У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

16 квітня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
Суворовського району м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки недійсним за касаційною
скаргою заступника прокурора Одеської
області на рішення апеляційного суду
Одеської області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року заступник прокурора
Суворовського району м. Одеси
звернувся до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що під час
розслідування кримінальної справи,
порушеної 30 жовтня 2008 року за фактом
шахрайських дій за ознаками злочину,
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, було
встановлено, що невідома особі, яка
назвалась ОСОБА_4, 20
вересня 2006 року продала ОСОБА_3 за
договором купівлі-продажу земельну
ділянку, площею 0,49 га, по АДРЕСА_1. Також
встановлено, що ОСОБА_4 не могла укласти
вказаний договір купівлі-продажу, так
як ще у ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. У
Державному земельному кадастрі
відсутні відомості щодо реєстрації
права власності на вказану земельну
ділянку за ОСОБА_4, а рішення
суду, на підставі якого було видано
державний акт на право приватної
власності на спірну земельну ділянку
на ім'я ОСОБА_4, не
ухвалювалося.

У звґязку з наведеним, позивач просив
суд визнати недійсним вище зазначений
договір купівлі-продажу; передати
вказану земельну ділянку державі в
особі Одеської міської ради.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 1 листопада 2012 року,
з урахуванням додаткового рішення суду
від 1 листопада 2012 року,
позов заступника прокурора задоволено.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
площею 0,49 га, розташованої по
АДРЕСА_1, укладений 20 вересня 2006 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
Вирішено передати вказану земельну
ділянку Одеській міській раді.
Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку у
пляжно-парковій зоні гідропарку
«Лузанівка», площею 0,49 га, розташованої
по АДРЕСА_1, шляхом знесення споруд, які
розташовані на вказаній земельній
ділянці.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 23 грудня 2013 року рішення
районного суду скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Одеської області,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що під час
розслідування кримінальної справи
було встановлено, що на час укладення
спірного договору купівлі-продажу
ОСОБА_4 (продавець) померла і не могла
його підписати, тобто оспорений
договір є недійсним.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у позові, апеляційний суд
виходив із того, що позивачем не надано
доказів того, що ОСОБА_4 на час
укладення договору купівлі-продажу вже
померла; крім того, судом не залучено до
участі у справі чоловіка ОСОБА_3,
ОСОБА_6, права якого порушуються, так як
спірна земельна ділянка придбана за
час шлюбу.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що до прокуратури
Суворовського району м.
Одеси надійшла кримінальна справа №
7, що розслідується слідчім
відділом Суворовського районного
відділу Одеського головного
управління Управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області, порушена 30 жовтня 2008 року за
фактом шахрайських дій невстановленої
особи за ознаками злочину,
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Під час розслідування зазначеної
справи встановлено, що невідома особа,
яка назвалася ОСОБА_4, переслідуючи
корисливу мету, використовуючи
підроблений державний акт,
надрукований на бланку серії
РІ № 4789522 на ім'я ОСОБА_4 на право
приватної власності на земельну
ділянку старого зразку, шахрайським
шляхом заволоділа грошима ОСОБА_3,
уклавши з нею 20 вересня 2006 договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
площею 0,49 га, по АДРЕСА_1.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Одеси від 23 вересня 1999 року, на підставі
якого 31 грудня 2000 року Одеська міська
рада видала державний акт на право
приватної власності на землю серії РІ
№ 478952, не ухвалювалося, оскільки за цим
номером 18 травня 1999 року Жовтневий
районний суд м. Одеси розглянув
зовсім іншу справу за позовом ОСОБА_7 до
Управління освіти Одеського міського
виконавчого комітету про стягнення
надбавки за вислугу років.

Відповідно до листа Одеського міського
управління земельних ресурсів від 20
лютого 2008 року в управлінні відсутній
екземпляр державного акту на право
приватної власності на землю, який
надрукований на бланку серії
РІ № 478952 на ім'я ОСОБА_4

З листа державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру» від 3
серпня 2011 року вбачається, що в
автоматизованій системі Державного
земельного кадастру відсутня
інформація щодо реєстрації за ОСОБА_4
права власності на вказану земельну
ділянку.

Згідно з актом судово-медичного
дослідження (обстеження) за №
1641, проведеного з 31 травня 2005 року по 23
червня 2005 року Одеським обласним бюро
судово-медичної експертизи, 29 травня 2005
року труп ОСОБА_4 був захоронений на
цвинтарі «Західний» у м. Одесі, що
свідчить про те, що зазначена особа не
могла вчинити вказаний злочин та
укласти договір купівлі-продажу
вказаної земельної ділянки.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в позові, апеляційний суд
послався на те, що позивачем не надано
доказів того, що ОСОБА_4 на час
укладення спірного договору
купівлі-продажу вже померла і вважав,
що вона або її правонаступники (якщо
вона померла) мають бути залучені до
участі у справі.

Разом з тим, у матеріалах справи
наявний висновок спеціалізованої
державної установи, яка здійснювала
дослідження трупу ОСОБА_4 (а.с. 21 -
24).

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не
врахував вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст.
57-59, 64, 316 ЦПК України про те, що рішення
суду не може грунтуватись на
припущеннях, а всі докази оцінюються у
сукупності і жоден з них не має для суду
наперед встановленого значення. При
цьому, відхиляючи одні докази і беручи
за основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що апеляційним судом
зроблено не було, мотивів неприйняття
доказів, наданих позивачем, судом не
зазначено, оцінку їм не дано.

Отже, оскільки судом встановлено, що
право власності ОСОБА_4 на спірну
земельну ділянку не виникло, відтак, її
можливі спадкоємці не могли набути
прав на неї.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача у разі, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом (ст. 388 ЦК України).

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України апеляційний суд не
встановив, чи набула ОСОБА_3 права
власності на спірну земельну ділянку.
Зазначивши про те, що права чоловіка
ОСОБА_3 порушені, оскільки спірне майно
придбано за час шлюбу, апеляційний суд
не врахував, що він не був стороною
договору, своїх позовних вимог на
нерухоме майно не пред'являв.

Прохання касаційної скарги про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін задоволене бути не
може, оскільки суд апеляційної
інстанції рішення суду щодо законності
й обґрунтованості не перевірив, а
скасував його лише з процесуальних
підстав.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
Одеської області задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 23 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

М.Є. Червинська

В.А. Черненко