АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю ОСОБА_1 та її представника
ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в інтересах
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні квартирою, виселення,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача ОСОБА_6, та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про
визнання нерухомого майна об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
визнання права власності на ? частку
квартири, визнання договору
купівлі-продажу недійсним та
скасування проведеної державної
реєстрації прав на нерухоме майно,
треті особи приватний нотаріус ОСОБА_7,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції в України в
Чернівецькій області, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Першотравневого районного суду міста
Чернівці від 6 грудня 2013 року,

встановила:

В березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом.

Просив усунути перешкоди в
користуванні, володінні та
розпорядженні належною йому на праві
власності квартирою АДРЕСА_1, шляхом
виселення ОСОБА_1 з даної квартири.

Посилався на те, що позивачу на
підставі договору купівлі-продажу від 7
лютого 2013 року укладеного між ним та
ОСОБА_6 належить на праві приватної
власності квартира АДРЕСА_1. Вказане
право власності зареєстроване у
встановленому законом порядку.

У вказаній квартирі проживає ОСОБА_1,
яка відмовляється звільнити житлове
приміщення, вважаючи, що вона є
власником нерухомого майна на підставі
шлюбного договору укладеного нею з
колишнім чоловіком ОСОБА_6

Вважав, що ОСОБА_1 не є власником
квартири АДРЕСА_1, оскільки за нею право
власності на квартиру не зареєстроване
та відсутні правовстановлюючі
документи на вказане нерухоме майно.

ОСОБА_1 незаконно проживає в належній
йому квартирі та чинить позивачу
перешкоди у користуванні своєю
власністю.

ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним
позовом.

Просила:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя;

- визнати за нею право власності на 1/2
частку спірної квартири;

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 7
лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 та скасувати проведену державну
реєстрацію вищевказаного нерухомого
майна.

Посилалася на те, що з 22 червня 2011 року
проживає в АДРЕСА_1, як член сім'ї
власника квартири. За час проживання у
вказаній квартирі вона зі згоди
чоловіка здійснила за особисті кошти
реконструкцію квартири внаслідок чого
істотно збільшилась її вартість.

Вважала, що укладений договір
купівлі-продажу спірного нерухомого
майна суперечить закону та порушує її
права.

Квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільною
сумісної власності та не могла були
відчужена без її згоди.

Рішенням Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 6 грудня 2013 року
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усуненні
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди в
користуванні, володінні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення ОСОБА_1 з вищевказаної
квартири.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її зустрічний позов задовольнити,
а в задоволенні позову ОСОБА_4
відмовити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_1 не надано
доказів реєстрації в встановленому
законом порядку проведених робіт по
реконструкції квартири АДРЕСА_1,
внаслідок яких змінилася загальна та
житлова площа спірної квартири.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що на момент укладення спірного
договору купівлі-продажу квартира
АДРЕСА_1 не відповідала
характеристикам зазначеним у договорі.

Відсутні також докази того, що
реконструкція квартири та проведені
ремонтні роботи відбулися саме в
період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а також,
що на вказані дії були витрачені
особисті кошти позивача за зустрічним
позовом.

Довідка про доходи ОСОБА_8 та виписка по
руху коштів на розрахунковому рахунку
ОСОБА_1 не встановлюють обставин щодо
витрат ОСОБА_1 на ремонтні роботи в
спірній квартирі.

Підстави для визнання квартири АДРЕСА_1
об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відстуні.

Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу квартири відповідає
вимогам чинного законодавства, іншим
актам цивільного законодавства, особи,
які вчинили правочин на момент його
вчинення були наділені необхідним
обсягом цивільної дієздатності, їх
волевиявлення було вільним та
відповідало внутрішній волі. Вказаний
правочин вчинено у формі, встановленій
законом, оскільки він вчинений
письмово, нотаріальної посвідчений та
зареєстрований відповідно до
встановленого чинним законодавством
порядку, а також спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

ОСОБА_1 постійно проживає у спірній
квартирі та перешкоджає ОСОБА_4 у
користуванні своєю власністю, чим
порушує право останнього.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, згідно частин 1, 2 статті 182 ЦК
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обтяження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 1 статті 316 ЦК України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

В частині 1 статті 319 ЦК України
визначено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК
України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його
здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Частиною 4 статті 334 ЦК України
передбачено, що права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації, виникають з дня такої
реєстрації відповідно до закону.

Згідно частини 2 статті 383 ЦК України
власник квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
57 СК України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування.

Згідно з положеннями частини 1 статті
62 СК України якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 5 статті 93 СК
України за шлюбним договором не може
передаватися у власність одному з
подружжя нерухоме майно та інше майно,
право на яке підлягає державній
реєстрації.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші
не заборонені законом угоди.

Згідно статті 152 ЖК України
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

Відповідно до статті 155 ЖК України жилі
будинки (квартири), що є у приватній
власності громадян, не може бути в
них вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року,

N 1952-IV права та обтяження, що підлягають
державній реєстрації» обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема право власності на нерухоме
майно.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 9
вересня 2009 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 уклали
договір міни квартир, внаслідок якого
останні став власником квартири
АДРЕСА_1 (а.с.95).

22 червня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1
уклали шлюб.

ОСОБА_1 з 22 червня 2011 року проживає в
АДРЕСА_1, як член сім'ї колишнього
власника квартири ОСОБА_6

7 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, що складається з
однієї житлової кімнати, загальною
площею 22,18 кв.м за ціною 35 709 гривень
(а.с.6 т.1).

Згідно витягу з Державного реєстру
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності №343313 від 7 лютого 2013
року ОСОБА_4 зареєстрував право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7 т.1).

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 6 лютого 2012
року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1
розірвано (а.с.9 т.1).

Згідно довідки КЖРЕМ №9 від 15 лютого 2013
року про склад зареєстрованих та
розмір платежів за житлово-комунальні
послуги зареєстровані особи станом на 1
лютого 2013 року за адресою АДРЕСА_1
відсутні (а.с.11 т.1).

Відповідно до висновку експертного
дослідження №12193 від 12 грудня 2012 року
ринкова вартість реконструйованої
однокімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 24,1 кв.м. станом на 6
грудня 2012 року становить 131 176 гривень
(а.с.83-92 т.1).

З пояснюючої записки
інженера-будівельника МКБТІ від 1
червня 2012 року вбачається, що
власниками квартири проведено
реконструкцію: на площі балкону
загального користування обладнано
тамбур площею 2,90 кв.м., в одному із кутів
житлової кімнати обладнано санвузол
площею 2,10 кв.м. облаштовано душову
кабіну, унітаз та умивальник, у зв'язку
із чим площа кімнати зменшилась до
площі 15,20 кв.м., над санвузлом та
частиною житлової кімнати обладнано
антресоль, демонтовано опалювальні
пічки, влаштовано конвектори. Після
проведеної реконструкції АДРЕСА_1
складається із наступних приміщень:
тамбур, площею 2,90 кв.м., кухня, площею 3,90
кв.м., житлова кімната, площею 15,20 кв.м.,
санвузол, площею 2,10 кв.м. (а.с.70-76 т.1)

Згідно звіту про оцінку майна від 29
січня 2013 року вартість квартири
АДРЕСА_1 становить 35 709 гривень (а.с.150-158
т.1).

Колегія суддів вважає вірними висновки
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1
не надано доказів реєстрації в
встановленому законом порядку
проведених робіт по реконструкції
квартири АДРЕСА_1, внаслідок яких
змінилася загальна та житлова площа
спірної квартири.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що на момент укладення спірного
договору купівлі-продажу квартира
АДРЕСА_1 не відповідала
характеристикам зазначеним у договорі.

Відсутні також докази того, що
реконструкція квартири та проведені
ремонтні роботи відбулися за особисті
кошти ОСОБА_1 саме в період шлюбу ОСОБА_1
та ОСОБА_6

Підстави для визнання квартири АДРЕСА_1
об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відсутні.

Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу квартири відповідає
вимогам чинного законодавства.

ОСОБА_1 постійно проживає у спірній
квартирі та перешкоджає ОСОБА_4 у
користуванні своєю власністю, чим
порушує право останнього.

Частина 4 статті 156 ЖК України
передбачає збереження права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна. Таким чином, права
членів сім'ї власника будинку при
користуванні цим будинком залежать від
прав власника будинку, тобто є
похідними, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів його сім'ї на користування
цим будинком.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

За таких обставин виникнення права
членів сім'ї власника будинку на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів його сім'ї на користування
цим будинком.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна вправі вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Отже, установивши, що відповідачка
незаконно мешкає у спірному будинку,
чим чинить власнику ОСОБА_4 перешкоди у
користуванні квартирою, суд першої
інстанції дійшов вірного та
обґрунтованого висновку про виселення
ОСОБА_1 При цьому крім норм ЦК України,
які регулюють право захисту права
власності, районний суд правильного
застосував положення ст. 150 ЖК України,
якою передбачено, що громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку) користуються ним для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власність на свій
розсуд.

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи скарги
про те, що після проведеної
реконструкції вартість квартири
АДРЕСА_1 істотно збільшилась з 22 046
гривень до 131 176 гривень станом на 6
грудня 2012 року, що є підставою для
визнання спірної квартири спільною
сумісною власністю.

Для застосування передбачених нормою
статті 62 СК України правил збільшення
вартості майна повинно відбуватися
якраз внаслідок затрат подружжя,
незалежно від інших факторів (зокрема,
тенденцій до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути істотне збільшення
вартості майна як об'єкта, його якісних
характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна об'єкта.

З апеляційної скарги вбачається, що
апелянт посилається на те, що згідно
висновку експертного дослідження №12193
від 12 грудня 2012 року ринкова вартість
реконструйованої однокімнатної
квартири АДРЕСА_1 загальною площею 24,1
кв.м. станом на 6 грудня 2012 року
становить 131 176 гривень, а згідно
договору міни від 9 вересня 2009 року її
вартість була меншою та складала 22 046
гривень.

Однак апелянтом ототожнено розмір
збільшення вартості спірного будинку
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат подружжя, або затрат
позивача з вартістю будинку, яка
збільшилася внаслідок його
удорожчання за період з моменту
укладення договору дарування до дати
розгляду справи, що не є збільшенням
вартості майна одного із подружжя
внаслідок спільних трудових та
грошових затрат подружжя в розумінні
ст. 62 СК України.

У разі збільшення цінності квартири за
рахунок ремонту та поліпшення
допоміжних приміщень, відповідно до
згаданих норм матеріального права,
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
(п. 4, 5) така участь дає право вимагати не
визнання права власності, а
відшкодування затрат на будівництво.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду міста Чернівці від 6 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: