Справа № 348/535/13-ц
Провадження № 22-ц/779/315/2014
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог Битківська
селищна рада, до ОСОБА_4 про знесення
самочинно встановленої огорожі та
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення
Надвірнянського районного суду від 06
грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 06 грудня 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог Битківська селищна рада, до
ОСОБА_4 про знесення самочинно
встановленої огорожі.

Додатковим рішенням Надвірнянського
районного суду від 23 грудня 2013 року
резолютивну частину рішення суду від 06
грудня 2013 року доповнено новим абзацом
такого змісту: В позові ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог Битківська селищна рада, до
ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3
посилаються на незаконність та
необґрунтованість судового рішення, що
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду суперечать обставинам
справи. У зв'язку з цим, просять рішення
суду першої інстанції скасувати і
ухвалити нове рішення, яким їх позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі
та стягнути з відповідача судові
витрати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції не врахував положень
рішення Конституційного Суду України
від 22.09.2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005,
в якому, зокрема зазначено, що
громадяни та юридичні особи не можуть
втрачати раніше наданого їм права
користування земельною ділянкою. Сама
по собі відсутність у особи документа,
що посвідчує право на земельну ділянку,
не може бути підставою для відмови їй у
судовому захисті таких прав.

Право користування даною земельною
ділянкою та її забудову було надано ще
дідові ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на підставі
рішення виконавчого комітету
Битківської селищної ради від 06.07.1953
року. Запис у погосподарській книзі,
яка велася виконавчим комітетом
Битківської селищної ради в 1950-1953 роках
засвідчує, що за господарством ОСОБА_5
та членів його сім'ї числиться 0,15 га
садибної ділянки. Згідно генерального
плану - схеми, виготовленої
Станіславським міжміським БТІ з цих 0,15
га за будинком закріплено 0,497 га землі.
В даному генеральному плані чітко
визначені межі земельної ділянки, так
само, як і межі ділянки, на якій
знаходиться будинок відповідача.
Спеціаліст землевпорядник та члени
земельної комісії неодноразово
обстежували земельні ділянки та
встановили, що відповідач захопила її
частину, що перебуває в користуванні
позивачів.

Крім того, у відповідача відсутні
будь-які правовстановлюючі документи
на землю, а тому вона не мала права
встановлювати огорожу без дозволу
селищної ради. Так само не відповідає
дійсності висновок суду, що огорожу
сторони встановлювали спільно,
оскільки відповідач неодноразово
наголошувала, що це її огорожа та вона
забороняє її переміщати.

Таким чином, розпорядження землями
територіальних громад належить до
повноважень сільських, селищних,
міських рад. У зв'язку з чим, ОСОБА_4 не
може розпоряджатися, в тому числі і
встановлювати огорожу на земельній
ділянці, яка їй не належить.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянтів та їх представника,
заперечення відповідача та її
представника, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того,що позивачі не являються
суб'єктами права власності чи права
користування на спірну земельну
ділянку, так як у них відсутні
правовстановлюючі документи, які б
підтвердили їх право користування
земельною ділянкою, а в ході судового
розгляду не здобуто доказів того, що їх
права на спірну земельну ділянку
порушені, оскільки вони не набули права
власності чи права користування
земельною ділянкою у передбаченому
законом порядку.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самочинно побудували
будинковолодіння АДРЕСА_1. Дане
будинковолодіння знаходиться на
земельній ділянці площею 0,0462 га, яка
відноситься до земель громадської та
житлової забудови с. Битків, тобто
перебуває у власності місцевої
громади. Рішенням сесії Битківської
селищної ради від 18.03.2012 року ОСОБА_3
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації для передачі у
власність земельної ділянки площею 0,0462
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд. Однак, станом на
даний час ніяких правовстановлюючих
документів на земельну ділянку
позивачами виготовлено не було.

Поруч з позивачами в житловому
будинку по АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4, з
якою в них постійно виникають
конфлікти, зокрема з приводу розмірів
земельних ділянок на яких знаходяться
будинковолодіння в яких вони
проживають, розміщення огорожі та
заїзду.

Згідно зі ст. 14 Конституції
України, право власності на землю
гарантується. Це право набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою виключно
відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України,
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст.126 ЗК України, право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами.

Заборонено приступати до використання
земельної ділянки до встановлення її
меж у натурі, одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації.

Громадяни та юридичні особи
України, а також територіальні громади
та держава мають право набувати у
власність земельні ділянки на підставі
міни, дарування, успадкування та інших
цивільно-правових угод. Укладення
таких угод здійснюється відповідно до
Цивільного кодексу України з
урахуванням вимог цього Кодексу (ст. 131
ЗК України).

Крім того, статтею 152 ЗК України
визначено способи захисту прав на
земельні ділянки.

Таким чином, під наданням земельної
ділянки слід розуміти рішення
компетентного органу влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність або
надання у користування, або передачу
права користування земельною ділянкою
на підставі цивільно-правових
договорів із фізичною чи юридичною
особою.

Позов про знесення самочинно
збудованого нерухомого майна може бути
пред'явлено власником чи користувачем
земельної ділянки або іншою особою,
права якої порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК
України.

Відповідно до вимог ст.22 ЗК
України, право власності на землю або
право користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Приступати до
використання земельної ділянки, в тому
числі на умовах оренди, до встановлення
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує право власності або право
користування землею, забороняється.

Порядок видачі державних актів
про право власності на земельну
ділянку регулюється Інструкцією про
порядок складання, видачі, реєстрації
і зберігання державних актів на право
власності не земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженою Наказом Державного
Комітету України по земельних ресурсах
4 травня 1999 року № 43.

Відповідно до п. п. 1 .12, 1.13 цієї
Інструкції складання державного акта
на право власності на земельну ділянку
або право постійного користування
земельною ділянкою при передачі або
наданні земельних ділянок громадянам,
підприємствам, установам, організаціям
та об'єднанням громадян всіх видів
проводиться після перенесення в натурі
(на місцевості) меж земельної ділянки
та закріплення їх довгостроковими
межовими знаками встановленого зразка
та затвердженим в установленому
законом порядку відведення цієї
ділянки.

Складання державного акта на право
власності на земельну ділянку та на
право постійного користування
земельною ділянкою при передачі
земельної ділянки, що була раніше
надана громадянам, підприємствам,
установам, організаціям і об'єднанням
громадян всіх видів, у постійне
користування або при переоформленні
правовстановлюючих документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
відновлення меж земельної ділянки в
натурі ( на місцевості) та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою
відповідною технічною документацією.

Але як вбачається з матеріалів
справи та як підтвердили в судовому
засіданні апеляційного суду сторони,
що землевпорядними організаціями меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) за вищевказаними адресами
не встановлено і відповідно не надано
документів, що посвідчують це право.

При цьому, як вбачається з схеми
земельної ділянки ОСОБА_3, яку склав
09.02.2012 року спеціаліст-землевпорядник
Битківської селищної ради І.Миньо,
частина земельної ділянки з приводу
якої виник спір відображена, як спірна
(а.с.137).

Відповідно до ст.152 ЗК України,
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків. Захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції належним чином
врахував, що вимагаючи усунення
перешкод щодо здійснення позивачами
користування земельною ділянкою
шляхом знесення встановленої ОСОБА_4
огорожі, позивачі фактично не
обґрунтували, яким саме чином порушено
їх право, оскільки у порушення вимог
земельного законодавства ні ОСОБА_2 ні
ОСОБА_3 не є власниками чи
користувачами земельної ділянки, та
при цьому, не існує меж між земельними
ділянками сторін.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянтів про те, що право користування
даною земельною ділянкою та її
забудову було надано ще дідові ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого
комітету Битківської селищної ради від
06.07.1953 року, про що було зроблено запис у
погосподарській книзі.

До прийняття Земельного Кодексу
України в редакції 18.12.1990 року, земля
передавалась громадянам лише у
користування, оскільки чинним на той
час законодавством не передбачалось
право власності громадян на землю.

Частиною 5 статті 20 Земельного
кодексу Української РСР (в редакції
від 08.07.1970 року та який був чинним до
18.12.1990 року), право землекористування
громадян, які проживають в сільській
місцевості, засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад народних депутатів.

Суд першої інстанції вірно
встановив, що рішення виконкому
Битківської селищної ради від 06.07.1953
року (а.с.4), яким ОСОБА_5 надано земельну
ділянку площею 0,15 га під забудову
носить загальний характер, так як в
рішенні не вказано місце розташування
даної земельної ділянки. А з копії
генерального плану-схеми, виготовленої
Станіславським міжміським БТІ в 1956
році, яку надали позивачі, вбачається,
що спірна земельна ділянка перебувала
в користуванні ОСОБА_8, а не особи, яку
вказують позивачі (а.с.8).

Статтею 22 ЗК України в редакції
від 18 грудня 1992 року передбачено, що
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа , що
посвідчує це право.

З 1 січня 2002 року відповідно до статті 125
ЗК України, право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи права
користування або укладення договору
оренди, їх державної реєстрації та
встановлення меж земельної ділянки в
натурі ( на місцевості), а з 2 травня 2009
року - право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав; громадяни та
юридичні особи зберігають право на
земельні ділянки (пункт 7 розд. Х
"Перехідні положення" ЗК України) ,
одержані ними до 1січня 2002 року у
власність, у тимчасове користування
або на умовах оренди розмірах, що були
раніше передбачені чинним
законодавством.

Відповідно до вимог ст.107 ЗК
України, основою для відновлення меж є
дані земельно-кадастрової
документації. У разі неможливості
виявлення дійсних меж їх встановлення
здійснюється за фактичним
використанням земельної ділянки. Якщо
фактичне користування ділянки
неможливо встановити, то кожному
виділяється однакова за розміром
частина спірної ділянки. У випадках,
коли в такий спосіб визначення меж не
узгоджується з виявленими обставинами,
зокрема з встановленими розмірами
земельних ділянок, то межі
визначаються з урахуванням цих
обставин.

Таким чином, правилами зазначеної
норми закону передбачено, що у разі
відсутності межових знаків між
сусідніми земельними ділянками і
невідомо, де проходить межа, основою
для її відновлення є дані
земельно-кадастрової документації.
Але сторонами не надано доказів про
відведення земельної ділянки на
місцевості сторонам чи попереднім
власникам будинків на час звернення
позивачів до суду із зазначеним
позовом.

Саме по собі фіксування органами БТІ
того, що спірний будинок розташовано на
земельній ділянці площею 0,15 кв.м. не є
підтвердженням виникнення на законних
підставах права власності або права
користування земельною ділянкою у
таких розмірах та не свідчить про
встановлення меж між земельними
ділянками.

Що стосується рішення Конституційного
Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 у
справі №1-17/2005, в якому, зокрема
зазначено, що громадяни та юридичні
особи не можуть втрачати раніше
наданого їм права користування
земельною ділянкою, то на думку колегії
суддів, такий висновок стосується
земельних ділянок, які були надані
громадянам та знаходились у їх
власності або користуванні на законних
підставах і право на них
підтверджується відповідними
правовстановлюючими документами.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги про порушення прав позивачів
самочинно зведеною відповідачем
огорожею, колегія суддів відхиляє як
необґрунтовані, ці доводи були
предметом розгляду суду першої
інстанції, який дав належну правову
оцінку та дійшов обґрунтованого
висновку про недоведеність цих вимог.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Надвірнянського районного
суду від 06 грудня 2013 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Р.Й. Матківський