Справа № 148/6120/13-ц Провадження №
22-ц/772/546/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Карнаух А. П.Категорія:
27Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2014 р. м. Вінниця

колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючої судді: Марчук В.С.,

Суддів: Матківської М.В., Сопруна
В.В.

При секретарі: Іщук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 18 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики, -

ВСТАНОВИЛА:

12 вересня 2013 року позивач
звернувся у Тульчинський районний суд
Вінницької області з зазначеним
позовом. Свої позовні вимоги він
мотивував тим, що 01.01.2011 року він уклав з
відповідачем ОСОБА_3 договір позики,
згідно з яким передав йому грошові
кошти у сумі 8000 грн. з умовою повернення
до 30 травня 2013 року. ОСОБА_3 своєю
розпискою стверджував, що у випадку
несвоєчасного повернення боргу
позивач ОСОБА_2 матиме право на
стягнення боргу із належного йому
майна, а саме - АДРЕСА_1

Договір було укладено у письмовій
формі у вигляді розписки.

Оскільки по закінченню строку,
зазначеного у розписці, відповідач
боргу не повернув, позивач звернувся з
даним позовом у суд та просив стягнути
з відповідача на його користь
заборгованість за договором позики у
сумі 8 000 грн. та в рахунок стягнення
боргу визнати за ним право власності на
1/3 частину будинку АДРЕСА_1
незавершеного будівництвом.

1/3 частину будинку позивач пояснює тим,
що відповідно до рішення Тульчинського
районного суду Вінницької області від
18.07 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відбувся розподіл майна, у зв`язку з
чим за ОСОБА_3 визнано право власності
лише на 1/3 частину зазначеного жилого
АДРЕСА_1

Рішенням Тульчинського районного суду
Вінницької області від 18 грудня 2013 року
позов задоволено частково. Вирішено
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики у
розмірі 8 000 грн. У решті позовних вимог
відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 оскаржив зазначене
рішення суду в апеляційному порядку, не
посилаючись на незаконність чи
необґрунтованість рішення, а лише
просить його скасувати відповідно до
норми ч.1 ст. 310 ЦПК України із закриттям
провадження у справі з підстав,
визначених п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України,
тобто з підстав укладення мирової
угоди між сторонами у справі.

При цьому апелянт та відповідач по
справі звертаються до апеляційного
суду Вінницької області з заявою про
затвердження мирової угоди та закриття
провадження у справі, виклавши у ній
мирову угоду наступного змісту: « 1. В
рахунок стягнення боргу з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 за договором позики,
укладеним 01.05.2011 року, в розмірі 8 000
грн. визнати за ОСОБА_2 право власності
на 1/3 частину будинку незавершеного
будівництвом, розташованого по АДРЕСА_1
що належить ОСОБА_3

2. У разі невиконання добровільно
сторонами цієї мирової угоди, вона
виконується примусово відділом
державної виконавчої служби
Тульчинського РУЮ.

3 Зміст ст.175 ЦПК України і наслідки
затвердження мирової угоди судом
сторонам роз`яснено.

4. У зв`язку з тим, що сторонами
врегульовано спір мировою угодою,
просимо суд провадження у справі
припинити. Інших претензій один до
одного сторони не мають.»

У судовому засіданні апелянт підтримав
свої апеляційну скаргу та заяву про
визнання мирової угоди.

Відповідач ОСОБА_3 визнав апеляційну
скаргу та теж підтримав заяву про
визнання мирової угоди. При цьому
додав, що право власності на 1/3 частину
житлового будинку відповідно до
рішення Тульчинського районного суду
від 18.07.2014 року не зареєстроване та
правовстановлюючі документи про це
відсутні.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що його
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Враховуючи норму закону та апеляційну
скаргу, підстави для перевірки
законності і обґрунтованості рішення
суду відсутні.

Щодо скасування даного рішення суду
першої інстанції із закриттям
провадження у справі в силу ст. 310 ЦПК
України з підстав, визначених п.5 ч.1
ст.205 ЦПК України, то колегія суддів
вважає, що дана вимога апелянта до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до норми ст.306 ЦПК України, в
апеляційному суді сторони мають право
укласти мирову угоду відповідно до
загальних правил про цю процесуальну
дію незалежно від того, хто подав
апеляційну скаргу.

А загальне правило визнання мирової
угоди, зазначене у ч.5 ст.175 ЦПК України
говорить, що якщо умови мирової угоди
суперечать закону чи порушують права,
свободи чи інтереси інших осіб, суд
постановляє ухвалу про відмову у
визнанні мирової угоди.

У ч. 2 ст.319 ЦК України говориться, що
власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії , які не суперечать
закону.

Отже, майном, зокрема 1/3 частиною
зазначеного житлового будинку може
розпоряджатися лише власник. Про цей
принцип здійснення права власності
зазначено і у ст. ст.13, 41 Конституції
України, і у ст. 1 Протоколу №1 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод (1950 р.),
ратифікованої Законом України від 17
липня 1997 року №475/97-ВР.

Проте, як видно з матеріалів справи,
правовстановлюючі документи на 1/3
частину будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3
відсутні.

Рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 18.07.2013 року про
поділ майна подружжя, яким визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину
незавершеного будівництвом житлового
будинку, не є правовстановлюючим
документом, який підтверджує право
власності на майно.

Виходячи з визначення «нерухомого
майна», викладеного у ст.2 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV,
житловий будинок є нерухомим майном.

Ст.4 зазначеного Закону говорить про
обов`язкову державну реєстрацію
речових прав та обтяжень на нерухоме
майно, зокрема - права власності на
таке майно.

А відповідно до ч.3 ст.3 Закону №1952-IV,
права на нерухоме майно та їх
обтяження, які підлягають державній
реєстрації, виникають з моменту такої
реєстрації.

Таким чином, у ОСОБА_3 відсутнє право
власності на зазначене нерухоме майно
і він ним не вправі розпоряджатися,
тому умови мирової угоди суперечать
закону і слід відмовити у визнанні
мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

За таких обставин відсутні
підстави для скасування рішення суду
першої інстанції із закриттям
провадження у справі з підстав,
визначених п.5 ч.1 ст.205 ЦПК України,
відповідно до норми ст.310 ЦПК України,
тому апеляційну скаргу слід відхилити,
а рішення залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 310, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Відмовити у визнанні мирової угоди,
укладеної 5 січня 2014 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду
Вінницької області від 18.12.2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Вінницької
області набирає законної сили з
моменту її проголошення та з цього ж
моменту протягом 20 днів може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук