АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 596/2179/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Лисюк І.О. Провадження №
22-ц/789/213/14 Доповідач - Костів
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьми Р. М., Жолудько Л. Д.,

при секретарі - Ханенко Т.І.

з участю апелянта - ОСОБА_1,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення
Гусятинського районного суду від 24
грудня 2013 року по справі

за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя, визнання права
власності на транспортний засіб;

зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя, стягнення
компенсації вартості майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Гусятинського районного суду із
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя та визнання права власності
на транспортний засіб.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала
тим, що 15 листопада 2010 року вона
зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 Під час
шлюбу ними був придбаний транспортний
засіб марки «Mercedes-Benz», номер державної
реєстрації НОМЕР_1, право власності на
який зареєстровано за відповідачем
згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серія НОМЕР_2 від
22 лютого 2011 року, виданого Чортківським
МРЕВ, та в якому вона вписана як особа,
що має право на управління даним
транспортним засобом. Даний
транспортний засіб придбаний ними під
час шлюбу частково за кошти, подаровані
на весілля (4000 дол. США), та частково за
кошти, які позичила її мати (8000 дол. США).
Враховуючи викладене, позивачка вважає
за доцільне визнати за нею право
власності на транспортний засіб шляхом
припинення права ОСОБА_3 на частку в
спільному сумісному майні, оскільки
грошові кошти, набуті в розмірі 4000
доларів США при одруженні слід
віднести в рахунок знецінення
транспортного засобу в зв'язку з його
експлуатацією протягом 2011-2013 років.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
Гусятинського районного суду із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя та стягнення
компенсації вартості майна.

Заявлені вимоги позивач мотивував тим,
що за час спільного проживання з ОСОБА_1
сторонами було придбано певне майно, а
саме: телевізор «Samsung» вартістю 6000 грн.,
ноутбук «Asus» вартістю 4500 грн.,
фотоапарат «Nikon» вартістю 4000 грн. Також
ним було надано відповідачці 3000
доларів США. Вважає, що вартість
спільно нажитого майна становить 38500
грн. і відповідно до ст.70 СК України він
має право на компенсацію вартості
половини майна, а саме 19250 грн.

Рішенням Гусятинського районного суду
від 24 грудня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 та зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали на вказане
рішення апеляційну скаргу, посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Вказують, що судом неповно
встановлено фактичні обставини справи
та дано невірну оцінку доказам.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_2 апеляційну
скаргу підтримали, зіславшись на
мотиви викладені в ній, проти
апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечили.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну
скаргу свого довірителя підтримав,
проти апеляційної скарги ОСОБА_1
заперечив.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
доводи, зазначені в апеляційній скарзі,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги до задоволення не підлягають
виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із
того, що автомобіль марки «Mercedes-Benz»,
д.н.з. НОМЕР_1, в силу ст.60, 69, 70 СК України
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки дружини та
чоловіка в якому є рівними, а тому
посилання позивачки на наявність
боргових зобов'язань, укладених в
інтересах сім'ї, не є підставою для
відступлення від рівності часток
подружжя. Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_3 суд виходив із того, що
останній не пред'явив позову про поділ
майна подружжя, а правові підстави для
стягнення компенсації вартості
половини спільно нажитого майна
відсутні.

З таким висновком колегія суддів
погоджується.

Судом встановлено, що з 15 листопада 2010
року сторони перебувають в
зареєстрованому шлюбі.

За час даного шлюбу вони набули у
власність наступне майно:

1. Транспортний засіб марки «Mercedes-Benz»,
д.р.н. НОМЕР_1, вартістю 61408 грн. 58 коп.
(висновок від 06 листопада 2013 року №
5661/13-22);

2. Телевізор «Samsung» вартістю 6000 грн.;

3. Ноутбук «Asus» вартістю 4500 грн.;

4. Фотоапарат «Nikon» вартістю 4000 грн.

Набуття зазначених речей під час шлюбу
та їх вартість сторонами визнається та
доказуванню не підлягає.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
пояснила, що автомобіль ними було
придбаний частково за рахунок
отриманих весільних грошових коштів в
розмірі 4000 доларів США та за рахунок
отриманих нею в позику під розписку у
матері ОСОБА_5 коштів в розмірі 8000
доларів США, що на час запозичення
складало 65000 грн., які вона
зобов'язувалась повернути в строк до 31
грудня 2013 року.

Представник ОСОБА_3 заперечив факт
позики коштів для покупки автомобіля
та пояснив, що про наявність вказаних
боргових зобов'язань його довіритель
дізнався лише в суді при розгляді
справи.

Згідно з ч.3 ст.61, ст.65 Сімейного кодексу
України якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Для укладена одним із подружжя
договорів, зокрема, стосовно цінного
майна, згода другого з подружжя має
бути подана письмово. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст.ст.69, 70 Сімейного кодексу
України дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою. У
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Аналогічні норми містять в ст.ст.368, 372
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Згідно ст.365 Цивільного кодексу України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників.
Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
автомобіль марки «Mercedes-Benz» в силу
ст.ст.60, 69, 70 Сімейного кодексу України є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки дружини та
чоловіка в якому є рівними.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
на наявність боргових зобов'язань,
укладених в інтересах сім'ї, не
заслуговує на увагу, оскільки дана
обставина не є підставою для
відступлення від рівності часток
подружжя.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки розгляд справи провадиться в
межах заявлених вимог і на підставі
поданих доказів, суд першої інстанції
вірно відмовив в задоволенні позову
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
визнання права власності на
транспортний засіб та припинення права
власності відповідача на нього.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя та стягнення
компенсації вартості майна, судом
встановлено наступне.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 не заявив
позовних вимог про поділ речей, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
посилаючись на те, що вони йому не
потрібні, а просив лише стягнути
компенсацію половини їх вартості в
розмірі 19250 грн.

ОСОБА_1 проти зустрічного позову
заперечила, посилаючись на те, що їж
також зазначені речі не потрібні та не
висловила думки щодо їх реального
розподілу.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси, у
спосіб, визначений законами України.

Перелік способів захисту цивільних
справ та інтересів, що міститься в
статті 16 ЦК України, не є вичерпним, і
суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений законом або договором.

Проте такого способу захисту права, як
стягнення компенсації вартості майна
без його реального поділу між
подружжям чинним законодавством
України не передбачено.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов до вірного висновку, що
відновлення прав ОСОБА_3 шляхом
стягнення компенсації вартості майна
не передбачено законом. Тому у
відповідності до положень ст.15, 16 ЦК
України його право не підлягає
судовому захисту в обраний ним спосіб.

Твердження ОСОБА_3 про те, що він надав
ОСОБА_1 3000 доларів США не ґрунтуються на
доказах, в зв'язку із чим судом вірно
відмовлено в задоволенні вказаних
позовних вимог.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, ухваленим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, в зв'язку із чим підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
апеляційний скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Гусятинського районного суду
від 24 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.З. Костів