У Х В А Л А

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Миколаївського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері до
Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про
визнання незаконним і скасування
рішення міської ради, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
повернення земельної ділянки за
касаційними скаргами представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - та Миколаївської
міської ради на рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 05
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Миколаївський
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Миколаївської міської
ради від 04 вересня 2009 року ОСОБА_3
відведено під житлову забудову та
передано у власність земельну ділянку
загальною площею 0,0815 га, розташовану по
АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
зазначена земельна ділянка
розташована в прибережній захисній
смузі, зокрема: перша лінія - на
відстані 9 м від ріки Південний Буг;
друга лінія - на відстані 60 м від цієї
ріки, що є порушенням вимог ст. ст. 58, 60, 61
ЗК України, а виділення цієї земельної
ділянки відповідачці є порушенням
вимог ч. 3 ст. 83 ЗК України, прокурор
просив скасувати рішення міської ради
від 04 вересня 2009 року, визнати
державний акт про право власності
відповідачки на землю недійсним та
повернути земельну ділянку у
комунальну власність.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва справу від 02 жовтня 2013 року у
задоволенні позову Миколаївського
міжрайонного прокурора відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 05 грудня 2013
року рішення районного суду скасовано.
Позов Миколаївського міжрайонного
прокурора задоволено частково. Визнано
п. 53 рішення Миколаївської міської ради
від 04 вересня 2009 року в частині надання
ОСОБА_3 у власність земельної ділянки
площею 0,0815 га для будівництва та
обслуговування індивідуального
житлового будинку та господарських
споруд по АДРЕСА_1 незаконним. Визнано
державний акт на право власності на
зазначену земельну ділянку, виданий на
ім'я ОСОБА_3 27 листопада 2009 року,
недійсним. Зобов'язано ОСОБА_3
повернути у комунальну власність
територіальної громади м. Миколаєва
зазначену земельну ділянку. В іншій
частині позову відмовлено. Розподілено
судові витрати.

У касаційних скаргах Миколаївська
міська рада та представник ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - просять скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
спірна земельна ділянка не віднесена
до категорії земель водного фонду та не
перебуває у зоні прибережної захисної
смуги.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
спірна земельна ділянка перебуває у
зоні прибережної захисної смуги, а
будівництво споруд у прибережних
захисних смугах уздовж річок
заборонено, тому рішення органу влади
про передачу відповідачці спірної
земельної ділянки є неправомірним.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням
Миколаївської міської ради від 19
червня 2009 року затверджено проект
відведення земельної ділянки площею
2,2156 га по вул. Спортивній, 25 у м.
Миколаєві. Відповідно до п. 54.1 цього
рішення зазначену земельну ділянку
передано в оренду товариству з
обмеженою відповідальністю
«Миколаївбудпроект» на строк 10 років,
проте договору оренди земельної
ділянки укладено не було.

Рішенням цієї ж ради від 04 вересня 2009
року ОСОБА_3 відведено під житлову
забудову та передано у власність
земельну ділянку загальною площею 0,0815
га, розташовану по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, прокурор посилався
на те, що спірна земельна ділянка
передана у власність ОСОБА_3 з
порушенням процедури передачі, а також
на те, що зазначена земельна ділянка
розташована в прибережній захисній
смузі, зокрема: перша лінія - на
відстані 9 м від ріки Південний Буг;
друга лінія - на відстані 60 м від цієї
ріки, що є порушенням вимог ст. ст. 58, 60, 61
ЗК України, а виділення цих земельних
ділянок відповідачці є порушенням
вимог ч. 3 ст. 83 ЗК України.

За змістом ст. ст. 60, 61 ЗК України та ст.
ст. 88, 89 ВК України прибережні захисні
смуги встановлюються з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення й засмічення та збереження
їх водності. На цих смугах, як
природоохоронних територіях, з
вищезазначеною метою встановлюється
режим обмеженої господарської
діяльності із забороною: розорювання
земель (крім підготовки ґрунту для
залуження і залісення), а також
садівництва та городництва; зберігання
та застосування пестицидів і добрив;
влаштування літніх таборів для худоби;
будівництва будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів;
влаштування звалищ сміття, гноєсховищ,
накопичувачів рідких і твердих
відходів виробництва, кладовищ,
скотомогильників, полів фільтрації
тощо; миття та обслуговування
транспортних засобів і техніки.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 ВК України
зовнішні межі водоохоронних зон
визначаються за спеціально
розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (ч. 6 ст. 87 ВК України).

За змістом п. п. 4, 5 Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 травня 1996 року № 486 (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин), проекти
водоохоронних зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених органів, узгоджуються з
органами Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Виконавчі комітети місцевих Рад
зобов'язані доводити до відома
населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях (ч. 7
ст. 87 ВК України).

Таким чином, законодавством визначено
порядок розроблення, погодження та
затвердження проекту визначення
розмірів і меж водоохоронних зон, у
межах яких виділяються землі
прибережних захисних смуг.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
22 травня 2013 року № 6-25цс13 і відповідно
до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Проте зазначеного суд апеляційної
інстанції не врахував, у порушення ст.
ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним
чином не перевірив, чи перебуває
передана у власність ОСОБА_3 земельна
ділянка у прибережній захисній смузі
ріки Південний Буг.

Висновок апеляційного суду про те, що
спірна земельна ділянка перебуває у
прибережній захисній смузі ріки
Південний Буг є передчасним, оскільки
такий висновок ґрунтується виключно на
листі Державної інспекції сільського
господарства у Миколаївській області
від 26 листопада 2013 року. При цьому
зазначеній інспекції не надано
повноважень з визначення меж
прибережної захисної смуги, а лист цієї
інспекції не є первинним документом, що
може свідчити про визначення таких меж.

Крім того, суд апеляційної інстанції не
дав оцінки твердженням відповідачів
про те, що спірна земельна ділянка
відноситься до території садибної
житлової забудови та території зелених
насаджень загального користування, не
перевірив до яких земель відноситься
земельна ділянка, передана ОСОБА_3, з
урахуванням Генерального плану м.
Миколаєва.

Отже, задовольняючи позов прокурора,
апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 316 ЦПК України доводів сторін
по суті позовних вимог не перевірив;
фактичні обставини справи, від яких
залежить правильне вирішення спору,
належним чином не встановив; не
визначився яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Миколаївської
міської ради та представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 05 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська