Справа № 359/5856/13-у Головуючий у І
інстанції Туманова К.Л.Провадження №
22-ц/780/1205/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Березовенко Р.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 05 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про
розподіл спільного боргу та внесення
змін до договору позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним,

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
Бориспільський міськрайонний суд
Київської області з позовом до ОСОБА_2,
який уточнила в жовтні 2013 року і в якому
посилалася на те, що, перебуваючи в
шлюбі з відповідачем, вона 20.02.2012 року
уклала від імені обох з подружжя
договір позики з громадянином
Російської Федерації ОСОБА_3, за яким
отримала позику в розмірі 566037,78 рублів
РФ, що складає 150000 грн., на оплату боргу
ОСОБА_5 та на сімейні потреби під 1,5% в
місяць.

Спірний договір позики був укладений
нею в інтересах сім"ї і створював
спільну сумісну власність, а гроші,
одержані за цим договором, в розмірі
150000 грн. стали об"єктом права спільної
сумісної власності подружжя
відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 СК України.

Однак, відповідач відмовляється
спільно виконувати зобов'язання за
вказаним договором позики, у зв'язку з
чим позивачка просить визнати договір
позики від 20.02.2012 року між нею і ОСОБА_3
укладеним в інтересах сім"ї, а
витрачання отриманих за цим договором
грошей на потреби сім"ї. Визнати
зобов'язання з повернення позики
ОСОБА_3, визначені договором позики від
20.02.2012 року, спільними зобов'язаннями
позивачки та відповідача в рівних
частках з дня постановлення рішення.
Визнати відповідача ОСОБА_2
зобов'язаною особою перед ОСОБА_3 з
повернення позики (основної суми боргу,
процентів за користування позикою,
штрафних санкцій за невиконання
зобов'язань) за договором позики від
20.02.2012 року в розмірі половини
прострочених і невиконаних зобов'язань
в реальному грошовому виразі на день
постановлення рішення, але не більш 75000
грн. основної суми позики, 20250 грн.
процентів за користування позикою і
штрафних санкцій в розмірі 0,1% за
кожний день прострочення. Внести зміни
до договору позики від 20.02.2012 року,
виклавши деякі формулювання наступним
чином: абзац другий, що визначає
суб"єктів договору: ОСОБА_1 та ОСОБА_2
іменовані надалі позичальники, слово
позичальник замінити по всьому тексту
договору словом позичальники,
доповнити договір п. 9 наступного
змісту: зобов'язання позичальників за
цим договором розподіляються між ними
в рівних частках.

У липні 2013 року відповідач пред'явив
зустрічний позов, в якому просив
визнати недійсним договір, укладений
20.02.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
посилаючись на те, що кошти за
зазначеним договором позики насправді
не передавались, оскільки позикодавець
згідно пояснень відповідача є
нерезидентом, а тому не міг відповідно
до законодавства укладати з резидентом
договір позики у готівковій формі.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 05 грудня 2013 року
відмовлено у задоволенні первісного та
зустрічного позовів.

У апеляційній скарзі позивачка просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову, суд обґрунтовував свої
висновки відсутністю підстав для
визнання боргу за договором позики
спільним та визначення частки кожному
з подружжя, визнання відповідача
ОСОБА_2 зобов'язаним за таким договором
в рівних частках, в реальному грошовому
еквіваленті, та внесення змін в договір
позики, розділивши боргові
зобов'язання в рівних частинах між
позивачем та відповідачем.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

За правилами ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно роз'яснень п. 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" № 11 від 21
грудня 2007 року до складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї. (ч. 4 ст. 65 СК).

Як убачається з позовної заяви,
позивачка посилається на те, що 20.02.2012 р.
вона уклала з ОСОБА_3 договір позики, за
умовами якого останній передав їй
грошові кошти у розмірі 150000,00 грн., а
вона зобов'язалась повернути їх до
20.07.2013 року зі сплатою відсотків за
користування позикою в розмірі 1,5 % в
місяць від суми позики. У разі
несвоєчасного повернення зазначеної
суми боргу позикодавець ОСОБА_3 вправі
вимагати від позичальникаОСОБА_1 пеню у
розмірі 0,2% від простроченої суми за
кожен день прострочення до фактичного
повернення займу, але не більше суми
займу.

Позивачка обгрунтовує свій позов тим,
що на підставі укладеного з ОСОБА_3
договору позики у неї виникли грошові
зобов'язання по поверненню боргу, який
відповідач не визнає.

Відповідно до ст. ст. 15 та 16 ЦК України
суд захищає порушене право у спосіб,
встановлений законом, а в даному
випадку права позивачки щодо
повернення боргу за договором позики
ніким не порушено, а обраний нею спосіб
захисту - про визнання боргу за
договором позики спільним та
визначення частки кожному з подружжя,
визнання відповідача ОСОБА_2
зобов'язаним за таким договором в
рівних частках, в реальному грошовому
еквіваленті, та внесення змін в договір
позики, розділивши боргові
зобов'язання в рівних частинах між
позивачем та відповідачем, законом не
передбачений, бо це не спосіб захисту, а
юридичний факт, який підлягає
встановленню в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки позивачка ОСОБА_1
обрала не передбачений законом спосіб
захисту, то суд дійшов вірного висновку
про відсутність підстав для визнання
боргу за договором позики спільним та
визначення частки кожному з подружжя,
визнання відповідача ОСОБА_2
зобов'язаним за таким договором в
рівних частках, в реальному грошовому
еквіваленті, та внесення змін в договір
позики, розділивши боргові
зобов'язання в рівних частинах між
позивачем та відповідачем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду,
рішення суду першої інстанції про
відмову в позові ОСОБА_1 ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасовано з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 05 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді