Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської
І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Донецької області від 25 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 24 червня 2005 року між закритим
акціонерним товариством комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ
«ПриватБанк»), правонаступником якого
є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого банк надав, а ОСОБА_3 отримала
кредит у розмірі 56 155 грн. зі сплатою
процентів за його користування у
розмірі 14,04 % на рік з кінцевим терміном
повернення до 24 червня 2025 року. У
рахунок забезпечення виконання
боржником своїх зобов'язань за
кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 24 червня 2005 року укладено
договір іпотеки, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1. У порушення
норм закону та умов кредитного
договору ОСОБА_3 належним чином взяті
на себе зобов'язання не виконала, у
зв'язку з чим станом на 14 лютого 2013 року
заборгованість за договором складає
71 811 грн. 19 коп. Посилаючись на те,
що у разі невиконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило
задовольнити їх позовні вимоги в
повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 24 травня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 25 листопада 2013 року
рішення Київського районного суду м.
Донецька від 24 травня 2013 року
скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено. У
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 24 червня 2005
року в розмірі 71 811 грн. 19 коп. звернуто
стягнення на квартиру АДРЕСА_1
шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладенням від імені
іпотекодавця договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з правом отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, а також наданням ПАТ КБ
«ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.
Початкова ціна предмета іпотеки для
його подальшої реалізації
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності на час реалізації
майна. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, а справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і задовольняючи частково
позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та
звертаючи стягнення на предмет
іпотеки, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що такий спосіб
реалізації предмета іпотеки
відповідає вимогам статей 35, 38, 39, 41
Закону України «Про іпотеку».
Відмовляючи в задоволенні позову про
виселення, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивачем не
доведено факту вручення відповідачці
вимог про виселення.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Установлено, що 24 червня 2005 року між ЗАТ
КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав, а ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 56 155 грн. зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 14,04%
на рік з кінцевим терміном повернення -
24 червня 2025 року.

У рахунок забезпечення виконання
боржником своїх зобов'язань за
кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 24 червня 2005 року укладено
договір іпотеки, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором належним чином не
виконує, у зв'язку з чим станом на 14
лютого 2013 року заборгованість
становить 71 811 грн. 19 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України
«Про іпотеку» передбачено, що у разі
порушення іпотекодавцем обов'язків,
встановлених іпотечним договором,
іпотекодержатель вправі вимагати
дострокового виконання основного
зобов'язання, а в разі його невиконання
- звернути стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Пунктом 10 іпотечного договору
передбачено, що за домовленістю сторін
вартість предмета іпотеки складає 127 000
грн. Як роз'яснено в п. 41
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав. Оскільки вказане положення
закону є оціночним, то суд має належним
чином його мотивувати, співставити
обставини зі змістом цього поняття,
визначитись, чи не суперечить його
застосування загальному змісту та
призначенню права, яким урегульовано
конкретні відносини (зокрема про право
на першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1
ст. 3 ЦК України).

Установлено, що заборгованість ОСОБА_3
за кредитним договором станом на 14
лютого 2013 року становить 71 811 грн. 19 коп.

Вирішуючи спір суд апеляційної
інстанції у порушення статей 303, 316 ЦПК
України на вказані положення закону
уваги не звернув, належним чином не
оцінив співмірність розміру
заборгованості з вартістю предмета
іпотеки, не зазначив, чому не взяв до
уваги умови договору іпотеки щодо
вартості предмета іпотеки. Крім того,
суд не роз'яснив відповідачеві його
право заявляти клопотання про
призначення експертизи з метою
визначення дійсної вартості предмету
іпотеки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України
розмір процентів, тип процентної
ставки (фіксована або змінювана) та
порядок їх сплати за кредитним
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Положеннями Закону України від 12
грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» передбачено, що встановлений
кредитним договором розмір процентів
не може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною,
набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших нормативних
актів (ч. 1 ст. 58), цей закон не може
застосовуватись до умов договорів, які
були укладені до 10 січня 2009
року, у тому числі до договору
укладеного сторонами 24 травня 2005 року.

Суд апеляційної інстанції не перевірив
обставин справи щодо належного
повідомлення ОСОБА_3 про підвищення
процентної ставки за кредитним
договором від 24 травня 2005 року, а також
не перевірив розрахунку
заборгованості як того просила
відповідачка і не розглянув її
клопотання щодо витребування доказів
на підтвердження її заперечень
з приводу розміру заборгованості.

Згідно з ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення, а відповідно до ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК
України - звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами
строк.

Отже, суд апеляційної інстанції не
з'ясував, які правовідносини
випливають із встановлених обставин та
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин, не
встановив всі обставини у справі, не
дослідив докази та не надав їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 25 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

В.М.
Колодійчук

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська