У Х В А Л А

Іменем України

13 лютого 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів: Собослой Г.Г., Куцина М.М.,

при секретарі: Чейпеш Т.І.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рахівського районного суду
Закарпатської області від 29 жовтня 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Орган державної
реєстрації прав в особі Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Рахівського
районного управління юстиції
Закарпатської області, про виділення
житлового будинку АДРЕСА_1, з
домоволодіння в АДРЕСА_2, визнання за
нею право власності на одноквартирний
житловий будинок та зобов'язати Орган
державної реєстрації прав в особі
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Рахівського районного управління
юстиції Закарпатської області
зареєструвати житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 та виділити з
домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що в 2009 році при
виготовлені технічної документації на
половину спареного житлового будинку,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, її
одноквартирний житловий будинок за
адресою АДРЕСА_1, в якому вона проживає
разом із своїм сином та пристарілими
батьками, був випадково внесений до
технічного паспорта, як обслуговуючі
будівлі та споруди, належні до
основного будинку, а саме: літня кухня
(2.Б), літня кухня (3.В), сарай (4.Г), сарай
(5.Д) та вбиральня (7.Ж). 04 грудня 2011 року
та 28 лютого 2012 року її батько ОСОБА_4
подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по ? частині
спареного житлового будинку та в силу
похилого віку не звернув уваги на те, що
згідно зазначених договорів до
обдарованих переходить і її житловий
будинок, зазначений як надвірні
будівлі та споруди. Майнового спору з
приводу нерухомості не існує.

Рішенням Рахівського районного суду
Закарпатської області від 29 жовтня 2013
року в задоволені позову ОСОБА_1
відмовлено в цілому.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на незаконність,
необґрунтованість та порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення Рахівського
районного суду Закарпатської області
від 29 жовтня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги. Апелянт зазначає, що суд не
врахував та не взяв до уваги, що по суті
майнового спору з приводу нерухомого
майна не має, відповідачі позов
визнають в повній мірі, жодних
претензій до не заявляють, а відповідно
до витягу з рішення виконавчого
комітету Рахівської міської ради від 31
жовтня 2013 року №100 «Про присвоєння та
зміни поштових адрес» її
одноквартирному житловому будинку
присвоєно адресу: АДРЕСА_1.

В судове засідання сторони не
з'явились, про дату та час слухання
справи повідомлялися належним чином,
що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Органа державної
реєстрації прав в особі Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Рахівського
районного управління юстиції
Закарпатської області в судове
засідання не з'явилися та 13 січня 2014
року подав до суду заяву про розгляд
справи за його відсутності, в
задоволенні апеляційної скарги
заперечує, посилаючись на обставини,
викладені в заперечені проти позову
(а.с.38-40, 69).

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується апеляційна скарга,
об'єктивно оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до
наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно вимог частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, в 2009
році виготовлена технічна
документація на половину спареного
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 та обслуговуючі
будівлі та споруди, належні до
основного будинку, а саме: літня кухня
(2.Б), літня кухня (3.В), сарай (4.Г), сарай
(5.Д) та вбиральня (7.Ж). 04 грудня 2011 року
ОСОБА_4 - батько позивача, договором
дарування передав ? частину спареного
житлового будинку з обслуговуючими
будівлями ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а 28 лютого
2012 року таким же договором дарування
передав ще одну ? частину спареного
житлового будинку з обслуговуючими
будівлями цим же особам.

Згідно позову ОСОБА_1, її батько ОСОБА_4
в силу похилого віку не звернув уваги
на те, що згідно зазначених договорів
до обдарованих перейшов її житловий
будинок, зазначений в технічній
документації як надвірні будівлі та
споруди. Майнового спору з приводу
нерухомості не існує.

Відмовляючи в задоволені позову суд
першої інстанції виходив з того, що
будинок , який є предметом позову є
майном, створеним внаслідок
реконструкції без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи чи належно
затвердженого проекту або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил,
тобто самочинним будівництвом.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30.03.3012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» та відповідно до статті 26
Закону №2780-XII спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства. За загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15
ЦК, частина перша статті 3 ЦПК). У зв'язку
із цим звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право. Враховуючи наведене,
при вирішенні питання про відкриття
провадження у справі за позовом про
визнання права власності на самочинно
збудовані об'єкти суд має звертати
увагу чи зазначено у позовній заяві
відповідно до вимог статті 119 ЦПК
обставини щодо звернення позивача до
інспекції державного будівельного
архітектурного контролю про прийняття
об'єкта до експлуатації та посилання на
докази щодо зазначених обставин. У разі
відсутності посилання на такі
обставини або докази суд має
відповідно до вимог статті 121 ЦПК
залишити позовну заяву без руху та
надати строк для усунення недоліків із
наслідками, передбаченими частиною
другою статті 121 ЦПК. Якщо позивач не
звертався до компетентного державного
органу із заявою про прийняття об'єкта
до експлуатації, суд вирішує спір по
суті з урахуванням наведених обставин
та вимог закону.

Законодавство України, діюче на момент
виникнення спірних правовідносин,
передбачає виникнення права власності
на новостворене нерухоме майно з
моменту прийняття його в експлуатацію
та державної реєстрації.

Особа не набуває права власності на
самочинне будівництво (ч.2 ст.376 ЦК
України); можливість визнання на нього
права власності за рішенням суду за
умови непорушення прав третіх осіб (ч.5
ст.376 ЦК України). До завершення
будівництва особа вважається
власником матеріалів, які були
використані в процесі цього
будівництва (ч.3 ст.331 ЦК України).

Крім того, згідно вимог ч.1 ст.15 ЦК
України, ст.3 ЦПК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права лише в разі його порушення.

Частиною 3 статті 182 ЦК України
передбачено, що відмова у державній
реєстрації права на нерухомість або
правочинів щодо нерухомості, ухилення
від реєстрації, відмова від надання
інформації про реєстрацію можуть бути
оскаржені до суду.

Проте за матеріалами справи
установлено, що порушене позивачкою у
суді питання не було предметом
розгляду компетентних державних
органів, рішення яких чи його
відсутність давали б підставу вважати
про наявність спору про право. Зокрема,
позивачкою не доведено належними
доказами наявність дозволу на
будівництво житлового будинку,
належним чином оформленої проектної
документації на вказане нерухоме
майно, а також звернення її до
відповідача чи інших повноважних
органів з приводу прийняття в
експлуатацію та визнання за нею права
власності на вказане нерухоме майно.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на те, що при виготовлені
технічної документації на половину
спареного житлового будинку АДРЕСА_2
виникла помилка, так як інвентарна
справа виготовлялася як найшвидше в
зв'язку із виплатами коштів особам, чиї
дворогосподарства постраждали в
наслідок паводку 2008 року не
заслуговують на увагу так як нічим не
підтверджені і спростовуються
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно від 13.10.2009 року виданого
Рахівською міською радою половина
спареного житлового будинку АДРЕСА_2
належать ОСОБА_4 на праві приватної
власності, зареєстровано у
Комунальному підприємстві «Рахівське
міське бюро технічної інвентаризації»
та розташовано на земельній ділянці
загальною площею 0,0728 га. з кадастровим
номером :28:001:0018, яка надана для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Також, не береться до уваги посилання
апелянта на рішення Виконавчого
комітету Рахівської міської ради №100
від 31 жовтня 2013 року «Про присвоєння та
зміни поштових адрес», згідно якого
одноквартирному житловому будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_3
присвоєно адресу: АДРЕСА_1, так як на
момент прийняття судом рішення від 29
жовтня 2013 року, такого не існувало, а
відтак не було доказом в суді першої
інстанції та не може бути прийнято
апеляційним судом. Крім того,
вищезазначене рішення не впливає на
правильність вирішення цього спору та
висновків суду не спростовують.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору, а
тому відповідно відсутні підстави для
його скасування чи зміни за доводами
апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319,
п.4 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рахівського районного суду
Закарпатської області від 29 жовтня 2013
року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: