Справа № 750/82/14 Провадження № 22-ц/795/880/2014
Головуючий у I інстанції -Супрун О. П.
Доповідач - Шитченко Н. В.Категорія -
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Литвиненко І.В., Страшного М.М.,

при секретарі - Рудик І.І.,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 12
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, компенсації
за невикористану відпустку, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 12 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
позивача 4723,46 грн. заборгованості по
заробітній платі; 2790,63 грн. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні та 324,21 грн. грошової
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповноту з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити її вимоги в повному
обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом першої інстанції
безпідставно взяті до уваги покази
свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно
графіку робочого дня позивача.

Апелянт зазначає, що суд прийшов до
необґрунтованого висновку щодо
наявності між нею та роботодавцем
угоди з приводу неповного робочого дня,
оскільки жодних належних письмових
доказів на підтвердження вказаного
факту відповідачем не надано.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга містить посилання на
те, що висновок районного суду про
доведеність несвоєчасного проведення
з позивачем розрахунку при звільненні
є хибним, оскільки спростовується
наданими роботодавцем письмовими
доказами та показами свідків.

Апелянт стверджує, що звернення ОСОБА_1
з позовом до суду є умисним
спотворенням дійсних обставин та
спробою повторного отримання грошових
коштів.

В письмових запереченнях ОСОБА_2, не
погоджуючись з мотивами та доводами
апеляційної скарги ОСОБА_1, просить
відхилити її.

Вислухавши суддю-доповідача,
заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційні
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду залишенню без змін,
враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що в судовому засіданні знайшов
підтвердження факт не проведення
роботодавцем з позивачем повного
розрахунку в день звільнення.
Відповідачем не надано належних
доказів на спростування вказаної
обставини. Визначаючи розмір
заборгованості станом на день
звільнення позивача, суд дійшов до
висновку, що ОСОБА_2, враховуючи
4-годинний робочий день ОСОБА_1, повинен
виплатити останній заборгованість по
зарплаті в сумі 4723,46 грн., її середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні за період з 30 листопада
2013 року по 11 березня 2014 року, розмір
якого вирахуваний судом в сумі 2790,63 грн.
та компенсацію за невикористані дні
щорічної відпустки в розмірі 324,21 грн.

З таким висновком районного суду
погоджується апеляційний суд, оскільки
він ґрунтується на матеріалах справи
та відповідає вимогам чинного
законодавства, виходячи з наступного.

Встановлено, що 08 квітня 2013 року між
ОСОБА_2 (фізичною особою, яка
використовує найману працю) та ОСОБА_1
було укладено трудовий договір, згідно
якого останню було прийнято на посаду
продавця непродовольчих товарів та
встановлено 2-1 тарифний розряд згідно
постанови КМУ від 30 серпня 2002 року № 1298
(а.с. 3). 30 листопада 2013 року позивачка
звільнена за угодою сторін на підставі
п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 2).

Згідно п. 3 укладеного між сторонами
договору ОСОБА_2 був зобов'язаний
проводити оплату праці позивача за
тарифним коефіцієнтом 1,06 до
мінімальної заробітної плати 1147 грн.

Звернувшись з позовом до суду, ОСОБА_1
зазначала, що за весь час роботи у
відповідача заробітної плати не
отримувала, внаслідок чого утворилась
заборгованість в сумі 9446,92 грн., яка при
звільненні виплачена їй не була.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 ЗУ
«Про оплату праці» заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, погодженим з
виборним органом первинної
профспілкової організації чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом, але не
рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Стороною відповідача визнано, що
станом на 30 листопада 2013 року - день
звільнення ОСОБА_1, їй заборговано
кошти в розмірі 4422,83 грн. за період
квітень-листопад 2013 року, що
підтверджується даними відомості
нарахованої заробітної плати та
компенсації за невикористану
відпустку (а.с. 33). Стверджуючи про
виплату працівнику при звільненні
вказаної суми, відповідач не надав
жодних належних доказів на
підтвердження повного розрахунку з
позивачем по заробітній платі.
Посилання відповідача на покази
свідків з приводу виплаченою позивачу
заробітної плати правильно не були
взяті судом першої інстанції до уваги,
оскільки відповідно до положень ст. 59
ЦПК України обставини справи, які за
законом мають підтверджуватись
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами. Отже, покази свідків в даному
випадку не є тими належними доказами,
що підтверджують факт проведення з
позивачем повного розрахунку за
відсутності інших доказів.

Визначаючи розмір заробітної плати,
яка підлягає виплаті позивачу, суд
першої інстанції обґрунтовано прийшов
до висновку, що розрахунок повинен
проводитись виходячи з 4-годинного
робочого дня. З матеріалів справи, а
саме, податкових розрахунків сум
доходу, нарахованого (сплаченого) на
користь платників податку, і сум
утриманого з них податку та відомостей
про нарахування заробітної плати
(доходу) застрахованим особам (а.с. 22-24,
25-31), вбачається, що усі податки та збори
роботодавцем сплачувались з
розрахунку заробітної плати позивача
573,5 грн., тобто за 4-годинний робочий
день. Вказаний графік роботи позивача
підтверджується табелями обліку
використання робочого часу за
квітень-листопад 2013 року (а.с. 34-49).

На підтвердження того, що вона
працювала у відповідача протягом
повного 8-годинного робочого дня, ні до
районного суду, ні до суду апеляційної
інстанції позивачем належних доказів
не надано, отже і доводи апеляційної
скарги в цій частині не заслуговують на
увагу колегії суддів. Посилання
позивача щодо тривалості робочого
часу, які закріплені в укладеному між
сторонами трудовому договорі, не
можуть бути взятими до уваги, оскільки
умовами цього договору лише
встановлено підсумований облік
робочого часу з погодинною оплатою за
відпрацьований час, але не більше 40
годин на тиждень.

Відповідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП
України, в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

На думку апеляційного суду, висновок
районного суду про наявність вини
відповідача у виникненні
заборгованості по зарплаті є вірним та
обґрунтованим. Розрахунок середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні проведений згідно з
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №
100, та визначений в розмірі 2790,63 грн.

Також є правильним висновок районного
суду щодо необхідності виплати
позивачу компенсації за невикористані
дні щорічної відпустки.

Згідно положень ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.
Умовами трудового договору тривалість
щорічної оплачуваної відпустки ОСОБА_1
визначена 24 дні. По справі встановлено
та не заперечувалось відповідачем, що
остання не скористалася своїм правом
на щорічну відпустку, а отже при
звільненні мала право на отримання
компенсації за невикористану її
частину в кількості 16 календарних днів,
яка вірно розрахована судом в сумі 324, 21
грн.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про необхідність часткового
задоволення позову про стягнення з
відповідача заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та компенсації за
невикористану відпустку.

Враховуючи наведені обставини,
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що доводи апеляційних скарг не
ґрунтуються на нормах права, рішення
суду першої інстанції ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права і підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 12 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили

Головуючий:Судді: