АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/752/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 21, 2 Бащенко С.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Храпко В. Д. РІШЕННЯ
24 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоХрапко В. Д. суддівНовіков
О. М. , Дмитренко М. І. при
секретаріЯремич В.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 28 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Черкаська
міська рада, Перша Черкаська державна
нотаріальна контора, приватний
нотаріус ОСОБА_9 про визнання договору
дарування недійсним, поділ спадкової
частини будинку, визнання права
власності на частину будинку з
надвірними господарськими спорудами,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, -
в с т а н о в и л а :
В листопаді 2008 року ОСОБА_6 пред'явив
позов до ОСОБА_7 про поділ частини
житлового будинку та земельної
ділянки. В обґрунтування своїх вимог
вказував, що, являється в порядку
спадкування власником 23/100 частини
домоволодіння з прибудовами та
надвірними спорудами по АДРЕСА_1.
Відповідачеві належить 77/100 частин
будинковолодіння на підставі договору
дарування від 23.12.1998 року та свідоцтв
про право на спадщину за законом від
04.10.2000 року та від 22.01.2008 року. За
вказаним домоволодінням по АДРЕСА_1
була закріплена земельна ділянка
площею 600 кв.м., яка була виділена в
постійне користування рішенням
міської ради № 250 від 22.03.1956 року.
Після смерті батьків, відповідач
проживає в даному домоволодінні в кв.
АДРЕСА_2 , а з виходу на АДРЕСА_1
встановив нові замки та заселив
квартиронаймачів і позивач не має
можливості користуватися будинком,
надвірними спорудами та земельною
ділянкою, чим порушує його права як
власника частини будинку.
З таких підстав ОСОБА_6 просив суд
поділити частину житлового будинку, а
саме : кв. НОМЕР_1 з надвірними спорудами
та земельну ділянку, яка належала
батькам по АДРЕСА_1, між ним та ОСОБА_7 в
Під час розгляду справи позивач
неодноразово збільшував свої позовні
В травні 2012 року остаточно
уточнив свої позовні вимоги і просив
визнати недійсним договір дарування
27/50 частин жилого будинку укладений 23
грудня 1998 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_7;
визнати недійсним договір дарування
27/50 частин жилого будинку укладений 27
березня 2009 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8;
визнати за ним право власності на 27/50
частину жилого будинку; розділити
жилий будинок, виділивши йому 27/50
частку; встановити порядок
користування земельною ділянкою;
вселити його в жилий будинок; стягнути
із ОСОБА_7 на його користь 12 000 грн. за
здачу в найм частину жилого будинку;
стягнути із ОСОБА_7 на його користь 10 000
грн. моральної шкоди.
Справа судами розглядалась
Рішенням Соснівського районного
суду м. Черкаси від 28 січня 2014 року
ОСОБА_6 в задоволенні позову -
відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
просить рішення суду скасувати, як
незаконне та постановлене із
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а висновки суду
не відповідають обставинам справи і
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія проходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги по наступних
підставах:

Відмовляючи в задоволенні позову в
повному об'ємі, суд першої інстанції
виходив із того, що всі позовні вимоги є
безпідставними.

Проте повністю з такими висновками не
можна погодитись, оскільки суд дійшов
до них з порушенням норм матеріального
і процесуального права.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Із матеріалів справи випливає, що
позивач ОСОБА_6 є власником 23/100 часток
жилого будинку по АДРЕСА_1 Вказаний
жилий будинок знаходиться в спільній
частковій власності сторін.

У силу положень ст.ст. 21, 24,41 Конституції
України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, в тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування та
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

Поскільки позивач є співвласником
жилого будинку, то він має право на
вселення в цей будинок, щоб міг реально
володіти і користуватися своєю
власністю.

Тому висновок суду про відмову в
задоволенні позову в цій частині не
відповідає нормам матеріального права.

Що стосується відмови в задоволенні
позову в іншій частині, то суд першої
інстанції постановив його з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, і в
апеляційній скарзі неоспорюється, що 23
грудня 1998 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_7 було
укладено договір дарування 27/50 часток
жилого будинку. Вказаний договір
дарування укладений із дотриманням
норм матеріального права. Позивач
тривалий час під час розгляду справи не
оспорював вказаний договір дарування ,
як і не оспорює рішення суду першої
інстанції в цій частині.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 24
постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року роз'яснив, що в разі , якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України
вважаються і майнові права.

