АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/378/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Спаї В.В. Доповідач - Слоквенко Г.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Максюти Ж.І.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: - Пантелеєвій
Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права власності на ? частину нерухомого
майна за апеляійною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 жовтня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2012 року позивач
звернулась із вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що з 1992 року
проживала однією сім'єю із ОСОБА_8, який
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер. З 1991 року ОСОБА_8
та ОСОБА_6 мешкали у кватирі АДРЕСА_1,
спільних дітей не мають. Позивач
зазначала, що за життя ОСОБА_8 було
досягнуто домовленості, що усе майно, а
саме: квартира та земельна ділянка
офіційно будуть належати доньці
померлого ОСОБА_9, та заради економії
коштів, позивач не буде
переоформлювати по 1/2 частині квартири
та земельної ділянки, однак буде
користуватися зазначеним майном
надалі. За рік до смерті ОСОБА_8 склав
заповіт, яким заповів усе своє майно
своїй доньці - ОСОБА_7, яка на даний час
мешкає в Італії. 19.10.2012 р. колишня
дружина ОСОБА_8 повідомила про продаж
квартири та земельної ділянки, у
зв'язку із чим ОСОБА_6 повинна звільнити
квартиру АДРЕСА_1. На підставі
наведеного ОСОБА_6 звернулась до суду
про встановлення факту однією сім'єю
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з 1992 року по 10.12.2008 р.,
про визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, про визнання за позивачем
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,0658 га, розташованої на
території Кіровської селищної ради
Дніпропетровської області права
власності, право власності на яку
зареєстровано в Книзі державних актів
на право приватної власності на землю
№1358 від 05.01.1995 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 жовтня 2013 року позовні вимоги було
частково задоволено. Встановлено факт
проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 без шлюбу, починаючи з 01.01.2005 р.
по 10.12.2008 р. В задоволенні вимоги позову
про визнання права власності
відмовлено. Частково стягнуто з ОСОБА_7
на користь ОСОБА_6 судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає за необхідне апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що згідно довідки КЖЕП №23, з 1992 року
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 проживали однією
сім'єю та мешкали у кватирі АДРЕСА_1 без
реєстрації проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_8 помер, що підтверджується
свідоцтвом, виданим
Амур-Нижньодніпровським відділом
реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ
Дніпропетровської області, відповідно
після його смерті відкрилася спадщина.
Спадкоємцем за заповітом, посвідченим
05.10.2007 р. приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_11, є його донька (відповідач), яка
прийняла спадщину шляхом подання
відповідної заяви до нотаріальної
контори. Спадщина відкрилася на
наступне нерухоме майно: квартиру
АДРЕСА_1 (підстава виникнення права
власності - свідоцтво про право
власності від 09.09.1996р., видане ВАТ
«Дніпромістбуд») та на земельну
ділянку площею 0,0658 га, що розташована
на території Кіровської селищної ради
народних депутатів та яка була
передана ОСОБА_8 на підставі рішення
Кіровської селищної ради народних
депутатів від 16.04.1994 р. №16.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог щодо встановлення факту
сумісного проживання з ОСОБА_8, суд
першої інстанції посилався на те, що
станом на 1992 рік та до 01.09.2005 р. чинне
законодавство не передбачало
можливості встановлення судом факту
проживання однією сім»єю, а тому факт
сумісного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_6
не може бути підставою для визнання
спірного майна, яке набуто у власність
до 01.09.2005 р., їх спільною сумісною
власністю. Разом з тим, лише з 01.09.2005 р.
(із набранням чинності CК України) суд
розглядає справи про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу на підставі
чого суд встановив факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_8 без
шлюбу, починаючи з 01.01.2005 р. по 10.12.2008 р.

Зазначений висновок суду першої
інстанції ґрунтується на законі та
відповідає матеріалам справи: згідно
із ст. 74 CК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. Але, як
правильно зазначив суд, зазначене
право на спільну сумісну власність
виникає згідно Сімейного Кодексу
України, який набрав чинності тільки з
01.01.2004 року.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених ст..61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачем
права власності на частку у спірному
майні, вона мала надати суду належні та
допустимі докази про її участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, не може бути
підставою для визнання за позивачкою
права власності на половину цього
майна.

Наведені вище обставини свідчать, що
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
недоведеність між сторонами таких
відносин.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
вважає, що з'ясувавши в достатньо
повному об'ємі обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вони зводяться до особистого
тлумачення апелянтом норм права. А
посилання на те, що суд дав неправильну
оцінку доказам по справі,
необґрунтовані та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці, тоді як,
згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка
доказів є виключним правом суду.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення не встановлено,
справа розглянута у рамках позовних
вимог та на підставі наданих доказів,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 210, 303, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
23 жовтня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: