Справа № 132/206/13- ц Провадження №
22-ц/772/709/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Янків Т. П.Категорія:
51Доповідач: Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Шемети Т.М.

При секретарі: Іщук О.В.

За участю: представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача і
третьої особи Пудайло О.А. і її
представника - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5

на рішення Калинівського районного
суду Вінницької області від 26 грудня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_5 до ПрАТ «Автотранспортне
підприємство 10514», за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - директора ПрАТ
«Автотранспортне підприємство 10514»
Пудайло Оксани Анатоліївни, про зміну
запису дати прийняття на роботу, зміну
формулювання причин звільнення з
роботи, стягнення невиплаченої
заробітної плати за фактично
відпрацьовані дні і за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В с т а н о в и л а:

2 серпня 2012 року ОСОБА_5 звернувся в суд
із позовом до ПрАТ «Автотранспортне
підприємство 10514», за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - директора ПрАТ
«Автотранспортне підприємство 10514»
Пудайло О.А., про скасування наказу про
прийняття на роботу, звільнення з
роботи, визнання формулювання причин
звільнення неправильним.

28 серпня 2012 року ОСОБА_5 подав уточнену
позовну заяву, якою просив змінити у
трудовій книжці запис про дату
прийняття на роботу із № 17 від 30.05.2012
року на № 17 від 09.04.2012 року; змінити
формулювання причин звільнення його з
роботи із «звільнений за прогул без
поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України»
на «звільнений за угодою сторін, п. 1 ч. 1
ст. 36 КЗпП України» і дату звільнення «з
3 липня 2012 року» на день вирішення
справи в суді; стягнути невиплачену
заробітну плату за фактично
відпрацьовані дні в сумі 6 552 гр.;
стягнути заробітну плату за час
вимушеного прогулу в сумі 4 095 гр.;
стягнути 1 000 гр. моральної шкоди.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 26 грудня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_5 до ПрАТ
«Автотранспортне підприємство АТП
10514», за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - директора ПрАТ
«Автотранспортне підприємство 10514»,
про зміну запису про дату прийняття на
роботу, зміну формулювання причин
звільнення з роботи, стягнення
невиплаченої заробітної плати за
фактично відпрацьовані дні, заробітної
плати за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, відмовлено за
безпідставністю заявлених вимог.

Додатковим рішенням Калинівського
районного суду Вінницької області від
15 січня 2014 року судовий збір в сумі 229,40
гр. віднесено на рахунок держави.

Позивач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу
на рішення суду, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги
в повному об'ємі.

Зазначив, що рішення суду є незаконним
і необґрунтованим оскільки суд першої
інстанції не виконав всіх вимог
цивільного судочинства, не вирішив
справу згідно з законом, ухвалив
рішення не на основі повного і
всебічного з'ясування обставин справи,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень, не
підтвердивши тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, як
того вимагає стаття 213 ЦПК України, та з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Додаткове рішення суду не оскаржено.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав апеляційну скаргу,
просить її задовольнити.

Представник відповідача і третя особа
Пудайло О.А. та її представник ОСОБА_4
заперечили апеляційну скаргу, просять
її відхилити; рішення суду першої
інстанції вважають законним і
правильним, тому просять залишити його
без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення за
таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд під час розгляду
справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебував
на обліку в Козятинському
міськрайонному центрі зайнятості як
безробітний з 27.12.2011 року по 31.05.2012 року
і йому виплачувалася державна допомога
по безробіттю (а. с. 115-116). Наказом №
НТ120531 від 31.05.2012 року припинено виплату
допомоги по безробіттю і знято з обліку
у зв'язку з працевлаштуванням
безробітного за договором ЦЗ з ПОУ щодо
надання дотації на створення
додаткових робочих місць для
працевлаштування безробітних з 30.05.2012
року (а. с. 119-120 т. 1).

29 травня 2012 року між Козятинським
міськрайонним центром зайнятості -
Центром зайнятості та приватним
акціонерним товариством «Козятинське
автотранспортне підприємство 10514» -
роботодавцем, укладено договір №
00021 про працевлаштування
безробітного з наданням дотації, за
умовами якого роботодавець
працевлаштовує на постійну роботу за
направленням Центру зайнятості
безробітного ОСОБА_5, а Центр
зайнятості надає дотацію роботодавцю
на створення додаткового робочого
місця для працевлаштування
безробітного у розмірі витрат на
заробітну плату прийнятої за
направленням державної служби
зайнятості особи (а. с. 35-36 т. 1).

Відповідно до наказу № 23-К від 29.05.2012
року по ПрАТ «Козятинське
автотранспортне підприємство 10514»
позивач прийнятий на роботу водієм 3
класу для роботи на автобусах з 30
травня 2012 року (а. с. 39 т. 1) на підставі
направлення Центру зайнятості №
0004002 від 29.05.2012 року (а. с. 118 т. 1) та
поданої ним заяви від 30 травня 2012 року
(а. с. 113 т. 1).

З даним наказом ОСОБА_5 ознайомлений та
згоден, про що свідчить його підпис (а.
с. 39 т. 1).

19 червня 2012 року ОСОБА_5 на ім'я
директора ПрАТ «Козятинське АТП-10514»
подав заяву про звільнення з посади
водія автобуса за згодою сторін із
19.06.2012 року і більше не роботу не вийшов
(а. с. 114 т. 1).

Із табелю обліку робочого часу по
підприємству за червень 2012 року
вбачається, що починаючи з 19 червня 2012
року позивач на роботу не виходив, про
що відповідачем зафіксовано прогул (а.
с.24-25 т. 2).

Згідно з п. 3.1 договору про
працевлаштування безробітного з
наданням дотації від 29.05.2012 року ОСОБА_5
роботодавцем гарантовано
працевлаштування на строк не менше ніж
два роки.

Згідно з пунктом 3.2 цього договору
протягом терміну його дії (п. 6.1
договору - цей договір набирає чинності
з дня прийняття на роботу безробітного
за направленням центру зайнятості та
діє протягом двох років) роботодавець
не має права розірвати трудовий
договір з працівником у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, в тому числі реорганізації або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату, за угодою
сторін (а. с. 35-36 т. 1).

На заяві позивача ОСОБА_5 директором
підприємства 19.06.2012 року вчинено
резолюцію «Працювати два тижні і
звільнити за власним бажанням 03.07.2012
року» (а. с. 114 т. 1).

Наказом № 25-К від 03.07.2012 року ОСОБА_5,
водія автобуса, 3 липня 2012 року
звільнено за прогул без поважних
причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава:
доповідна начальника експлуатації
Тарасова О.С. Від дачі пояснення щодо
відсутності на роботі з 19.06.2012 року по
03.07.2012 року відмовився (а. с. 38 т. 1).

З даним наказом ОСОБА_5 ознайомлений,
про що він вчинив свій підпис (а. с. 38 т.
1).

Листом № 123 від 06.07.2012 року, направленим
підприємством на адресу позивача і ним
отриманий, відповідач повідомив
позивача про його звільнення 3.07.2012 року
за п. 4 ст. 40 КЗпП України та про
необхідність з'явитися на підприємство
за отриманням трудової книжки і
заробітної плати в сумі 1 252,72 гр. (а. с. 5-6
т. 1).

16 липня 2012 року підприємство надіслало
позивачу цінним листом трудову книжку
позивача, яка ним була отримана (а. с. 7 т.
1).

Відповідно до ст. 24 КЗпП України
трудовий договір укладається, як
правило, у письмовій формі. Додержання
письмової форми є обов'язковим: п. 6) при
укладенні трудового договору з
фізичною особою.

Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Судом встановлено, що позивач
приступив до роботи з 30.05.2012 року, про що
свідчать: його власноручна заява,
датована 30.05.2012 року; наказ про
прийняття на роботу № 23-К виданий 29.05.2012
року; до 30.05.2012 року позивач перебував
на обліку у Центрі зайнятості, тобто не
був працевлаштованим, і в зв'язку з чим
отримував допомогу по безробіттю, та
лише 29.05.2012 року Центром зайнятості був
укладений договір із роботодавцем -
відповідачем по справі, про
працевлаштування безробітного з
наданням дотації і в цей день ОСОБА_5
був направлений на роботу, а 31.05.2012 року
був знятий з обліку як безробітний.

За правилами статті 23 КЗпП України
трудовий договір може бути:
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; таким, що укладається на час
виконання певної роботи.

По справі встановлено, що сторони
уклали трудовий договір на
невизначений строк, тобто -
безстроковий трудовий договір.

Позивач 19 червня 2012 року своєю заявою
просив директора підприємства
звільнити його з роботи за угодою
сторін (а. с. 114 т. 1), тобто відповідно до
п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У даному випадку таке його звільнення
не можливе відповідно до умов п. 3.2
договору про працевлаштування
безробітного з наданням дотації (а. с.
35-36 т. 1).

У поданій до суду позовній заяві
причиною такого звільнення позивач
зазначив систематичне порушення
трудового законодавства з боку
адміністрації підприємства, а саме: не
виплата заробітної плати у встановлені
терміни, переведення на іншу роботу - на
посаду слюсаря, без його згоди та
понаднормований робочий день (а. с. 1 і 16
т. 1).

Проте, таких підстав звільнення
позивач не вказував у поданій ним 19
червня 2012 року заяві на ім'я директора
підприємства.

Крім цього, статтею 38 КЗпП України
передбачені підстави розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк (такого, як
укладений між сторонами по справі), з
ініціативи працівника, де її частина 3
надає працівнику право у визначений
ним строк розірвати трудовий договір
за власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Посилання позивача на порушення вимог
статті 39 КЗпП України являється
необґрунтованим, оскільки нею
визначаються підстави розірвання
строкового договору, а не
безстрокового договору, що має місце
між сторонами по даній справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
догана; звільнення.

Дисциплінарні стягнення згідно із
положенням ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

Статтею 148 КЗпП України визначено, що
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного
стягнення стаття 149 КЗпП України
зобов'язує власника або уповноваженого
ним органу зажадати від порушника
трудової дисципліни письмові
пояснення. За кожне порушення трудової
дисципліни застосовується лише одне
дисциплінарне стягнення. При обранні
виду стягнення слід враховувати
ступінь тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі, який доводиться до відома
працівникові під розписку.

Всі ці вимоги трудового законодавства
відповідачем враховані та виконані при
застосуванні до працівника ОСОБА_5
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення.

За таких обставин, вірним являється
висновок суду про відсутність
передбачених законом підстав для зміни
запису про дату прийняття на роботу
позивача та про зміну формулювання
причин його звільнення.

По справі встановлено, що позивач
працював водієм ПрАТ «Козятинське
АТП-10514» з 30 травня 2012 року по 19 червня
2012 року і за цей час йому була
нарахована заробітна плата: за травень
- 117,84 гр., до виплати - 95,38 гр., за червень -
1275,80 гр., до виплати - 1 113,12 гр. і за липень
- 172,04 гр., до виплати - 139,60 гр. По
видатковому ордеру № 251 від 17.07.2012 року
було виплачено заробітну плату за
червень та розрахункові в сумі 1 252,72 гр.
(а. с. 37 т. 2). Отримання цих коштів
підтвердив позивач.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Виплачену суму за цей період позивач не
оспорив.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у
разі визнання формулювання причин
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. Якщо
неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

Судом не встановлено неправильності
формулювання причин звільнення
позивача ОСОБА_5 із займаної посади
водія в ПрАТ «Козятинське АТП-10514»,
оскільки сформульована у наказі та у
трудовій книжці причина звільнення
працівника відповідає чинному
трудовому законодавству, з посиланням
на відповідний пункт відповідної
статті Кодексу законів про працю
України.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Позивач у судовому засіданні не довів
обставин на підтвердження порушення
його законних прав на працю.

Отже, вірним являється висновок суду
про відмову у задоволенні вимог
позивача про стягнення заробітної
плати за фактично відпрацьовані дні за
період роботи з 13 квітня 2012 року по 19
червня 2012 року та за час вимушеного
прогулу терміном 30 днів за період з 19
червня 2012 року по 18 липня 2012 року, а
також моральної шкоди.

Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
а апеляційна інстанція відповідно до
вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що підстав для задоволення
позову немає, а отже, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про відмову ОСОБА_5 в задоволенні його
позовних вимог, у зв'язку із цим
відсутнє правове обґрунтування для
задоволення апеляційної скарги із
скасуванням рішення суду і ухвалення
нового.

Доводи апеляційної скарги є
безпідставними, не ґрунтуються на
вимогах матеріального закону і не
спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: /підпис/
М.В. Матківська

Судді: /підпис/
В.С. Марчук

/підпис/
Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом:

Суддя:
М.В. Матківська