РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
Харцизький міський суд Донецької
області в складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

при секретарі Луценко В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу в
м.Харцизьку за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним
позовом до ОСОБА_1 який, після його
уточнення шляхом подання окремої заяви
та в судовому засіданні, мотивує тим, що
він перебував з відповідачкою в
зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду
від 27 листопада 2013 року, 27/50 частини
жилого будинку АДРЕСА_1, які були
придбані ними під час шлюбу, були між
ними поділені та за відповідачкою було
визнано право власності на 13,5/50 частини
житлового будинку. Відповідачка більше
шести місяців в будинку не мешкає, в
квітні 2013 року вивезла свої речі. Він
змушений сплачувати за відповідачку
комунальні послуги в той час, коли вона
в будинку не проживає і послугами не
користується. Він в повній мірі не може
користуватися своїм правом на
власність, не може оформляти документи
щодо будинку, оскільки потрібна згода
відповідачки через її реєстрацію в
спірному будинку. Вважає, що
відповідачка втратила право
користування жилим приміщенням.
Просить визнати відповідачку такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням в спірному будинку та
зняти її з реєстрації з частини
будинку, яка належить йому на праві
власності.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулась
до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом вселення, який
мотивує тим, що з 27.09.1991 року по 09.04.2013р.
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1 Під час шлюбу, а саме 01.04.1993 року
за спільні кошті вони купили 27/50
частини житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1. Перебуваючи в шлюбі вона
мешкала в спірному будинку,
зареєстрована в ньому. Після
розірвання шлюбу, рішенням Харцизького
міського суду Донецької області від 27
листопада 2013р., 27/50 частини житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1, були
визнані спільною сумісною власністю
сторін, розподілені та за кожним
визнано право власності на 13,5/50 частини
будинку. Після розірвання шлюбу вона
деякий час мешкала в будинку, але
ОСОБА_1 погрожував їй фізичною
розправою, став виганяти її з будинку.
На початку травня 2013 року ОСОБА_1
вигнав її з будинку, в зв'язку з чим вона
була вимушена звернутись до міліції та
за їх допомогою потрапити до будинку,
забрати свої документи і піти.
Відповідач неодноразово вимагав
забрати речі з будинку, погрожуючи тим,
що просто їх викине, через що вона була
вимушена забрати свої речі.

Вказує, що спірний будинок є її єдиним
постійним місцем проживання, іншого
житла вона не має, зареєстрована в
спірному будинку, але можливості жити
в ньому не має, оскільки ОСОБА_1
перешкоджає цьому. Добровільно ОСОБА_1
пустити її жити до будинку
відмовляється, чим чинить перешкоди у
користуванні та розпорядженні її
майном.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
свої позовні вимоги підтримав та
пояснив, що під час перебування з
ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі вони
дійсно придбали 27/50 частини житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням
Харцизького міського суду Донецької
області від 27 листопада 2013 року
придбана частина будинку була
розподілена за кожним по 13,5/50 частині
без виділення в натурі. Інші 23/50 частини
цього будинку належать йому на праві
особистої власності, оскільки
оформлені за ним до укладання шлюбу з
відповідачкою. Під час шлюбу вони
спільно мешкали в зазначеному
домоволодінні біля 20 років, однак після
розірвання шлюбу їх відносини
погіршились, він дійсно вигнав її через
те, що між ними виникли неприязливі
відносини, відповідачка його образила
своїми діями та словами. Вважає, що з
квітня 2013 року відповідачка без
поважних причин не мешкає в спірному
будинку, та пояснює, що не перешкоджає
їй там мешкати. При цьому вважає, що
відповідачка не має такої
необхідності, щоб жити в спірному
будинку та ним користуватися, оскільки
має можливість жити у своєї матері, де
зараз і проживає. Він поміняв замки на
калитці домоволодіння та вхідних
дверях в будинок, оскільки вважає
спірний будинок своєю власністю.
Стверджує, що не повинен про це ставити
до відмова відповідачки та давати їй
ключі від будинку. Зараз він мешкає в
будинку один, але вимушений сплачувати
комунальні послуги за двох. Визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщення в
спірному будинку та зняття її з
реєстрації в спірному будинку,
необхідно йому для здійснення
можливості розпоряджуватися своєю
частиною будинку за власним бажанням.
Просить його позов задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом вселення фактично не
визнав та вважає, що ОСОБА_1 повинна
виділити в натурі свою частку спірного
будинку та визначитись, де саме вона
має мешкати, не порушуючи його право
власності на його частку будинку, а
потім ставити питання про вселення.
Просить в задоволенні зустрічного
позову відмовити.

В судовому засіданні відповідачка
ОСОБА_1 з вимогами ОСОБА_1 про визнання
її такою, що втратила право
користування житловим приміщення в
спірному будинку та заняття її з
реєстрації не погодилась. Просить в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити,
оскільки вважає, що вона права
користування вищевказаним житловим
приміщення не втратила, є
співвласником спірного житлового
будинку. Не може вільно користуватися
власною частиною будинку, оскільки
позивач чинить перешкоди в
користуванні помешканням. Має бажання
мешкати в будинку, оскільки іншого
помешкання не має. Вона неодноразово
зверталась до ОСОБА_1 з проханням
врегулювати дане питання, але ОСОБА_1
змінив замки на домоволодінні, про це ї
не повідомив, ключа вона не має, вона не
в змозі оформити право власності на
свою частку спірного будинку належним
чином, оскільки не має доступу до
домоволодіння та можливості
виготовити технічний паспорт, оформити
належні документи. Вважає доводи
позивача необґрунтованими та просить
задовольнити зустрічний позов.

Представник відповідача ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні
пояснила, що позов ОСОБА_1 про визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщення та
зняття її з реєстрації є
необґрунтованим та безпідставним.
Сторони є співвласниками 27/50 спірного
житлового будинку, вказана частина
належить їм на праві спільної
часткової власності - по 13,5/50 частині
кожному. В натурі вказані частині не
виділені, порядок користування
житловим приміщенням сторонами не
визначався. ОСОБА_1 в категоричній
формі відмовляє ОСОБА_1 в доступі до
свої власності. Остання не може мешкати
в спірному помешканні, не може належним
чином оформити документи на власність,
не має ключів від домоволодіння, а
ОСОБА_1 вимагає від неї щоб вона знялась
з реєстрації в спірному помешканні, що
спростовує його вислови про те, що він
не перешкоджає ОСОБА_1 мешкати в
спірному будинку. Просить у позові
ОСОБА_1 відмовити та задовольнити
зустрічну позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, знаходить позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право

користування жилим приміщенням
необґрунтованим та таким, що не
підлягає задоволенню, а зустрічний
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом вселення таким, що підлягає
задоволенню через наступне.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 41, 47 Конституції України
закріплений принцип непорушності
права приватної власності та
гарантовано, що ніхто не може бути
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК
України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що
жилі будинки (квартири), що є у
приватній власності громадян, не може
бути у них вилучено, власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком (квартирою), крім
випадків, установлених законодавством.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Крім того, за нормою ст. 405 ЦПК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Тобто, зазначена норма закону
передбачає втрату права на
користування жилим приміщенням членом
сім'ї власника за умови, що такий член
сім'ї не є співвласником житлового
приміщення, відсутній в ньому без
поважних на те причин. При цьому
встановлено термін такої відсутності
понад один рік.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з
27.09.1991 року по 09.04.2013 року (а.с.3 зворот, 4
зворот).

Судом встановлено, що 23/50 частини
житлового будинку з господарськими
будівлями, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1 на праві
особистої власності.

Рішенням Харцизького міського
суду Донецької області від 27 листопада
2013 року, яке набрало законної сили 10
грудня 2013 року, 27/50 частини житлового
будинку, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1, були визнані спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_1 та розподілені за кожним по 13,5/50
частині, тобто зараз вказана частина
будинку в спільній частковій власності
сторін.

Відповідно до мотивувальної частини
вищевказаного рішення суду, 27/50 частини
житлового будинку з господарськими
будівлями, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 на земельній ділянці 500 кв.м., на
якій розташований житловий будинок з
жилою площею 46,50 кв.м., були придбані 01
квітня 1993 року на підставі договору
купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
який посвідчено державним нотаріусом
Першої Харцизької державної
нотаріальної контори Нагорняк Т.А. та
зареєстровано в реєстрі за №1354.

Судом також встановлено, що після
ухвалення судового рішення, сторони у
державного реєстратора право
власності на свої частки нерухомості
(по 13,5/50 частки) до теперішнього часу не
оформили через невеликий проміжок
часу, необхідність виготовлення нового
технічного паспорту, перешкод ОСОБА_1
зі сторони ОСОБА_1 у доступі до
домоволодіння.

Так, судом встановлено, що відповідачка
ОСОБА_1 є колишнім членом сім'ї
позивача, відповідно до даних
Харцизького МВ УГ ДМС України в
Донецькій області зареєстрована у
спірному будинку АДРЕСА_1, є
співвласником 27/50 частини спірного
жилого будинку.

Пленум Верховного Суду України в п. 14
постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист приватної власності»
роз'яснив, що квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Як встановлено судом, порядок
користування спірною жилим
приміщенням між її співвласниками
ОСОБА_1 та ОСОБА_1 не визначався, частка
кожного із них в натурі про розподілі
майна не виділялася.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що у позивача ОСОБА_1 немає
правових підстав ставити питання
визнання відповідачки ОСОБА_1 такою, що
втратила право користування
зазначеним будинком, оскільки таким
чином порушуються її права в частині
користування своїм майном.

Норми статті 71 ЖК України на які
посилається позивач ОСОБА_1, як на
підставу визнання відповідачки ОСОБА_1
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, застосовуються до
осіб, які користуються жилим
приміщення відповідно до договору
найму та не можуть бути застосовані до
власників помешкань. Тому підстав для
визнання ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування належним їй на
праві спільної часткової власності
житловим приміщенням, з підстав не
проживання в ній понад шість місяців,
суд не вбачає.

Також суд враховує, що доказів не
проживання відповідачки ОСОБА_1 в
спірному помешканні без поважних
причин, позивачем ОСОБА_1 суду не
надано.

Акти, надані позивачем ОСОБА_1 про не
проживання відповідачки ОСОБА_1 з 09
квітня 2013 року в спірному будинку, яки
підписані лише сусідами, не
приймаються судом до уваги, а також
визнаються неналежним доказом,
оскільки не засвідчені відповідним
житловим органом та не мають посилань
на причини такого не проживання.

Посилання позивача ОСОБА_1 в поданій до
суду позовній заяві на те, що
відповідач ОСОБА_1 не сплачує за
комунальні послуги, не може бути
оцінено як підстава для визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням.

При цьому суд встановив, що
відповідачка ОСОБА_1 дійсно не проживає
в спірному помешканні з квітня-травня
2013 року через неприязливі стосунки, які
склались між сторонами після
розірвання шлюбу.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
неодноразово наголошував, що
незважаючи на судове рішення, яким за
відповідачкою визнано право власності
на 13,5/50 частини спірного будинку,
остання не має права користування усім
спірним будинком, вважає себе
володільцем усього будинку, просить
зняти ОСОБА_1 з реєстрації в спірному
помешканні (виписати її з домової
книги).

Згідно акту від 26.02.2014р., складеного
квартальною та засвідчений підписом
голови мікрорайону «Октябрський»
м.Харцизька та печаткою громадського
дільничного комітету, ОСОБА_1., який є
володільцем АДРЕСА_1, не впускає до
будинку ОСОБА_1, що позбавляє
можливості оформити їй право власності
на свою частку. Змінив замки на
домоволодінні, погрожує розправою,
якщо вона з'явиться біля будинку.

Такі твердження та дії ОСОБА_1 суд
розцінює як перешкоду у користуванні
ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_1 своєю часткою
власності.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідач ОСОБА_1 має рівні з
позивачем ОСОБА_1 права щодо володіння
та користування 27/50 частиною спірного
житлового будинку, а тому підлягає
вселенню з усуненням перешкод з боку
ОСОБА_1 у користуванні вказаною
частиною шляхом зобов'язання ОСОБА_1 не
чинити їй перешкод у цьому, оскільки
між сторонами має місце конфлікт,
внаслідок якого ОСОБА_1 позбавлена
можливості користуватись своєю
власністю.

Суд вважає, що вимоги ОСОБА_1
правомірні, позивач ОСОБА_1
безпідставно порушує право власності
ОСОБА_1, не маючи на це законних підстав.

Зважаючи на викладені обставини, суд
вважає за необхідне усунути перешкоди
ОСОБА_1 у користуванні її власністю, а
саме 13,5/50 частиною спірного будинку
АДРЕСА_1, шляхом її вселення в даний
будинок та зобов'язання ОСОБА_1 не
чинити їй перешкод у користуванні
вказаною власністю.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Таким чином, суд вважає, що понесені
ОСОБА_1 при зверненні до суду із
зустрічним позовом витрати по сплаті
судового збору в розмірі 243,60 грн.
підлягають стягненню з ОСОБА_1

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 150, 155 ЖК України, 319, 391, 328, 358, 405 ЦК
України, ст.ст. 60, 61, 88, 209, 213-215 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом вселення -
задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у
користуванні власністю: 13,5/50 часткою
житлового будинку та господарських
споруд, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом вселення до
зазначеного будинку.

Зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод
ОСОБА_2 в користуванні власністю: 13,5/50
часткою житлового будинку та
господарських споруд, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 на
користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, понесені
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Харцизький міський суд Донецької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: