У х в а л а

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
державної виконавчої служби
Київського районного управління
юстиції у м. Донецьку, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, про звільнення
нерухомого майна з-під арешту, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 08 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 02 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
звільнити з-під арешту нерухоме майно,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке
належить йому на підставі договору
купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва - недобудованої будівлі
цеху з виробництва теслярних виробів
літ. «А-1» готовністю 43 %,
зареєстрованого в реєстрі за № 974,
накладеного постановою державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Київського
районного управління юстиції у м.
Донецьку (далі - ВДВС Київського РУЮ у м.
Донецьку). Свої вимоги обґрунтовував
тим, що хоча 21 березня 2013 року йому й
було відмовлено в державній реєстрації
права власності на придбане майно,
проте на підставі ст. 334 ЦК України він
законно на підставі зазначеного
договору, зареєстрованого в реєстрі за
№ 974, та витягу про реєстрацію
в державному реєстрі правочинів, набув
право власності на спірне майно, так як
між сторонами цього договору було
досягнуто згоди щодо всіх істотних
його умов.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 08 жовтня 2013 року
в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 02 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано, у
задоволенні позову відмовлено з інших
підстав.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Проте ухвалені у справі судові рішення
першої й апеляційної інстанцій
зазначеним вимогам процесуального
закону не відповідають.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що постановою
державного виконавця ВДВС Київського
РУЮ у м. Донецьку від 16 січня 2012 року
відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом № 2-3427, виданим 28
грудня 2011 року Київським районним
судом м. Донецька, про стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання
неповнолітніх дітей аліментів у
розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку
до досягнення дітьми повноліття.

Постановою державного виконавця ВДВС
Київського РУЮ у м.
Донецьку від 15 листопада 2012 року
відкрито виконавче провадження за
виконавчим листом № 2/0523/2422, виданим 31
жовтня 2012 року Київським районним
судом м. Донецька, про стягнення з
ОСОБА_4 на користь Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») боргу у сумі 7 278 грн 24 коп.

18 лютого 2013 року державним виконавцем
ВДВС Київського РУЮ у м.
Донецьку винесено постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження, яким визначено
об'єкт незавершеного будівництва -
недобудовану будівлю цеху з
виробництва теслярних виробів
літ. «А-1» готовністю 43 %, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, яке належить
боржнику ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано належних і
допустимих доказів на підтвердження
зазначених у позові обставин та
підтвердження своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи нове рішення про
відмову в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що: ВДВС Київського РУЮ у м. Донецьку є
неналежним відповідачем в цій справі;
позивач на підставі ч. 1 ст. 33 ЦПК
України не заявляв клопотання про
заміну неналежного відповідача на
належного (ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ
КБ «ПриватБанк») і судом першої
інстанції така заміна не
здійснювалася.

Дійсно в силу наданих ЦПК України
повноважень апеляційний суд не міг
усунути зазначені порушення норм
процесуального права, проте такий
висновок апеляційного суду не може
бути підставою для позбавлення
позивача права на захист порушених
прав, свобод та інтересів як складової
частини права на справедливий суд,
передбаченого ст. 6 Європейської
конвенції прав людини.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
суд має право й зобов'язаний визначити
характер спірних правовідносин і норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
27 серпня 1976 року № 6 «Про судову
практику в справах про виключення
майна з опису» за правилами,
встановленими для розгляду позовів про
виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що грунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Відповідачами у справі суд притягує
боржника, особу, в інтересах якої
накладено арешт на майно, і в
необхідних випадках - особу, якій
передано майно, якщо воно було
реалізовано.

Однак, ухвалюючи рішення у цій справі,
суд першої інстанції на порушення
вищевказаного та вимог ст. ст. 212-215 ЦПК
України не з'ясував всіх обставин
справи, не встановив в достатньому
обсязі в чиїх інтересах накладено
арешт на майно боржника та не обговорив
питання про необхідність залучення цих
осіб до участі у справі в якості
відповідачів з належним оформленням
цієї процесуальної дії, що має значення
для правильного вирішення цього спору.

Оскільки суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
не дотримався норм процесуального
права, що призвело до неможливості
встановити фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, рішення не
відповідає вимогам
ст. ст. 213-214 ЦПК України щодо законності
й обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 08 жовтня 2013 року
та рішення апеляційного суду Донецької
області від 02 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.П. Касьян

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик