У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів:
Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І., за участю прокурора
Орленко А.О., Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом прокурора
в інтересах держави в особі Управління
Держкомзему в Ужгородському районі,
Державної інспекції сільського
господарства в Закарпатській області,
Великолазівської сільської ради
Ужгородського району, Закарпатської
обласної державної адміністрації до
Ужгородської районної державної
адміністрації, ОСОБА_4 про визнання
незаконним та скасування
розпорядження голови Ужгородської
районної державної адміністрації,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку за
касаційною скаргою заступника
прокурора Закарпатської області на
рішення Ужгородського районного суду
Закарпатської області від 1
квітня 2013 року та рішення апеляційного
суду Закарпатської області від
24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року Ужгородський
міжрайонний прокурор в інтересах
держави в особі Управління Держкомзему
в Ужгородському районі
правонаступником якого є
Держземагенство в Ужгородському
районі Закарпатської області,
Закарпатської обласної державної
адміністрації звернувся до
Ужгородської районної державної
адміністрації, ОСОБА_4 з позовом про
визнання незаконними та скасування
правових актів органу державної влади,
визнання недійсним державного акту на
землю та скасування його державної
реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на
підставі розпоряджень голови
Ужгородської райдержадміністрації №
616 від 10 жовтня 2007 року та № 759 від 17
грудня 2007 року ОСОБА_4 було виділено для
будівництва та обслуговування жилого
будинку земельну ділянку площею 0,0900 га
в урочищі Горяни на території
Великолазівської сільської ради за
межами населеного пункту та видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Посилаючись на те, що вищезазначені
вище розпорядження суперечать вимогам
ст. ст. 20, 38, 118, 121, 122, 149 Земельного
кодексу України, Закону України «Про
землеустрій», Закону України «Про
державну експертизу землевпорядної
документації», внаслідок чого виданий
державний акт не породжує виникнення
права громадянина на земельну ділянку,
прокурор просив задовольнити позов.

Рішенням Ужгородського районного суду
Закарпатської області від 1
квітня 2013 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 24 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено.

У задоволенні вимог Ужгородського
міжрайонного прокурора про визнання
незаконними та скасування
розпоряджень голови Ужгородської
районної державної адміністрації № 616
від 10 жовтня 2007 року, № 759 від 17
грудня 2007 року, визнання недійсними
державного акту на землю серії ЯД
№ 541933 та скасування його державної
реєстрації відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Закарпатської області
просить скасувати рішення суду першої
та апеляційної інстанції та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
розпорядження Ужгородської районної
державної адміністрації про виділення
ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0900 га
в урочищі Горяни на території
Великолазівської сільської ради за
межами населеного пункту для
будівництва та обслуговування жилого
будинку та видачу державного акту на
право власності на земельну ділянку
прийняті в межах її повноважень.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, шляхом виключення з
мотивувальної частини як підстави для
відмови у позові посилання на практику
Європейського Суду з прав людини та
висновок про правомірність прийняття
розпоряджень Ужгородською районною
державною адміністрацію № 616 від 10
жовтня 2007 року та № 759 від 17 грудня 2007
року, апеляційний суд вважав такі
посилання передчасними.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що розпорядженням голови
Ужгородської районної державної
адміністрації Закарпатської області
від 28 вересня 2007 року № 2588 «Про
переведення земель радгоспу-заводу
«Великолазівський», враховуючи згоду
радгоспу-заводу, відповідно до вимог
ст. ст. 6, 21 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації», ст.
141 Земельного кодексу України,
переведено із постійного користування
радгоспу-заводу «Великолазівський» 10,7
га ріллі в землі запасу
Великолазівської сільської ради, в
урочищі мікрорайон «Горяни» за межею
населеного пункту.

Розпорядженнями голови Ужгородської
районної державної адміністрації
Закарпатської області № 616 від 10 жовтня
2007 року та № 630 від 16 жовтня 2007 року
надано дозвіл на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, намічених для відведення у
власність громадянам для будівництва
та обслуговування житлових будинків за
рахунок земель запасу на території
Великолазівської сільської ради
мікрорайон «Горяни» за межами
населеного пункту.

17 грудня 2007 року розпорядженням голови
Ужгородської районної державної
адміністрації Закарпатської області №
759 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність для будівництва
жилих будинків, господарських будівель
та споруд» було затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки загальною площею 10,7 га у
власність громадянам для будівництва
житлових будинків, господарських
будівель та споруд за рахунок земель
запасу на території Великолазівської
сільської ради, мікрорайон «Горяни», за
межами населеного пункту.

На підставі вищевказаного
розпорядження, 29 грудня 2007 року
ОСОБА_4 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,09 га, яка розташована на території
Великолазівської сільської ради,
мікрорайон «Горяни».

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1 Закону
України «Про місцеві державні
адміністрації» виконавчу владу в
областях, районах, районах Автономної
Республіки Крим, у містах Києві та
Севастополі здійснюють обласні,
районні, Київська та Севастопольська
міські державні адміністрації. Місцева
державна адміністрація є місцевим
органом виконавчої влади і входить до
системи органів виконавчої влади.
Місцева державна адміністрація у межах
своїх повноважень здійснює виконавчу
владу на території відповідної
адміністративно-територіальної
одиниці, а також реалізує повноваження,
делеговані їй відповідною радою.

Пунктом «а» ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу
України визначено, що до повноважень
місцевих державних адміністрацій у
галузі земельних відносин належить
розпорядження землями державної
власності в межах, визначених цим
Кодексом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 20 ЗК
України (в редакції станом на час
виникнення спірних правовідносин)
зміна цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Повноваження органів виконавчої влади
та органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування
передбачені ст. 122 Земельного кодексу
України.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 122 Земельного
кодексу України районні державні
адміністрації на їх території
передають земельні ділянки із земель
державної власності у власність або у
користування у межах сіл, селищ, міст
районного значення для всіх потреб та
за межами населених пунктів для:
сільськогосподарського використання;
ведення водного господарства, крім
випадків, передбачених частиною сьомою
цієї статті; будівництва об'єктів,
пов'язаних із обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
закладів культури, лікарень,
підприємств торгівлі тощо), а обласні
державні адміністрації передають
земельні ділянки на їх території із
земель державної власності у власність
або у користування у межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами
третьою, сьомою цієї статті.

Статтею 39 ЗК України використання
земель житлової та громадської
забудови здійснюється відповідно до
генерального плану населеного пункту,
іншої містобудівної документації,
плану земельно-господарського устрою з
дотриманням державних стандартів і
норм, регіональних та місцевих правил
забудови.

Згідно ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу
України (в редакції чинній на час
винесення розпоряджень) районні
державні адміністрації та їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах сіл,
селищ, міст районного значення для всіх
потреб та за межами населених пунктів
для:

- сільськогосподарського
використання;

- ведення водного господарства, крім
випадків, визначених частиною дев'ятою
цієї статті;

- будівництва об'єктів, пов'язаних з
обслуговуванням жителів
територіальної громади району (шкіл,
лікарень, підприємств торгівлі, тощо),
крім випадків, визначених частиною
дев'ятою цієї статті.

Згідно із ч. 6 ст. 149 ЗК України обласні
державні адміністрації на їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах міст
обласного значення та за межами
населених пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених ч. ч. 5, 9 цієї
статті.

Відповідно до ч. 9 ст. 149 ЗК України
Кабінет Міністрів України вилучає
земельні ділянки державної власності,
які перебувають у постійному
користуванні, - ріллю, багаторічні
насадження для
несільськогосподарських потреб, ліси -
площею понад 1 га для
нелісогосподарських потреб, а також
земельні ділянки природоохоронного,
оздоровчого, рекреаційного
призначення, крім випадків, визначених
ч. ч. 5-8 цієї статті, та у випадках,
визначених ст. 150 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи,
спірні земельні ділянки під ріллею
перебували у державній власності до
винесення оскаржуваних розпоряджень і
їх передачі для будівництва та
обслуговування жилого будинку.

Крім того, такі земельні ділянки
знаходяться за межами населеного
пункту, при цьому, згідно з п. 12
перехідних положень Земельного
кодексу України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку, що
відповідно до рішення 11 сесії
Ужгородської районної ради № 303 від 5
жовтня 2012 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо встановлення
(зміни) межі населеного пункту села
Великі Лази (мікрорайон «Горяни»)
змінено межі села Великі Лази
Ужгородського району і земельна
ділянка, яка належить ОСОБА_4,
включена у межі цього населеного
пункту, а тому відсутні підстави для
задоволення позову, однак не врахував,
що переведена земельна ділянка з
радгосп-заводу в землі запасу селищної
ради була включена в межі населеного
пункту лише у 2012 році, а спірний
державний акт видано у 2007 році та
дійшов передчасного висновку про
правомірність розпорядження № 759 від 17
грудня 2007 року щодо видачі державного
акту на право власності на земельну
ділянку.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на вказані
порушення уваги не звернув.

Правильно виключивши з мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції,
як одної з підстав для відмови у позові,
посилання на практику Європейського
Суду з прав людини (рішення «Стреч
проти Сполученого Королівства» від 24
червня 2003 року) апеляційний суд, разом з
тим, не з'ясував чи входило до
компетенції районних державних
адміністрацій право на розпорядження
земельною ділянкою для будівництва та
обслуговування житлового будинку за
межами населеного пункту й чи не
перевищено головою Ужгородської
районної державної адміністрації при
прийнятті оскаржуваних розпоряджень
своїх повноважень, передбачених
законом.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягають
скасуванню, з підстав, передбачених ч. 2
ст.338 ЦПК України, з направленням справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и
л а :

Касаційну скаргу заступника
прокурора Закарпатської області
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 24 жовтня
2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:
О.І.
Євтушенко

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко