Єдиний унікальний номер 219/7868/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3487/2014
Головуючий в 1 інстанції Решетняк І.В.
Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Янчук Т.О., Мірута О.А.

при секретарі Хохулі М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
захист честі та гідності, стягнення
моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 14 березня 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2013 року позивач звернулась до
суду з даним позовом, в якому вказала,
що відповідач розповсюджує відомості,
що принижують честь та гідність
позивача та які не відповідають
дійсності. Так, 14 липня 2013 року ОСОБА_2 в
присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 повідомила вказаним особам
відомості, що ображають честь та
гідність, про що стало відомо з їх слів.
Від почутого позивач відчула нервовий
стрес, що негативно відобразилось на
здоров»ї, на той час була вагітна,
виник біль в області серця, в
позаплановому порядку вимушена була
звернутися до лікаря. Після обстеження
було виявлено синусову тахікардію.
Своїми діями відповідач намагалася
посварити її з чоловіком, поставити під
загрозу зриву вагітність. Просила
визнати розповсюдження ОСОБА_2
відомостей про те, що ОСОБА_1 «повія, яку
всі перетягали, яку перший чоловік
вигнав за проституцію» такими, що не
відповідають дійсності, порочать честь
та гідність ОСОБА_1, зобов»язати ОСОБА_2
спростувати дані висловлювання та
принести вибачення в присутності
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
стягнути з ОСОБА_2 в рахунок
компенсації спричиненої моральної
шкоди 10000 грн. понесені витрати при
поданні позовної заяви.

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 14 березня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено частково:
визнано поширення ОСОБА_2 відомостей,
що ОСОБА_1 «повія, яку всі перетягали,
яку перший чоловік вигнав за
проституцію» такими, що не
відповідають дійсності, паплюжать
честь та гідність ОСОБА_1, зобов»язано
ОСОБА_2 спростувати дані висловлювання
та принести ОСОБА_1 вибачення в
присутності ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди, судовий
збір, в іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просила скасувати рішення суду,
ухвалити нове, яким повністю відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
оскільки вважає рішення незаконним, в
ньому не вірно встановлені і не
доведені обставини, що мають значення
для справи та які суд вважав
встановленими, не правильно
застосовані норми матеріального права:
прийнято до уваги показання свідків,
які є зацікавленими особами та
проігноровані і перекручені показання
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, не прийнято до
уваги, що в неї не було мотиву
звинувачувати та ображати позивача,
вирішуючи питання про розмір
відшкодування моральної шкоди суд не
зазначив в рішенні відповідні мотиви,
не передбачено Законом примусове
вибачення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з»явилась,
про час та місце розгляду справи
повідомлялась належним чином, про що
свідчить підпис на рекомендованому
повідомленні про вручення поштового
відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
присутніх осіб, дослідивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
14 липня 2013 року відповідач з наміром
поспілкуватися зі своїм колишнім зятем
- ОСОБА_10 прийшла до місця його
проживання з теперішньою дружиною
ОСОБА_1 по АДРЕСА_1. Не зустрівшись з
ОСОБА_10, приблизно о 16-30 годині в
присутності ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 поширила щодо позивача
відомості, за якими позивач називалася
відповідачем «повією, яку всі
перетягали, яку перший чоловік вигнав
за проституцію».

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд виходив з того, що факт поширення
відповідачем недостовірної
інформації, яка принижує честь і
гідність надає правові підстави для
відшкодування моральної шкоди, розмір
якої визначається з урахуванням
характеру і способу поширення
недостовірної інформації, часу
поширення недостовірної інформації,
який мав вплив на вагітність позивача,
яка страждала на синусову тахікардію,
відсутності значних негативних
наслідків внаслідок поширення
недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено,
що відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277
ЦК України).

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 277 ЦК України
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009
року N 1 "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації,
п.18 -згідно з положеннями статті 277 ЦК і
статті 10 ЦПК обов'язок довести, що
поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права, п.15 при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

ОСОБА_1, заявляючи позов, посилалась на
такі норми матеріального права, як ст.
ст.270, 277, 280, 297 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі

Виходячи з положень ст.60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надала суду жодних
доказів відносно того, що повідомлені
нею відомості є достовірними.

Таким чином висновки суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог щодо визнання поширення ОСОБА_2
відомостей, які не відповідають
дійсності та принижують честь та
гідність ОСОБА_1 відповідають вимогам
закону.

Доводи апеляційної скарги про те,
що суд неправильно оцінив показання
свідків безпідставні.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду
відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону,
до компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача
про неправильну оцінку досліджених
судом першої інстанції доказів є
необґрунтованими. Нових доказів, які б
давали підстави для відмови в
задоволенні позовних вимог в цій
частині, у дослідженні яких судом
першої інстанції було неправомірно
відмовлено або їх неподання було
зумовлено поважними причинами,
відповідачем не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що особисто позивач не чула таких
висловлювань, не має правового
значення, оскільки мова йде про
розповсюдження недостовірної
інформації, чим не є повідомлення такої
інформації лише особі, якої вона
стосується.

Доводи апеляційної скарги щодо
безпідставного стягнення моральної
шкоди, не ґрунтуються на законі.

На підставі п.27 вищевказаної
Постанови Пленуму Верховного Суду
способами захисту гідності, честі чи
ділової репутації від поширення
недостовірної інформації можуть бути,
крім права на відповідь та
спростування недостовірної
інформації, також і вимоги про
відшкодування збитків та моральної
шкоди, заподіяної такими порушеннями
як фізичній, так і юридичній особі.
Зазначені вимоги розглядаються у
відповідності до загальних підстав
щодо відповідальності за заподіяння
шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування
моральної шкоди, судам необхідно
враховувати роз'яснення, що містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі змінами, внесеними
постановою від 25 травня 2001 року N 5).

Крім того, при визначенні розміру
моральної шкоди судам слід виходити із
засад справедливості, добросовісності
та розумності. При цьому визначений
розмір грошового відшкодування має
бути співмірний із заподіяною шкодою і
не повинен призводити до припинення
діяльності засобів масової інформації
чи іншого обмеження свободи їх
діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини другої
статті 23 ЦК моральна шкода полягає у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи, тому
вимога про відшкодування моральної
шкоди може бути заявлена самостійно,
якщо, наприклад, редакція засобу
масової інформації добровільно
опублікувала спростування, яке
задовольняє позивача. Ця обставина
повинна враховуватися судом при
визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди.

Суд першої інстанції при
визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди врахував вищевказані
норми законів та дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позовних вимог в цій частині.

В той же час є обґрунтованими
доводи апеляційної скарги щодо
незаконного покладення на відповідача
обов»язку по вибаченню перед
позивачем.

Виходячи з положень п.19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
лютого 2009 року № 1 "Про судову практику
у справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу, частина
перша статті 34 Конституції України
кожному гарантує право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Суд не вправі зобов'язувати
відповідача вибачатися перед
позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як спосіб
судового захисту гідності, честі чи
ділової репутації за поширення
недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Суд на зазначені положення закону
уваги не звернув та дійшов помилкового
висновку про зобов»язання відповідача
принести вибачення.

Крім того, відповідно до вимог ч. 7 ст. 277
ЦК України спростування недостовірної
інформації здійснюється у такий же
спосіб, у який вона була поширена.

У п. п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи" роз'яснено, що,
задовольняючи позов, суд повинен у
резолютивній частині рішення
зазначити, чи було порушено особисте
немайнове право особи, яка саме
інформація визнана недостовірною та
порочить гідність, честь чи ділову
репутацію позивача, а також вказати на
спосіб захисту порушеного особистого
немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на
відповідь або про спростування
поширеної недостовірної інформації, то
у судовому рішенні за необхідності суд
може викласти текст спростування
інформації або зазначити, що
спростування має здійснюватися шляхом
повідомлення про ухвалене у справі
судове рішення, включаючи публікацію
його тексту. За загальним правилом,
інформація, що порочить особу, має бути
спростована у спосіб, найбільш
подібний до способу її поширення
(шляхом публікації у пресі,
повідомлення по радіо, телебаченню,
оголошення на зібранні громадян,
зборах трудового колективу,
відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути
зазначено строк, у межах якого
відповідь чи спростування повинно бути
оприлюднено.

Спростування має здійснюватися у такий
самий спосіб, у який поширювалася
недостовірна інформація. У разі, якщо
спростування недостовірної інформації
неможливо чи недоцільно здійснити у
такий же спосіб, у який вона була
поширена, то воно повинно проводитись у
спосіб, наближений (адекватний) до
способу поширення, з урахуванням
максимальної ефективності
спростування та за умови, що таке
спростування охопить максимальну
кількість осіб, що сприйняли
попередньо поширену інформацію.

Проте суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214
ЦПК України на зазначене уваги не
звернув; вирішуючи питання щодо
способу спростування недостовірної
інформації, не конкретизував такого
способу захисту порушених особистих
немайнових прав позивачів; у
резолютивній частині рішення не виклав
спосіб спростування, текст
спростування інформації та не зазначив
строк, у межах якого повинно бути
оприлюднено спростування.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Суд першої інстанції порушив
норми матеріального права, що є
підставою для скасування рішення в цій
частині з ухваленням нового про
відмову у задоволенні позовних вимог
щодо зобов»язання спростувати дані
висловлювання та принести вибачення,
оскільки згідно ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, а в позовній заяві
ОСОБА_1 не вказувала спосіб
спростування недостовірної
інформації, суд першої інстанції не
уточнив позовні вимоги в цій частині, а
апеляційний суд позбавлений
можливості уточнювати позовні вимоги
на стадії апеляційного оскарження.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 14 березня 2014
року скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
зобов»язання спростувати
висловлювання та принести вибачення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зобов»язання спростувати
висловлювання та принести вибачення
відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: