Справа № 159/6162/13-ц Провадження №
22-ц/773/81/14 Головуючий у 1 інстанції:
Бондар В.М. Категорія: 45 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шоцькій О.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
виконавчого комітету Ковельської
міської ради про визнання рішення
виконкому недійсним, встановлення
порядку користування земельною
ділянкою за апеляційною скаргою
відповідача ОСОБА_2 на рішення
Ковельського міськрайонного суду від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л
а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що її батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6
проживали в АДРЕСА_1. Вона з
відповідачем ОСОБА_2 є рідними братом
та сестрою. Згідно з договором
дарування від 29 квітня 1992 року їх
батько ОСОБА_5 подарував синові ОСОБА_2
53/100 частин житлового будинку за
вказаною адресою, а саме - коридор 1-4
площею 10 кв. м., кімната 1-5 площею 18,1 кв.
м., кімната 1-6 площею 20,8 кв. м., кімната 1-7
площею 16,2 кв. м., коридор 1-2 площею 9,1 кв.
м., комора 1-3 площею 4,2 кв. м.,
господарські приміщення хлів Б-1 та 1/2
хліва Б.

В свою чергу мати ОСОБА_6 подарувала їй
47/100 частин вказаного житлового
будинку, а саме - кухню 1-1 площею 6,2 кв. м.,
коридор 1-2 площею 5,1 кв. м., котельня 1-3
площею 5,6 кв. м., кімната 1-4 площею 19,7 кв.
м., кімната 1-5 площею 15,8 кв. м., літня
кухня В-1, 1/2 частина хліва Б, вбиральня
Д, огорожа та водозабірна колонка
залишились у спільному користуванні.

У 1991 - 1993 роках батько разом зі старшим
братом ОСОБА_1 побудували гараж, однак
відповідного дозволу на його
будівництво в них не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх батько помер.

30 жовтня 1996 року, з метою заволодіння
вказаним гаражем, ОСОБА_2 склав
фіктивний акт добровільного розподілу
земельної ділянки в якому зазначено, що
такий розподіл проведено між ним та
батьком ОСОБА_5 начальником відділу
земельних ресурсів м. Ковеля
Логвіновим В.Г. В подальшому ОСОБА_2
використовуючи вказаний акт звернувся
до виконавчого комітету Ковельської
міської ради про надання йому дозволу
на будівництво гаража. Розпорядженням
міського голови № 807 від 22 листопада 2011
року йому було надано дозвіл на
будівництво гаража АДРЕСА_1, розміром 4,0
м. Ч 8,0 м.

Про існування зазначеного
розпорядження їй стало відомо на
початку грудня 2011 року, коли ОСОБА_2
звернувся до Ковельського
міськрайонного суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
спільною земельною ділянкою, оскільки
не мав вільного доступу до гаража,
якого вважає своєю власністю. Останній
неодноразово звертався до виконавчого
комітету Ковельської міської ради щодо
погодження меж землекористування.
Рішенням цієї ради № 108 від 14 серпня 2013
року було розглянуто та затверджено
протокол узгоджувальної комісії щодо
вирішення земельних спорів і
погодження меж землекористування в
будинку АДРЕСА_1

Вважає, що цією узгоджувальною
комісією не було враховано її законні
права як власника частини будинку і
підсобних приміщень, а також незаконно
прийнято за основу вищезазначений акт
від 30 жовтня 1996 року.

Просила визнати недійсним рішення
виконавчого комітету Ковельської
міської ради від 14 серпня 2013 року № 108 в
частині затвердження протоколу
узгоджувальної комісії від 27 лютого 2013
року щодо вирішення земельного спору
щодо погодження меж по АДРЕСА_1 між
землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
встановити межі землекористування
земельними ділянками між
землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4
згідно з кадастровим планом 2013 року та
стягнути понесені судові витрати.

29.10.13 року позивач збільшила позовні
вимоги, просила визнати недійсним
розпорядження міського голови
Семенюка А.В. від 22.11.1996 року за № 807 про
дачу дозволу на будівництво гаража
ОСОБА_2 розміром 4Х8 м. Знести даний
гараж як самочинно побудований.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 26 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано недійсним рішення виконавчого
комітету Ковельської міської ради № 108
від 14 серпня 2013 року в частині
затвердження протоколу узгоджувальної
комісії від 27 лютого 2013 року щодо
вирішення земельного спору про
погодження меж по АДРЕСА_1 між
землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Стягнуто частково з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 понесені судові витрати у
розмірі 115 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних мотивів.

Частково задовольняючи позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
рішення виконавчого комітету
Ковельської міської ради № 108 від 14.03.2013
року в частині затвердження протоколу
узгоджувальної комісії від 27.02.2013 року
щодо вирішення земельного спору між
сторонами прийняте передчасно, не в
повній мірі відповідає вимогам
земельного законодавства та порушує
права позивача, ставить сторони в
нерівне становище.

Однак, такий висновок є помилковим, не
відповідає фактичним обставинам
справи та не ґрунтується на Законі.

Частиною І статті 15 ЦК України
передбачено право кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільних прав і інтересів судом є
визнання незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхній посадових і
службових осіб.

Згідно з ч. І ст. 21 ЦК України, суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Отже, з системного аналізу положень
цієї норми та положень ч. І ст. 15 ЦК
України вбачається, що підставою
визнання незаконним оскарженого
рішення Ковельської міської ради є
невідповідність його закону і
порушення при цьому прав позивача.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є рідними братом і
сестрою.

Їхнім батькам на праві приватної
власності належав будинок АДРЕСА_1

За життя, батько ОСОБА_5 подарував
відповідачу у справі - ОСОБА_2 57/100
будинку з хлівом Б-І та 1/2 частиною
хліва "б" (а. с. 8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін
ОСОБА_5, що стверджується копією
свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с.
28).

Після смерті батька 47/100 будинку
успадкувала його дружина - матір сторін
ОСОБА_6, однак правовстановлюючих
документів на своє ім'я не виготовляла.

Набувши у власність частину будинку,
ОСОБА_6, відповідно до ст.30 чинного на
той час ЗК 1990 року, набула права
користування частиною земельної
ділянки. Іншим землекористувачем
земельної ділянки був її син - ОСОБА_2

30 жовтня 1996 року між співвласниками
будинку було складено акт розподілу
земельної ділянки та встановлено
порядок користування земельною
ділянкою. В акті зазначено про розподіл
земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
хоча на час складання акта ОСОБА_5
помер. Зазначення в акті прізвища
ОСОБА_5 пояснююється тим, що на той час
матір сторін - ОСОБА_6 не оформила
спадкових прав, і всі документи були на
ім'я батька. Хоча підпис в акті
поставила вона, будучи
землекористувачем частини земельної
ділянки та успадкувавши 47/100
будинковолодіння. Зазначені обставини
встановлені рішенням Ковельського
міськрайонного суду від 23.12.2011 року в
справі № 2/0306/1806/11 (а. с. 23-24).

07.04.1997 року ОСОБА_6 подарувала свою
частину будинку дочці - відповідачу в
справі ОСОБА_4 (а. с. 11).

Таким чином, на час набуття ОСОБА_4
права власності на 47/100 будинку між
попередніми власниками будинку -
ОСОБА_2 і її матір'ю ОСОБА_6 склався
порядок користування земельною
ділянкою на підставі акта розподілу
земельної ділянки від 30 жовтня 1996 року,
згідно з яким в користуванні ОСОБА_2
знаходиться земельна ділянка площею 603
кв.м., в користуванні іншого
співвласника - 535 кв. м (а. с. 14).

Крім того, сторонами не заперечувався
той факт, що спірний гараж станом на 1997
рік вже був збудований.

Норми ст. 30 Земельного Кодексу,
введеного в дію з 15 березня 1991 року, і
чинного на час набуття ОСОБА_4 47/100
будинку з господарськими будівлями і
спорудами, передбачали про перехід у
всіх випадках до нового власника разом
з правом власності на жилий будинок
права власності або права користування
на земельну ділянку при будинку, якою
користувався попередній власник.

Пленум Верховного суду України у п.21
постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» роз'яснив, що,
виходячи з того, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, визначається насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК
(2768-14) бере до уваги цю угоду при
вирішенні спорів як між ними самими,
так і за участю осіб, котрі пізніше
придбали відповідну частку в спільній
власності на землю або на жилий будинок
і для яких зазначена угода також є
обов'язковою. Це правило стосується тих
випадків, коли жилий будинок було
поділено в натурі.

Отже, відповідно до земельного
законодавства визначений
співвласниками жилого будинку порядок
використання земельної ділянки та
розпорядження нею є обов'язковим і для
особи, яка згодом придбала відповідну
частку в спільній власності на цей
будинок.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 22 листопада 2012 року,
постановленого в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні земельною ділянкою,
(а.с.25-26), рішенням апеляційного суду
Волинської області від 10 січня 2013 року
(а.с.55-56) встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 користуються земельною
ділянкою в порядку, встановленому в
акті 1996 році, зокрема, в користуванні
позивача знаходиться 535 кв. м, а в
користуванні ОСОБА_5- 603 кв.м., у
спільному користуванні знаходиться
ділянка площею 97 кв. м.

Протоколом № 6 від 27 лютого 2013 року
виїзного засідання узгоджувальної
комісії щодо вирішення земельних
спорів вирішено погодити межі
земельної ділянки по АДРЕСА_1, при умові
проведення розподілу відповідно до
вищевказаного акту в частині площ
земельних ділянок, які перебувають у
користуванні ОСОБА_2 - 603 кв. м., та ОСОБА_4
- 535 кв. м. (а. с. 16).

Рішенням виконавчого комітету
Ковельської міської ради № 108 від 14
березня 2013 року затверджено протокол №
6 виїздного засідання узгоджувальної
комісії щодо вирішення спорів від 27
лютого 2013 року відмінено п. 4 рішення
виконавчого комітету від 13 вересня 2012
року № 383 «Про затвердження протоколів
узгоджувальної комісії» (а. с. 18).

Тобто, оскарженим рішенням виконкому
Ковельської міської ради затверджено
протокол про вирішення земельного
спору з приводу порядку користування
земельною ділянкою між сторонами, і
такий порядок відповідає тому, який
був встановлений ще попередніми
власниками житлового будинку і
землекористувачами, і якого
дотримуються сторони на даний час.

Частиною І статті 15 ЦК України
передбачено право кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільних прав і інтересів судом є
визнання незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхній посадових і
службових осіб.

Згідно з ч. І ст. 21 ЦК України, суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Отже, з системного аналізу положень
цієї норми та положень ч. І ст. 15 ЦК
України вбачається, що визнання
незаконним оскарженого рішення
виконкому Ковельської міської ради
можливе, якщо воно не відповідає закону
і порушує при цьому права позивача.

Однак, із встановлених обставин справи,
які підтверджуються належними
доказами вбачається, що рішення
виконкому Ковельської міської ради не
суперечить вимогам ст. 88 ЗК України і не
порушує права позивача ОСОБА_4 на
землекористування, а також її прав як
співвласника будинку.

Позивач не подала суду доказів про те,
що рішення виконкому Ковельської
міської ради від 14.08.2013 року, яким
затверджено протокол узгоджувальної
комісії про визначення порядку
користування земельною ділянкою,
ущемляє законні права її як
співвласника, позбавляє її можливості
належно користуватися своєю частиною
будинку, чи фактично виключає її з
числа користувачів спільної земельної
ділянки, або ж суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам і не вказала
вимоги якого закону були порушені
міською радою при прийнятті
оскарженого нею рішення. Вимагаючи
встановлення інших меж
землекористування вона не навела
законних підстав для зміни існуючого
порядку користування й розпорядження
земельною ділянкою. Розташування
земельної ділянки для спільного
користування вздовж земельної ділянки
ОСОБА_4 не порушує та не обмежує її прав
та пояснюється необхідністю
обслуговування відповідачем ОСОБА_2 не
тільки гаража, а й доступу до свого
будинку та відсутністю можливості
влаштувати інший заїзд до будинку та
інших належних йому приміщень виходячи
із конфігурації земельної ділянки та
місця розташування будівель на ній, що
підтверджується актом від 30.10.1996 року,
витягом з кадастрового плану (а.с.14,
а.с.17).

Незгода позивача з розміром земельної
ділянки, який пропонується їй для
ведення городництва не ґрунтується на
законі, оскільки земельна ділянка,
право користування якою набуте
відповідно до ст. 30 ЗК 1990 року, мала
цільове призначення "для
обслуговування і будівництва
житлового будинку", тому вирішення
питання про зміну цільового
призначення відповідно до положень
ст. 12 Земельного Кодексу належить
виключно до повноважень міської
ради.Та обставина, що відповідачу
ОСОБА_2 пропонується надати земельну
ділянку дещо більшого розміру, ніж було
раніше, не порушує прав позивача, так як
внаслідок прийняття рішення
виконкомом Ковельської міської ради
розмір земельної ділянки, якою
користується ОСОБА_4 не зменшився. Крім
того, як позивач, так і відповідач є на
даний час лише землекористувачами,
власником земельної ділянки є
територіальна громада, тому лише
Ковельська міська рада наділена
правом розпорядження такими землями,
визначення площ землекористування,
тощо.

Виходячи із змісту позовної заяви,
ОСОБА_4 доводить про наявність підстав
для встановлення такого порядку
користування, при якому кожна із
земельних ділянок буде відокремлена
одна від одної і потреба у виділенні
земельної ділянки для спільного
користування відпаде зазначаючи, що
така можливість існує за умови
знесення гаража, як самочинної
забудови.

Однак, при вирішенні цього спору суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні позовних вимог в частині
знесення гаража як самочинної забудови
і позивач не оскаржувала рішення,
погодившись з ним. Крім того, з рішення
Ковельського міськрайонного суду від 23
грудня 2011року в справі № 2/0306/1801/2011 року,
яке набрало законної сили, та з
розпорядження Ковельського міського
голови від 22.11.1996 року № 807 вбачається
про безпідставність тверджень
позивача про самовільну забудову
гаража ОСОБА_2 Більше того, дозвіл на
забудову цього гаража і його
будівництво було проведено ще в 1996
році, тобто до того, як ОСОБА_4 стала
співвласником будинку і
землекористувачем.(а. с. 15).

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення не звернув уваги на ці
обставини та безпідставно визнав
недійсним рішення виконкому
Ковельської міської ради, залишивши
поза увагою те, що лише в разі
невідповідності закону та порушення
прав громадян рішення органу місцевого
самоврядування підлягає визнанню
недійсним. Таких обставин під час
розгляду справи судом не встановлено
та не наведено в оскарженому рішенні.

Також, суд помилково в мотивувальній
частині рішення визнає розпорядження
виконавчого комітету Ковельської
міської ради № 807-рв від 22.11.1996 року про
дозвіл на будівництво гаража нікчемним
правочином, оскільки відповідно до
теорії цивільного права розпорядження
виконавчого комітету є правовим актом
індивідуальної дії, і ніякого
відношення до правочинів та критеріїв
їх дійсності не має.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України,
переглядаючи рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, в якій відповідач оскаржив
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог, у зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при вирішенні вказаних позовних
вимог, рішення суду першої інстанції в
оскарженій апелянтом частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
в цій частині про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду від 26 листопада 2013 року в даній
справі в частині задоволення позовних
вимог скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, виконавчого комітету
Ковельської міської ради про визнання
недійсним рішення виконавчого
комітету Ковельської міської ради № 108
від 14 серпня 2013 року в частині
затвердження протоколу узгоджувальної
комісії від 27 лютого 2013 року щодо
вирішення земельного спору про
погодження меж землекористування по
АДРЕСА_1 між землекористувачами ОСОБА_2
та ОСОБА_4

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: