Справа № 2/106/229/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року

м.Євпаторія

Євпаторійській міський суд Автономної
Республіки Крим в складі:

головуючого судді -
АБЗАТОВОЇ Г.Г.

при секретарі -
МАРАФУРОВОЇ О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Євпаторія цивільну
справу по позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,
відшкодування моральної шкоди,
судових витрат .
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, відшкодування
моральної шкоди та судових витрат.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона
уклала з відповідачкою договір
позики. На підтвердження цього
договору відповідач передала їй
боргові розписки на суму 300000 грн., у
яких зобов'язалася повернути
отримані гроші в строк до 25 березня
2012 року, але гроші до теперішнього
часу не повернула. Просить стягнути з
відповідача суму боргу 300 000 грн. та
судові витрати у сумі 6000 грн., які
складаються зі сплати судового збору
та за надання правової допомоги . Крім
того, вказує, що їй відповідачем
спричинена моральна шкода, яку вона
оцінює у 10000 грн., та просить стягнути
з відповідача на свою користь.

У судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 просить позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі, дала
пояснення згідно викладеним у
позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 про час и місце
судового засідання повідомлялася
належним чином , причину неявки суду
не повідомила, не просила розглянути
справу за її відсутністю. Зі згоди
позивача суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Суд, вислухав пояснення позивача,
дослідивши надані докази, приходить до
наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 виникли правовідносини на
підставі договору позики.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 16.06.2010 року
узяла у борг у ОСОБА_1 50 000 грн. та
зобов'язалася повернути їх 16.06.2011
року.

У той же день ОСОБА_2 взяла у борг у
ОСОБА_1 100 000 грн. та зобов'язалася
повернути їх 15.10.2011 року.

15.10.2010 року ОСОБА_2 взяла у борг у
ОСОБА_1 80 000 грн. та зобов'язалася
повернути їх 15.03.2011 року.

06.02.2011 року ОСОБА_2 взяла у борг у
ОСОБА_1 70 000 грн. та зобов'язалася
повернути їх 15.05.2011 року.

Гроші, взяті у борг, ОСОБА_2 ОСОБА_1 не
повернула та написала єдину
розписку 20.12.2011року, у якої зазначила,
що вона взяла у борг по трьом
розпискам 300 000 гривень, які
зобов'язалася повернути 25 березня 2012
року.

Позичальник ОСОБА_2 свої зобов'язання
не виконала, борг не повернула, про що
свідчить наявні у позивача ОСОБА_1
оригінали зазначених розписок.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки,
судом встановлено, що між сторонами
по справі укладений договір позики
грошових коштів, оформлений борговою
розпискою. Та письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за
договором позики на позичальникові
лежить зобов'язання повернути суму
позики у строк та в порядку, що
передбачені договором.

Встановлено з пояснень позивача, що
ОСОБА_2 не повернула борг у
установлений договором строк. Про ці
обставини, крім пояснень позивача
свідчить також і наявність у ОСОБА_1
оригіналів розписок.

Таким чином судом встановлено, що
відповідач договір позики на суму 300000
грн. не виконала. За такими
обставинами, суд знаходить позовні
вимоги позивача обґрунтованими та
підлягаючими задоволенню в частині
стягнення суми боргу, оскільки її
право на своєчасне та повне
виконання зобов'язання відповідачем и
одержання коштів, переданих
відповідачу в борг, порушено і
підлягає судовому захистові.

Що стосується позовних вимог в
частині відшкодування моральної
шкоди, суд вважає, що вони задоволенню
не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" та вимог ст. 23 ЦК України спори
про відшкодування моральної шкоди
розглядаються, коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди. Ураховуючи
те, що законом не передбачено стягнення
моральної шкоди в правовідносинах, що
виникли між сторонами, позовні вимоги в
цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем понесені судові витрати на
сплату судового збору в сумі 3400,00 грн.
в частині позовних вимог про
стягнення боргу, яки і підлягають
стягненню на користь позивача з
відповідачки, оскільки її позовні
вимоги в цей частині задоволені. В
частині відшкодування моральної
шкоди, у задоволенні позову
відмовлено, тому судові витрати у сумі
243 грн. 40 коп. відшкодуванню не
підлягають.

Позивачем не надано доказів на
підтвердження оплати витрат на
правову допомогу, тому її вимоги у
цей частині також задоволенню не
підлягають

На підставі викладеного, керуючись ч.
1 ст. 1049, ст.. 1046,1047 ЦК України, п. 2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", ст. 23 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209,
212,214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу у розмірі 300 000 ( триста
тисяч) грн., витрати по сплаті
судового збору у сумі 3400 ( три тисячі
чотириста) грн., усього 303 400 ( триста
три тисячі чотириста) грн.

У задоволенні позову в іншої частині,
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
Апеляційний суд АР Крим через
Євпаторійській міський суд шляхом
подачі в 10 - денний термін із дня
проголошення рішення, апеляційної
скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

СУДДЯ
Г.Г. АБЗАТОВА