АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/608/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Перекопський М.М. Доповідач -
Слоквенко Г.П. Категорія 42
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"23" січня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Максюти Ж.І.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: - Пантелеєвій
Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Орган опіки
та піклування виконкому
Павлоградської міської ради, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та виселення без
надання іншого житлового приміщення і
зняття з реєстрації, за апеляційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 22 серпня
2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року позивач
звернулась із вищевказаним позовом,
уточнивши свої позовні вимоги,
посилаючись на те, що їй на праві
приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу належить
житловий будинок АДРЕСА_1. У
зазначеному будинку зареєстрована та
проживає колишня дружина її сина -
ОСОБА_7 разом зі своєю донькою - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка позивачу доводиться
онукою. Відповідач чинить їй перешкоди
у користуванні будинком, які
виражаються в тому, що вона змінила
замки на вхідних дверях, не пускає її до
будинку. Позивач має намір продати
будинок, проте позбавлена цієї
можливості, оскільки в ньому
зареєстрована та проживає відповідач з
дитиною. Тому, згідно уточнених
позовних вимог, просить зобов'язати
відповідача усунути перешкоди у
користуванні зазначеним житловим
будинком, виселити відповідача разом з
неповнолітньою донькою без надання
іншого житла та зняти їх з реєстрації
за вищевказаною адресою( а.с. 2-3).

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 22 серпня 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено
в повному обсязі( а.с.74-77).

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового про
задоволення позовних вимог( а.с. 86-92).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає за необхідне апеляційну
скаргу відхилити, а ухвалу суду
залишити без змін із наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу жилого будинку від 23.07.
2001 року, позивачу на праві приватної
власності належить житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1. У
вказаному будинку також зареєстрована
з 01.03.2002 р. та проживає відповідач
ОСОБА_7 разом зі своєю донькою - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач вселилась у
спірний будинок та зареєструвала своє
місце проживання як член сім'ї власника
житла, оскільки на той момент була
дружиною ОСОБА_9, який є сином позивача.
Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2012 року шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розірвано, але
відповідачка та неповнолітня ОСОБА_8
надалі проживають у зазначеному
будинку та є зареєстрованими за
адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції посилався
на те, що рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 березня 2008 року було
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6
до ОСОБА_7 та її неповнолітніх дітей
ОСОБА_10, ОСОБА_8 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням. Також, ОСОБА_6
зверталася до суду з позовом до ОСОБА_7
про витребування приватної власності і
виселення, під час розгляду якого
ОСОБА_7 звернулася до суду з зустрічним
позовом про визнання права власності
на частину домоволодіння. Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 27
вересня 2011 року у задоволенні
первісного та зустрічного позову було
відмовлено.

Будь-які докази, які б свідчили про
наявність обставин, на які позивач
посилається як на підставу своїх вимог
щодо зобов'язання відповідача усунути
перешкоди у користуванні власністю,
позивачем не надавались.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права: згідно зі ст. 156
ЖК України припинення сімейних
відносин з власником не позбавляє
колишніх членів сім'ї права
користуванням займаним приміщенням.

Право вимагати в судовому порядку
виселення колишніх членів сім'ї
власник жилого будинку (квартири) має
відповідно до ст. 157 ЖК України, але за
наявності обставин, передбачених ч. 1
ст. 116 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 116 ЖК України
якщо наймач, члени сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

В ході розгляду справи не встановлено
фактів порушення правил співжиття зі
сторони відповідачки та застосування
до неї заходів запобігання і
громадського впливу. Неприязні
взаємини, що виникли між сторонами,
самі по собі не можуть бути підставою
для виселення відповідачки згідно
положень ст. 116 ЖК України.

Суд підставно не взяв до уваги доводи
позивача про те, що звернення в органи
міліції, відмовний матеріали можуть
бути підставою для застосування ст. 116
ЖК України, оскільки у відповідності до
даної норми під системою розуміється
вчинення умисних дій, якщо до особи
застосовувалися заходи попередження
чи впливу і такі не дали позитивних
результатів. Тобто, одні лише факти
звернення особи до відповідних органів
зі скаргами на порушення правил
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують. Апелянт не довів,
що відповідачка ОСОБА_7 систематично
руйнує чи пошкоджує жиле приміщення,
використовує таке не за призначенням,
систематично порушує правила
співжиття і тим самим робить
неможливим його проживання в будинку,
що заходи попередження і громадського
впливу є безрезультатними тощо.

Безпідставним є посилання позивача на
невідповідність висновків суду про
відсутність підстав для виселення
відповідача за ст.116 ЖК України
роз'ясненням, що містяться в п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового Кодексу України», оскільки в
наведеному пункті йдеться про
виселення наймача жилого приміщення в
будинку, що належить на праві власності
громадянину, а не його колишнього члена
сім'ї.

Доводи апеляційної скарги що
відповідач тривалий час не є членом
сім'ї позивача, а тому це є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції, не можуть бути враховані,
оскільки суд при ухваленні рішенні
вірно посилався як на підставу відмови
у задоволенні позовних вимог на ту
обставину, що ОСОБА_6 не спростовувала,
що до розірвання шлюбу між
відповідачем та її сином вона вважала
сина, невістку та онуку членами її
сім'ї.

Також не знаходять свого підтвердження
доводи апелянта щодо зміни замків на
вхідних дверях спірного будинку,
оскільки в матеріалах справи відсутні
будь-які докази цього факту. Крім того,
відповідач ОСОБА_7 подала до суду
заперечення на апеляційну скаргу, в
яких зазначено, що нею не чиняться
будь-які перешкоди в користуванні
спірним домоволодіння та у позивача є
ключі від всіх його приміщень.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
вважає, що з'ясувавши в достатньо
повному об'ємі обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення не встановлено,
справа розглянута у рамках позовних
вимог та на підставі наданих доказів,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 210, 303, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 22 серпня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: