Справа № 2-518/2013
Провадження № 22ц/782/5061/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого: Борисова Є.А.

суддів: Яреська А.В., Маляренко
І.Б.

при секретарі:Арутюнян Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
поданою через представника ОСОБА_3, на
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 27 вересня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» в особі Луганської
філії ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист
прав споживачів визнання дій
неправомірними, визнання кредитного
договору недійсним.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом
до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав
споживачів, визнання дій по вилученню
автомобіля неправомірними, визнання
кредитного договору недійсним, в
обґрунтування якого послався на
наступні обставини.

20.07.2007 року він уклав з ПАТ КБ
«ПриватБанк» кредитний договір, згідно
з яким отримав від банківської
установи грошові кошти на придбання
автомобіля, вартість якого становила
53550 грн. До травня 2009 року він своєчасно
здійснював необхідні платежі в рахунок
повернення кредиту, а з червня 2009 року
виплати були призупинені у зв'язку із
кризою у країні. У зв'язку з наявністю
заборгованості співробітниками банку
належний йому автомобіль був вилучений
з метою продажу в рахунок погашення
заборгованості. На момент вилучення
автомобіля його вартість перевищувала
розмір наявної заборгованості і він,
ОСОБА_2 вважав, що остаточно
розрахувався з банківською установою.
Проте у вересні 2010 року йому стало
відомо, що автомобіль не реалізований і
заборгованість продовжує існувати і
накопичуватись. Дії банківської
установи по вилученню автомобіля
позивач вважає неправомірними,
оскільки з відповідним позовом про
звернення стягнення на автомобіль або
про визнання права власності на
транспортний засіб ПАТ КБ «ПриватБанк»
не зверталось і фактично протиправно
позбавило його, ОСОБА_2, права власності
на майно. Отже, подальше виконання
кредитного договору на умовах що є
діючими на даний час є порушенням
одного з принципів цивільно-правових
відносин, які закріплені у ст.3 ЦК
України. Такі умови кредитного
договору є несправедливими та такими
що суперечать принципу
добросовісності та створюють суттєвий
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позичальника -
споживача кредитних послуг, а тому
позивач ставив питання про визнання
кредитного договору недійсним.

Вподальшому ОСОБА_2 позовні вимоги
уточнив та доповнив і ставив питання
про зобов'язання банківської установи
здійснити перерахунок заборгованості
з урахуванням страхової ціни
автомобіля на момент його вилучення і
вважати кредитний договір розірваним
банківською установою в
односторонньому порядку. При цьому
позивач не відмовився у встановленому
законом порядку від раніше
пред'явленних вимог щодо визнання дій
банківської установи щодо вилучення
автомобіля неправомірними та щодо
визнання кредитного договору
недійсним.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Луганська від 27 вересня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 в частині
визнання дій банківської установи щодо
вилучення автомобіля неправомірними в
частині зобов'язання здійснити
перерахунок заборгованості, виходячи
зі страхової вартості вилученого
автомобіля та в частині визнання
кредитного договору недійсним були
залишені без задоволення у зв'язку з
необгрунтованістю.

Додатковим рішенням Ленінського
районного суду м. Луганська від 26
березня 2014 року були залишені без
задоволення і позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання кредитного договору
таким, що був розірваним в
односторонньому порядку банківською
установою.

ОСОБА_2 не згоден з рішенням
Ленінського районного суду м.
Луганська від 27 вересня 2013 року, в
апеляційній скарзі, поданій через
представника ОСОБА_3, просить його
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення, яким позовні вимоги про
визнання кредитного договору
недійсним, про визнання дій по
вилученню автомобіля неправомірними,
про зобов'язання здійснити перерахунок
заборгованості з погашення кредиту з
врахуванням вартості вилученого
автомобіля задовольнити. При цьому
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права, а
також на невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Додаткове рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 26
березня 2014 року ОСОБА_2 не оскаржене і в
судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
підтвердила, що позивач не має наміру
оскаржувати додаткове рішення суду по
даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, представника
ПАТ КБ «ПриватБанк», обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів судової палати
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно зі ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції у
відповідності до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК
України були повно і всебічно
дослідженні обставини справи та дана
належна оцінка доказам, на які сторони
посилалися в суді першої інстанції. Суд
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом встановлено, що між сторонами
було укладено кредитний договір №
DNABAN00000016 від 20.09.2007 року, згідно з яким
ОСОБА_2 отримав кредитні кошти на
придбання автомобіля в сумі 56749,05 грн.
та зобов'язався повернути кредит в
строк до 19.09.2014 року та сплатити
проценти за користування кредитом в
розмірі 17,16 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
кредитний договір було укладено у
письмовій формі і при цьому під час
укладення кредитного договору
сторонами було досягнуто згоди з усіх
істотних умов, зокрема стосовно: суми і
строку кредиту; умов і порядку його
видачі та погашення; видів (способів)
забезпечення зобов'язань позичальника;
відсоткової ставки; порядку плати за
кредит; порядку зміни та припинення дії
договору; відповідальності сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору. Згідно з письмовою
анкетою-заявою ОСОБА_2, останньому була
надана повна інформація стосовно умов
кредитування, факт чого підтверджено
його власним підписом (а.с. 72)

Приймаючи до уваги вищевикладене,
суд першої інстанції на підставі ст.ст.
203,215 ЦК України дійшов правильного
висновку стосовно відсутності підстав
для визнання недійсним
вищезазначеного кредитного договору,
укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» та обгрунтовано відмовив
у задоволенні відповідних позовних
вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Із змісту п. 7.1. кредитного договору
№ DNABAN00000016 від 20.09.2007 року випливає, що
позивач зобов'язаний щомісяця
сплачувати за вказаним договором
платіж у розмірі 1 252, 26 грн. з метою
погашення заборгованості за кредитом,
винагородою та процентами за
користування ним.

Проте взяті на себе зобов'язання із
своєчасного повернення кредиту ОСОБА_2
не виконав і станом на 16.07.2012 року
допустив заборгованість у розмірі 125 644,
71 грн.(а.с. 25-29,30-32)

Також судом першої інстанції було
встановлено, що з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між сторонами було укладено
договір застави рухомого майна від
20.09.2007 року (а.с. 33-37), згідно з яким
позивач передав в заставу належний
йому на праві власності автомобіль DAEWOO
модель: Nехіа, 2007 року випуску,
реєстраційний номер: НОМЕР_1. Згідно з
умовами договору застави, звернення
стягнення та реалізація предмету
застави здійснюється відповідно до
чинного законодавства та цього
договору, у тому числі шляхом
безпосереднього продажу конкретному
покупцю з правом укладення
заставодержателем договору
купівлі-продажу предмету застави від
імені заставодавця.

У зв'язку наявністю простроченої
заборгованості ОСОБА_2 добровільно
передав належний йому автомобіль для
реалізації і погашення заборгованості
за кредитом за рахунок коштів
отриманих від продажу заставного
майна. Зазначені обставини
підтверджуються відповідним актом
(а.с.103). Будь яких доказів на
підтвердження тієї обставини, що
автомобіль було передано не на
добровільних засадах ані позивач, ані
його представник не надали.

Враховуючи факт добровільної
передачі позивачем автомобіля, що
перебував у заставі, банківській
установі, а також приймаючи до уваги, що
ані умовами договору застави, ані
умовами кредитного договору, ані
вимогами діючого законодавства жодним
чином не передбачено обов'язку
банківської установи здійснювати
перерахунок наявної заборгованості
виходячи з вартості заставного майна у
разі його вилучення у заставодавця з
метою подальшої реалізації, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку
стосовно відсутності підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання дій співробітників
банківської установи по вилученню
автомобіля неправомірними, а також
щодо зобов'язання банківської установи
здійснити перерахунок заборгованості
виходячи із страхової вартості
автомобіля на момент його вилучення.

Доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції і обґрунтовано не прийняті
до уваги, як такі, що не грунтуються
на вимогах діючого законодавства та не
підтверджені належними доказами.

Доводи представника позивача
стосовно безпідставної відмови
банківської установи від укладання
договору про припинення зобов'язання
передачею відступного з метою
врегулювання виниклого спору не можуть
бути прийняті до уваги оскільки
виходячи з принципу свободи договору
укладення такого договору є правом ПАТ
КБ «ПриватБанк» і саме банківська
установа має право вирішувати питання
щодо доцільності укладення подібного
договору з метою вирішення питання
щодо погашення наявної заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що рішення суду
відповідає вимогам закону, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції і не
можуть бути підставою для зміни чи
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів судової
палати,-

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану
через представника ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 27 вересня 2013 року
-залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: