Єдиний унікальний номер 205/5365/13-ц
№ 2-205/403/2014
№ 205/5365/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Приходченко О.С.

при секретарі
Король Т.А.

розглянувши в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах свого малолітнього сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 та
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, треті особи
Регіональне відділення Фонду
державного майна України в
Дніпропетровській області та орган
опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
про виселення та зобов'язання вчинити
певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Дніпровськпромбуд» 25 червня
2013 року звернулося до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в
інтересах малолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, треті особи
регіональне відділення Фонду
державного майна України в
Дніпропетровській області та Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області про виселення та зобов'язання
вчинити певні дії.

Ухвалою судді Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
8 липня 2013 року позов було залишено без
руху, а позивачу запропоновано
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали усунути недоліки, з метою
усунення яких 24 липня 2013 року позивачем
було подано позовну заяву з додатками.

У зв'язку з тим, що недоліки в
позовній заяві було усунуто не в
повному обсязі, ухвалою судді
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 1 серпня 2013 року
позов повторно було залишено без руху,
а позивачу запропоновано протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали
усунути недоліки, з метою усунення яких
14 серпня 2013 року позивачем було подано
позовну заяву з додатками.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 жовтня 2013 року
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, було залучено
орган опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради.

Позивач в своєму позові, а у ході
судового засідання представник
позивача, посилалися на те, що ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають в
кімнаті АДРЕСА_1. Приміщення на
третьому поверсі, в якому проживають
відповідачі, зазначено в технічному
паспорті, як п. 52, площею 30 м2, а також
самовільно зайнята кімната - п. 51 - 30,5 м2
є кімнатами відпочинку, не відносяться
до житлових, знаходиться в будівлі
санаторія-профілакторія, який належить
позивачу на праві колективної
власності. Згідно висновку про
технічний стан будівельних
конструкцій будівлі, який було
виконано Придніпровською державною
академією будівництва і архітектури -
науково-консалтингового підприємства
«Стеконік, ЛТД» приміщення, в яких
мешкають відповідачі, знаходяться в
аварійному стані, є небезпечними для
проживання в них людей, інші приміщення
є непридатними для нормальної
експлуатації. Крім того, в будівлі
відсутні душові кімнати та
газопостачання. У зв'язку з зазначеними
обставинами, позивач запропонував
відповідачам переселитися в кімнати
НОМЕР_1, НОМЕР_2 гуртожитку, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, і який
є державним житловим фондом,
знаходиться на балансі позивача,
обладнаний душовими кімнатами,
кухнями, відповідає санітарним нормам,
але відповідачі відмовилися від
добровільного переселення. Позивач у
своєму позові, а у ході судового
засідання його представник, просили
суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 з кімнат НОМЕР_3,
НОМЕР_4, яка розташована в будівлі
санаторія-профілакторія на АДРЕСА_1, в
надані їм житлові приміщення кімнати
НОМЕР_1, НОМЕР_2 гуртожитку, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на
підставі ордера ПАТ
«Дніпровськпромбуд» № 1690 від 10 червня
2013 року; зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 за адресою:
АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів
судовий збір у розмірі 229 гривень 40 коп.

Відповідачі ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах свого
малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, а також їх представники,
позовні вимоги не визнавали, просили у
їх задоволенні позивачу відмовити.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлялися
належним чином, про причини своєї
неявки суд не повідомили. Суд вважає
можливим розгляд справи за відсутності
відповідачів.

Представник відповідача Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області у судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
відповідач повідомлявся належним
чином, про причини неявки свого
представника суд не повідомив. Суд
вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника відповідача.

Представник третьої особи
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи третя особа
повідомлялася належним чином, у своїх
письмових поясненнях посилалася на те,
що в процесі приватизації ОП
«Дніпровськпромбуд» до складу майна,
що не підлягає приватизації, увійшов
державний житловий фонд, у тому числі і
гуртожиток, який розташований за
адресою: АДРЕСА_2, який залишився у
державній власності на балансі
позивача. У зв'язку з цими обставинами,
вибір та забезпечення способу і умов
подальшого використання такого майна в
межах чинного законодавства належить
уповноваженому органу - державним
органам приватизації. Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Дніпропетровській області,
як орган управління об'єктом
державного житлового фонду - АДРЕСА_2,
згоди на вселення до нього не надавало.
Крім того, рішенням господарського
суду Дніпропетровської області від 3
вересня 2012 року, яке постановою Вищого
господарського суду України від 5
березня 2013 року було залишено без змін,
ПАТ «Дніпровськпромбуд» було
зобов'язано передати до комунальної
власності тергромади в особі
Дніпропетровської міськради об'єкти
державного житлового фонду, у тому
числі і гуртожиток, розташований за
адресою: АДРЕСА_2, а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд»; Дніпропетровську
міськраду зобов'язано прийняти до
комунальної власності тергромади від
ПАТ «Дніпровськпромбуд» об'єкти
державного житлового фонду, у тому
числі і гуртожиток, розташований за
адресою: АДРЕСА_2, а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд». На теперішній час
накази, які було видано з метою
виконання зазначеного рішення,
знаходяться на виконанні Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у
Дніпропетровській області.

Представник третьої особи органу опіки
та піклування Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи третя особа
повідомлялася належним чином, про
причини неявки свого представника суд
не повідомила.

Вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи, оцінивши надані та
добуті докази, суд вважає позовну заяву
такою, що не підлягає задоволенню за
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було
видано ордер № 1346 на право займання з
родиною з 3-х осіб: ОСОБА_1 - головний
наймач, ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_4 - син,
житлової площі АДРЕСА_1, розміром 30 м2
(а.с. 123).

Відповідно до наказу № 20 від 2 грудня 2002
року, прийнятого на підставі рішення
спільного засідання адміністрації та
профкома ВАТ «Дніпровськпромбуд»,
сім'ї ОСОБА_1, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_1, було дозволено розширити
житлову площу за рахунок звільненої
кімнати НОМЕР_3 (а.с. 122).

Згідно висновку про технічний стан
будівельних конструкцій будівлі,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
затвердженого директором НКП
«Стеконік, ЛТД» 23 січня 2006 року,
встановлено, що технічний стан в
приміщеннях віднесено до категорії ІІІ
(непридатне для нормальної
експлуатації) та до категорії ІV
(аварійне) та зроблено висновок, що без
капітального ремонту приміщення не
придатні для житла (а.с. 22-23).

Висновком з обстеження технічного
стану несучих і огороджуючих
конструкцій будівлі житлового будинку
АДРЕСА_1, яке було виконано у лютому 2014
року і затверджено ректором ПДАБіА,
було встановлено, що перетинки, крівля,
дверні і віконні заповнення
знаходяться у задовільному стані,
відповідають категорії К-ІІ;
конструкції крівлі, фундаментів та
стін відповідають категорії ІІІ з
осередками, які потребують поточного і
капітального ремонту; конструкції
міжповерхових і горищних перекриттів
за період експлуатації зазнали
значного фізичного зносу, потребують
капітального ремонту (а.с. 189-217).

Рішенням засідання адміністрації і
профспілкової організації ПАТ
«Дніпровськпромбуд», яке відбулося 10
червня 2013 року, було ухвалено: у зв'язку
з аварійністю будівлі
санаторію-профілакторію за адресою:
АДРЕСА_1, переселити ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 в
кімнату НОМЕР_1, розміром 17,2 м2, і
кімнату № НОМЕР_2, розміром 17,8 м2,
загальною площею 35 м2, в гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_2, та видати ордер на
житлову площу (а.с. 25).

На підставі сумісного рішення
адміністрації і профспілки ПАТ
«Дніпровськпромбуд» від 10 червня 2013
року на ім'я ОСОБА_1 було видано ордер №
1690 від 10 червня 2013 року на житлові
приміщення у гуртожитку та надано
право займати, з родиною з чотирьох
осіб, житлову площу у гуртожитку
АДРЕСА_3, кімнати НОМЕР_1, розміром 17,2 м2,
і кімнату № НОМЕР_2, розміром 17,8 м2,
загальною площею 35 м2 (а.с. 24).

Відмовляючи в задоволені позову суд
виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
права, свободи та інтереси, фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

У своїх вимогах позивач просить суд
виселити відповідачів із займаних ними
приміщень. Разом з цим, судом
встановлено, що такі спірні приміщення
мають статус нежитлових. Такий
висновок суду ґрунтується на оцінці у
сукупності наступних письмових
доказах. Так, відповідно до довідки про
місце проживання та склад сім'ї № 1-14/9-138
від 10 червня 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4,
зареєстровані та проживають в будівлі
санаторію-профілакторію за адресою:
АДРЕСА_1, кімната відпочинку АДРЕСА_1 з 10
вересня 2002 року (а.с. 7).

Згідно плану приватизації орендного
підприємства «Дніпровськпромбуд»,
затвердженого начальником
Регіонального відділення Фонду
держмайна України по
Дніпропетровській області 7 серпня 1995
року, приміщення за адресою: АДРЕСА_1, не
відноситься до категорій житлові
будинки та гуртожитки. Зазначена
будівля є об'єктом
соціально-побутового значення,
створеного за рахунок фонду
соціального розвитку, та має статус
санаторію-профілакторію (а.с. 9-13). Актом
передачі державного нерухомого майна у
статутний фонд ВАТ
«Дніпровськпромбуд», правонаступником
якого, відповідно до Статуту є ПАТ
«Дніпровськпромбуд» (а.с. 98-110), від 23
червня 1998, затвердженого заступником
начальника Регіонального відділення
Фонду держмайна України по
Дніпропетровській області 24 червня 1998
року, будівля за адресою: АДРЕСА_1,
передавалася до статутного фонду
підприємства, як
санаторій-профілакторій (а.с. 14).

Також реєстраційним посвідченням на
об'єкти нерухомого майна, які належать
юридичним особам, від 4 лютого 1999 року
ДБТІ посвідчено, що частина будівлі
санаторію-профілакторію під літ. А-4
загальною площею - 3 549,8 м2, розташована
за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована за
ВАТ «Дніпровськпромбуд»,
правонаступником якого є ПАТ
«Дніпровськпромбуд» (а.с. 98-110), на праві
колективної власності на підставі
наказу № 12/01-3ВП регіонального відділу
Фонду державного майна України по
Дніпропетровській області, акт
передачі нерухомого майна від 24 червня
1998 року. Об'єкт АДРЕСА_1 складається з
частини будівлі
санаторію-профілакторію літ. А-4: підвал
- поз. 1-5, 12-32; перший поверх - поз. 6-19, 22-34,
42-47; другий поверх - поз.1-33; третій
поверх - поз. 33а, 34-38, 40-67, 68а; четвертий
поверх - поз. 68-п (а.с. 21).

Технічним паспортом з реєстровим
номером № 9501779 від 23 липня 2007 року
частина будівлі за адресою: АДРЕСА_1, є
санаторієм-профілакторієм, а кімнати
НОМЕР_5, НОМЕР_6, площею 30,5 м2 і 30 м2
відповідно, є кімнатами відпочинку (а.с.
15-17).

Таким чином, з урахуванням зазначених
обставин вбачається, що зайняті
відповідачами приміщення не віднесені
до житлового фонду, як наслідок є
нежитловими, а тому до правовідносин з
приводу володіння та користування
таким спірним майном слід
застосовувати норми цивільного, а не
житлового законодавства.

Такий висновок суду повністю
кореспондується із правовими
позиціями Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, викладеними в
ухвалі Судової палати з цивільних
справ від 6 лютого 2013 року по справі №
6-47321 св 12, за позовом ПАТ
«Дніпровськпромбуд»» до ОСОБА_9 за
аналогічними даній цивільній справі
предметом та підставою позову.

Суд з вказаного приводу зауважує, що
виселення є способом захисту
порушеного житлового, а не цивільного
права, та передбачений нормами ЖК
України, які регламентують суспільні
відносини, що склалися з приводу
користування виключно житловими
приміщеннями.

Способи захисту цивільних прав
передбачені статтею 16 ЦК України, ними
згідно частини 2 зазначеної норми є: 1)
визнання права; 2) визнання правочину
недійсним; 3) припинення дії, яка
порушує право; 4) відновлення становища,
яке існувало до порушення; 5) примусове
виконання обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Таким чином, у контексті врегулювання
спірних правовідносин, що виникли між
сторонами по даній цивільній справі,
нормами виключно цивільного
законодавства, позбавлення права
користування майном у вигляді
нежитлового приміщенням може
відбуватись шляхом пред'явлення
негаторного позову щодо усунення
перешкод у здійсненні власником права
користування та розпорядження таким
майном, а не позову про виселення осіб.

Суд не може взяти до уваги посилання
позивача в описовій частині позову на
ст. ст. 319, 322 ЦК України, оскільки суд,
керуючись принципом диспозитивності
цивільного судочинства, розглядає
справу виключно в межах позовних вимог,
заявлених сторонами (ст. 11 ЦПК України).
Оскільки предмет даного позову
відображає волевиявлення позивача
щодо застосування до відповідачів
способу захисту права, яке
врегульоване житловим, а не цивільним,
законодавством, то суд вимушений
розглядати дану цивільну справу
виключно в контексті таких позовних
вимог.

Судом було роз'яснено представнику
позивача право на зміну підстави та
предмету позову, однак сторона
позивача цим правом не скористалася,
наполягала на розгляді заявленого
позову про виселення відповідачів зі
спірного нежитлового приміщення.

З урахуванням зазначених обставин, а
також враховуючи, що ст. 16 ЦК України не
передбачено такого способу захисту
цивільних прав як виселення, суд
доходить висновку, що зазначені вимоги
позивача в обраний ним спосіб захисту
порушеного права задоволенню не
підлягають, оскільки обраний спосіб
захисту порушеного права є підставою
для відмови в позові в цій частині.

Що стосується позовних вимог про
вселення відповідачів до житлових
кімнат у будівлі гуртожитку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, суд
зазначає про наступне.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 3
вересня 2012 року, яке постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 27 листопада 2012
року і постановою Вищого
господарського суду України від 5
березня 2013 року було залишено без змін,
ПАТ «Дніпровськпромбуд» було
зобов'язано передати до комунальної
власності тергромади в особі
Дніпропетровської міськради об'єкти
державного житлового фонду, у тому
числі і гуртожиток, розташований за
адресою: АДРЕСА_2, а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд»; Дніпропетровську
міськраду зобов'язано прийняти до
комунальної власності тергромади від
ПАТ «Дніпровськпромбуд» об'єкти
державного житлового фонду, у тому
числі і гуртожиток, розташований за
адресою: АДРЕСА_2, а також об'єкти
інженерної інфраструктури, що їх
обслуговують, які не увійшли до
статутного фонду ВАТ
«Дніпровськпромбуд» (а.с. 233-245). На
теперішній час зазначене рішення
знаходиться на стадії виконання в
Управлінні державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Дніпропетровській області.

Також згідно довідки № 1-14/9-137 від 10
червня 2013 року будівля гуртожитку, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, є
державною власністю і знаходиться на
балансі ПАТ «Дніпровськпромбуд» (а.с. 6).

Форму спеціального ордера встановлено
Примірним положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, при цьому
ордер на жилу площу в гуртожитку
дійсний протягом 30 днів.

Зазначені обставини свідчать про те, що
станом на час розгляду справи по суті
такий ордер на поселення відповідачів
втратив чинність, позивач не є
власником гуртожитку, що розташований
за адресою: АДРЕСА_2, та не є
адміністрацією підприємства, де
працюють відповідачі, тому не має
повноважень розпоряджатись такими
житловими приміщеннями. За таких
обставин, виданий ПАТ
«Дніпровськпромбуд» ордер на
поселення до такого гуртожитку не
породжує для сторін по справі певних
юридичних прав та обов'язків, у тому
числі і прав відповідачів на зайняття
житлових кімнат, а для позивача
обов'язку з надання їм житлових кімнат
у будівлі гуртожитку, яка розташована
за адресою: АДРЕСА_2. Відтак позов в цій
частині також не ґрунтується на
вимогах закону, а тому задоволенню не
підлягає.

Крім того, актом обстеження умов
проживання за адресою: АДРЕСА_2, було
встановлено, що на даний час в
гуртожитку немає умов для проживання
родин з малолітніми та неповнолітніми
дітьми, оскільки кухня знаходиться у
занедбаному стані; в кімнаті для
прасування відсутня подача гарячої
води, на стелі та стінах грибок,
штукатурка та кахель відвалені; у
туалетних кімнатах стеля, стіни та
підлога в занедбаному стані, деякі
двері зламані; у підвальному
приміщенні розташована душова кімната,
в якій є два крани з гарячою та холодною
водою, гаряча вода подається з
водонагрівача об'ємом 200 літрів, душова
кімната передбачена для
обслуговування усього гуртожитку;
кімнати для зберігання у гуртожитку
дитячих візочків не передбачені (а.с.
224). Відтак переселення до такого
гуртожитку відповідачів з малолітніми
дітьми суперечило б інтересах таких
малолітніх осіб через непридатність
такого приміщення для проживання
дітей.

Не може суд погодитись і з доводами
представника позивача щодо
необхідності відселення відповідачів
зі спірного приміщення начебто у
зв'язку з аварійністю такої будівлі.

На підставі ст. 7 ЖК України непридатні
для проживання жилі будинки і жилі
приміщення переобладнуються для
використання в інших цілях або такі
будинки зносяться за рішенням
виконавчого комітету обласної, міської
(міста республіканського
підпорядкування) Ради народних
депутатів. Порядок обстеження стану
жилих будинків з метою встановлення їх
відповідності санітарним і технічним
вимогам та визнання жилих будинків і
жилих приміщень непридатними для
проживання встановлюється Радою
Міністрів Української РСР.

Пунктом 5 постанови Ради Міністрів
Української РСР № 189 від 26 квітня 1984
року "Про порядок обстеження стану
жилих будинків з метою встановлення їх
відповідності санітарним та технічним
вимогам та визнання жилих будинків і
жилих приміщень непридатними для
проживання", яка є чинною на теперішній
час, встановлено, якщо під час
обстеження стану жилих будинків буде
виявлено невідповідність санітарним і
технічним вимогам цих будинків (жилих
приміщень), яку можливо і доцільно
усунути шляхом проведення
капітального ремонту,
житлово-експлуатаційна організація
вирішує в установленому порядку
питання про проведення такого ремонту.
В разі неможливості або недоцільності
проведення капітального ремонту
житлово-експлуатаційна організація
вносить до виконкому районної, міської,
районної у місті Ради народних
депутатів пропозицію про визнання
жилого будинку (жилого приміщення)
таким, що не відповідає вказаним
вимогам і є непридатним для проживання.
При цьому додаються такі документи: а)
акт обстеження стану жилого будинку з
відповідним висновком; б) технічний
паспорт жилого будинку з даними про
його фізичну зношеність; в) висновок
проектної або науково-дослідної
організації (при необхідності) щодо
технічного стану жилого будинку
(жилого приміщення) та про неможливість
або недоцільність проведення
капітального ремонту будинку (жилого
приміщення); г) висновок органу або
закладу санітарно-епідеміологічної
служби щодо відповідності жилого
будинку (жилого приміщення) санітарним
вимогам.

Для обстеження стану жилих будинків,
зазначених в абзаці другому пункту 5
цього Положення, виконавчий комітет
відповідної місцевої Ради народних
депутатів призначає комісію в такому
складі: заступник голови виконавчого
комітету місцевої Ради (голова
комісії), начальник управління
(відділу) житлового (комунального)
господарства виконавчого комітету
місцевої Ради (заступник голови
комісії), представник органу або
закладу санітарно-епідеміологічної
служби, представник відділу
(управління) у справах будівництва і
архітектури виконавчого комітету
місцевої Ради або районний архітектор,
представник органу державного
пожежного нагляду, депутат місцевої
Ради, інженер житлово-експлуатаційної
організації (секретар комісії),
представник громадського будинкового
комітету.

Судом встановлено, що в матеріалах
справи міститься лише акт,
затверджений рішенням виконкому
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради № 189 від 17.02.2006
року відповідно до змісту якого
аварійним визнано лише приміщення
кухні ІІ поверху, а не будівлі в цілому,
та рекомендовано ПАТ
«Дніпровськпромбуд» вжити заходів
щодо термінової розгрузки конструкцій
міжповерхового перекриття першого
поверху.

Тобто займані відповідачами
приміщення не визнані такими, що не
придатні для проживання. Безпосередньо
висновки з обстеження технічного стану
несучих і огороджуючих конструкцій
будівлі житлового будинку АДРЕСА_1, які
були виконані у січні 2006 року та у
лютому 2014 року, не можуть підмінювати
собою відповідний акт виконавчих
комітетів органів місцевого
самоврядування щодо визнання будівлі
аварійною та непридатною для
проживання.

Позовні вимоги про зобов'язання
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти
відповідачів з реєстраційного обліку у
спірному приміщенні, також задоволенню
не підлягають, оскільки відповідно до
ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
своїх порушених прав, а суд, здійснюючи
правосуддя, захищає порушені права цих
осіб у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

В даному випадку судом рішення про
усунення позивачем перешкод в
користуванні таким спірним
приміщенням не ухвалювалось, окрім
цього судом встановлено, а позивачем
визнано, що до вказаного відповідача
(Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області) з приводу
зняття з реєстрації позивач також не
звертався, тому вимоги про зняття такої
особи з реєстрації, є такими, що
заявлені передчасно, без належних на те
підстав та за відсутності спору між
позивачем і таким відповідачем.

За вказаних обставин та приписів
чинного законодавства України, суд
приходить висновку, що у даному випадку
відсутні правові підстави для
ухвалення судового рішення про
задоволення позовних вимог, тому у
задоволенні позову слід відмовити у
повному обсязі.

У зв'язку з тим, що у задоволенні
позовних вимог позивачу було
відмовлено, судовий збір, який
позивачем було сплачено при поданні
позову до суду, підлягає віднесенню за
рахунок позивача у відповідності до
вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7
ЖК України, ст. ст. 319, 322 ЦК України, ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст. ст. 10, 11, ч. 1
ст. 60, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Публічному акціонерному
товариству «Дніпровськпромбуд» у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах свого малолітнього сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 та
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, треті особи
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області і орган
опіки та піклування Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
про виселення з наданням іншого
житлового приміщення та зобов'язання
вчини певні дії відмовити.

Судові витрати віднести за
рахунок Публічного акціонерного
товариства «Дніпровськпромбуд».

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Суддя