У Х В А Л А

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мостової Г. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
м. Києва в інтересах держави в
особі Міністерства фінансів України та
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитними
договорами, за касаційною скаргою
ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на
заочне рішення Печерського районного
суду м. Києва від 28 серпня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від
28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року заступник прокурора м.
Києва в інтересах держави в особі
Міністерства фінансів України та
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід
Банк»), посилаючись на неналежне
виконання ОСОБА_3 умов кредитних
договорів від 15 квітня 2005 року №
28.3/С-023.05.2 та від 27 грудня 2006 року №
28.4/СК-108.06.2 з відповідними змінами,
звернувся до суду з позовом, у якому з
урахуванням уточнень просив стягнути з
відповідача на користь банку
2 301 643,32 доларів США, що
еквівалентно 18 389 669 грн 79 коп.,
заборгованості за вказаними
договорами та судові витрати.

Заочним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 28 серпня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 28
листопада 2013 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Родовід Банк» 18 389 669 грн 79 коп.
заборгованості за вказаними
кредитними договорами.

Вирішено питання судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
яка діє в інтересах ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідач належним чином не виконував
умови кредитних договорів, тому
позивач має право на повернення всієї
суми кредиту з урахуванням процентів
за користування кредитом, пені та 3 %
річних.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що 15 квітня 2005
року між Відкритим акціонерним
товариством «Родовід Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Родовід Банк», та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір №
28.3/С-023.05.2 з відповідними змінами,
згідно з умовами якого банк відкрив
позичальнику відновлювальну кредитну
лінію на споживчі цілі у розмірі 250 тис.
доларів США, а останній зобов'язався
повернути кредит у строк до 15 квітня 2007
року та сплатити відсотки за
користування кредитними коштами у
розмірі 15 % річних.

У подальшому сторонами до вказаного
договору 15 грудня 2006 року були внесені
зміни, відповідно до яких позивач
відкрив відповідачу відновлювальну
кредитну лінію на споживчі цілі в
розмірі 460 тис. доларів США зі строком
повернення по 15 квітня 2008 року включно,
а 23 серпня 2007 року - в розмірі 860 тис.
доларів США.

15 квітня 2008 року сторонами було
внесено зміни до вказаного договору,
згідно з умовами яких ПАТ «Родовід
Банк» відкрито позичальнику
відновлювальну кредитну лінію на
споживчі цілі у розмірі 644 тис. доларів
США, а останній зобов'язався повернути
кредит у строк до 15 квітня 2009
року включно та сплатити відсотки за
користування кредитними коштами у
розмірі 16 % річних.

27 грудня 2006 року між ПАТ «Родовід
Банк» та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 28.4/СК-108.06.2 з
подальшими змінами та доповненнями,
згідно з умовами якого банк відкрив
позичальнику відновлювальну кредитну
лінію на споживчі цілі у розмірі 850 тис.
доларів США, а відповідач зобов'язався
повернути кредит у строк до 27 грудня
2009 року та сплатити відсотки за
користування кредитними коштами у
розмірі 17 % річних.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Обґрунтовуючи підставність позову,
заступник прокурора м. Києва посилався
на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за
вказаними кредитними договорами
належним чином не виконував, внаслідок
чого станом на 12 січня 2012
року виникла загальна заборгованість у
сумі 2 301 643,32 доларів США,
що еквівалентно 18 389 669 грн 79 коп.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір, поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про стягнення
пені за кожен день (місяць) виникає
щодня (щомісяця) на відповідну суму, а
позовна давність обчислюється з того
дня (місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
загального строку позовної давності за
основною вимогою.

Із доданих позивачем до матеріалів
справи розрахунків вбачається, що
розмір пені розраховано за період з 13
січня 2011 року по 12 січня 2012 року (а. с.
61-62, т. 2), а з позовом банк звернувся 06
червня 2011 року (а. с. 1, т. 1).

Вирішуючи спір у частині стягнення
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання, на порушення приписів ст.
ст. 212-214, 303 ЦПК України суди на
зазначене уваги не звернули, не
з'ясували, коли відповідачем були
проведені останні чергові платежі на
погашення заборгованості за
кредитними договорами та з якого
моменту у банку виникло право на
звернення до суду з позовом, та за
наявності заяви відповідача про
застосування строку позовної давності
до вимог про стягнення пені
(а. с. 36-40, т. 2 ) дійшли передчасного
висновку про підставність позову в
цілому, у тому числі і за період після
звернення позивача до суду.

Доводи касаційної скарги про
незаконність стягнення 3 % річних за
несвоєчасне виконання кредитних
зобов'язань є безпідставними, оскільки
стягнення сум згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК
України є заходом цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання, а тому можуть
бути стягнуті з боржника одночасно зі
стягненням пені, оскільки не є
подвійним притягненням до юридичної
відповідальності. Стягнення з
відповідача на користь позивача
заборгованості за кредитними
договорами та 3 % річних від
простроченої суми відповідає вимогам
ст. ст. 256, 264, 625, 1054 ЦК України та
встановленим у справі обставинам.

Оскільки допущені порушення норм
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи і
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій в частині вирішення позову
про стягнення пені підлягають
скасуванню із передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Заочне рішення Печерського
районного суду м. Києва від 28 серпня
2012 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 28 листопада 2013 року в
частині вирішення позову про стягнення
пені скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині судові рішення
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

Г. І. Мостова

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук