині позов до
задоволення не підлягає.

Твердження ж сторони позивача про те,
що рішенням суду уже встановлено
належність обох спірних квартир на
справі спільної сумісної власності
сторонам спору, судом не приймається з
огляду на наступну обставину.

За правилами ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає спір керуючись принципом
диспозитивності судового розгляду - в
межах заявлених сторонами вимог, і на
підставі поданих ними доказів.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області, у справі №607422113-ц (арк.. справи
52-53) від 11 липня 2013 року, відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ
майна подружжя, шляхом виділення
ОСОБА_1 у власність квартири АДРЕСА_1,
залишивши у власності ОСОБА_2 у
власності квартиру АДРЕСА_3.

В мотивувальній частині суд зазначив,
що спірні квартири відносяться до
спільного сумісного майна - висновок
суд мотивував визнанням даного факту
представником ОСОБА_2 у даній справі -
ОСОБА_7) (арк.. справи 54).

Згадування судом, при розгляді справи
№607422113-ц, про поширення режиму
спільної сумісної власності на майно
подружжя, набуте в шлюбі, суд не вважає
за обставину, котра, на підставі ст. 61
ЦПК України, не потребує доказування.

Зазначене згадування суд вважає лише
констатацією, в тексті судового
рішення, визначеного законом права
подружжя на половину набутого в шлюбі
майна - рішення суду у справі №607422113-ц
ухвалювалося без дослідження
вищеописаних судом квитанцій про
сплату коштів в рахунок вартості
спірної квартири АДРЕСА_3 в сумі 180 726
гривень донькою сторін спору ОСОБА_8,
укладання із нею первісного договору
дольової участі в 2004 році, укладання із
відповідачкою наступного договору
дольової участі в 2007 році й зарахування
внесених ОСОБА_5 коштів на ім'я
відповідачки ОСОБА_2 , за нотаріально
посвідченою заявою від 2008 року - тобто
дані докази не були предметом судового
розгляду у справі №607422113-ц.

Як пояснила в судовому засіданні
представник відповідачки ОСОБА_4,
інтереси ОСОБА_2 у справі №607422113-ц
представляв інший представник - ОСОБА_7,
котрому не були відомі зазначені
обставини.

Позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати
судового збору, на підставі п.10.ст. 5 ЗУ
«Про судовий збір».

З правилами частини третьої ст. 88 ЦПК
України. якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно задоволеної чи відхиленої
частини вимог.

Із змісту наявних у справі доказів
відсутня інформація про вартість 12
частини квартири АДРЕСА_1, відтак з
відповідачки в дохід держави слід
стягнути 0.2 мінімального розміру
заробітної плати, що становить 243, 60
гривень.

Керуючись ст. ст. 10, 11 ч.1, 60, 210, 213,
215, 222 ЦПК України, ст. 15, 16, 368
Цивільного Кодексу України, ст. 57, 60, 70
Сімейного Кодексу України, ст.22, 24
Кодексу про шлюб і сім'ю України (від 20
червня 1969 року) , суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя
визнати право власності ОСОБА_1 на 12
частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 243, 60
гривень судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд
протягом 10 днів після його
проголошення .

Головуючий суддяВ. М. Братасюк