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України ( яка
діяла на час укладення договору) якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Судом установлено, що 27 березня 2009 року
між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було укладено
договір дарування 27/50 частини жилого
будинку і в той же час було здійснено
державну реєстрацію цього договору. З
цього моменту у ОСОБА_8 виникло право
власності на зазначену частину жилого
будинку, яке він зареєстрував в БТІ.

Таким чином, оскільки на підставі
укладеного договору дарування у ОСОБА_8
виникло право власності на частину
жилого будинку, то суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у визнанні цього
договору недійсним через його
фіктивність.

Правильно прийшов суд і до висновку про
відмову в задоволенні позову в частині
розділу жилого будинку.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що
виділ в натурі частини неподільної
речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення ( ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її
цільового призначення, є подільною ( ч. 1
ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183,
358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти
висновку, що виділ часток (поділ) жилого
будинку, що перебуває у спільній
частковій власності, є можливим, якщо
кожній зі сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру) або у
разі, коли є технічна можливість
переобладнання будинку в ізольовані
квартири, які за розміром відповідають
розміру часток співвласників у праві
власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий,
але з відхиленням від розміру
ідеальних часток співвласників з
урахуванням конкретних обставин поділ
(виділ) може бути проведений зі зміною
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації співвласнику,
частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки
або поділу будинку в натурі, який
перебуває у спільній частковій
власності, є розмір часток
співвласників та технічна можливість
виділу частки або поділу будинку
відповідно до часток співвласників.

Оскільки у частини спільної часткової
власності мають рівні права стосовно
спільного майна пропорційно своїй
частці в ньому, суд , здійснюючи поділ
майна в натурі (виділ частки), повинен
передати співвласнику частки жилого
будинку та нежилих будівель, яка
відповідає розміру й вартості його
частки, якщо це можливо без завдання
неспівмірної шкоди господарському
призначенню будівлі. Під неспівмірною
шкодою господарського призначення
слід розуміти суттєве погіршення
технічного стану жилого будинку,
перетворення в результаті
переобладнання жилих приміщень у
нежитлові, надання в рахунок частки
приміщень, які не можуть бути
використані як житлові через невеликий
розмір площі або через неможливість їх
використання ( відсутність денного
світла тощо).

Відповідно до висновку комісійної
судової будівельно-технічної
експертизи від 01.10.2013 року реальний
розподіл домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом
проведення реконструкції
(перепланування і переобладнання)
приміщень житлового будинку з метою
влаштування трьох ізольованих квартир
у відповідності до ідеальних часток
співвласників не можливо.

Судом першої інстанції правильно не
взято до уваги висновок експертизи від
25 березня 2009 року. Поскільки даним
висновком розділявся жилий будинок на
два співвласники, а на час вирішення
судом справи стало три співвласника.
Також згідно цього висновку експертизи
пропонується розділ з відступом від
ідеальних часток сторін на 5%.

Оскільки від вирішення питання про
виділ частки ( поділ будинку) залежить
вирішення спору щодо земельної
ділянки, то поскільки неможливо
провести такий розділ, то і не можливо
на даний час встановити порядок
користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не надав суду будь-яких
доказів, що підтверджують отримання
відповідачем ОСОБА_7 коштів за здачу в
найм частину жилого будинку.

Суд першої інстанції також правильно
відмовив у відшкодуванні моральної
шкоди. Позивач не надав доказів, які б
підтверджували надання йому моральної
шкоди.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» та вимог ст. 23 ЦК України спори
про відшкодування моральної шкоди
розглядаються, коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди.

Ураховуючи те, що законом не
передбачено стягнення моральної шкоди
в правовідносинах, що виникли між
сторонами, позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку про зміну судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити
частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 28 січня 2014 року змінити.

Вселити ОСОБА_6 в жилий будинок по
АДРЕСА_1

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з часу проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :