Справа 206/55/14-ц
Провадження 2/206/171/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2014 р. Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Кушнірчука Р.О.,

при секретарі Ковтун
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті
особи : ОСОБА_4, ОСОБА_5, Восьма
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області про скасування реєстрації,
визнання договору купівлі - продажу
недійсним, визнання права власності на
? частину квартири в порядку
спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

6 січня 2014 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, який
обґрунтувала тим, що вона є спадкоємцем
? частини квартири АДРЕСА_1 після смерті
свого батька ОСОБА_6. Вказана квартира
належала її бабусі - ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі - продажу. 15 лютого 2011
року її бабуся зробила заповіт, про те,
що все нерухоме майно, де б воно не
знаходилось та з чого б воно не
складалося, всі майнові права та
обов'язки, які належали їй на день
смерті, вона заповідала : ОСОБА_6 та
ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 на ім'я
ОСОБА_5 була надана довіреність на
представництво з питань продажу
належної її квартири АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_2 по спливу 12 днів
посвідчення довіреності на
представництво з питань продажу
квартири, довіритель ОСОБА_7 померла.
ОСОБА_5 про її смерть було достовірно
відомо, однак не зважаючи на це та
достеменно знаючи про заповіт від
15.02.2011 року, відповідно до якого покійна
заповідала все своє майно сину ОСОБА_6
та довірительниці, ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5
(по спливу 25 днів після смерті ОСОБА_7)
вчиняє договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого
покупцем зазначеної квартири значився
ОСОБА_3. У січні 2012 року, довідавшись про
незаконні дії ОСОБА_5, спадкоємець за
заповітом після смерті своєї матері,
ОСОБА_6 звернувся з позовною заявою до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська про визнання
договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1
укладеного 19 травня 2011 року між ОСОБА_5,
яка діяла від імені та в інтересах
продавця ОСОБА_7 та ОСОБА_3 - недійсним. 25
квітня 2012 року рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська
позовні вимоги ОСОБА_6 було задоволено
та визнано недійсним договір
купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1, яке на
підставі ухвали апеляційного суду м.
Дніпропетровська від 3 липня 2012 року,
залишено без змін. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько
відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер, так
і не встигнувши на підставі цього
рішення скасувати реєстрацію даної
квартири за ОСОБА_3 та оформити за собою
право власності. 16 серпня 2013 року
позивач звернувся до Самарського РВ
ДМУ УМВС України в Дніпропетровській
області з заявою про притягнення
ОСОБА_5 до кримінальної
відповідальності по факту скоєння
злочину, передбаченого ст. 190 КК
України, на підставі чого до єдиного
реєстру досудових розслідувань було
внесено запис за № 0001908. 8 серпня
2013 року ОСОБА_3, достовірно знаючи про
те, що на підставі рішення Самарського
районного суду та ухвали апеляційного
суду Дніпропетровської області він не
має будь якого юридичного права на
спірну квартиру, видає знов
довіреність на ОСОБА_5 з правом
вчинення дій, пов'язаних з укладенням
від його імені договору
купівлі-продажу належної на праві
приватної власності квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 25
вересня 2013 року за довіреністю від
імені ОСОБА_3, виданої на ім'я ОСОБА_5,
остання здійснює передоручення своїх
повноважень ОСОБА_4, яка повторно
здійснює продаж спірної квартири на
користь ОСОБА_2. Вказані обставини
стали причиною звернення до суду з
вказаним позовом, в якому позивач, з
урахуванням останніх уточнень,
вважаючи себе власником ? частини
спірної квартири, просить суд
скасувати в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно реєстрацію прав
власності на квартиру АДРЕСА_1 від
05.07.2011 р. за реєстровим № 33591197, визнати
недійсним Договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 25.09.2013 р. за
довіреністю від імені ОСОБА_3, виданої
на ім'я ОСОБА_5, яка в свою чергу,
передала свої повноваження
(передовірила) ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2,
який було посвідчено приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
скасувати в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно реєстрацію прав
власності на квартиру АДРЕСА_1 від
25.09.2013 р. за реєстровим № 9976544, визнати
за нею право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після померлого батька
ОСОБА_6, витребувати із чужого
незаконного володіння ОСОБА_2 ? частину
квартири АДРЕСА_1 та зареєструвати
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
(а.с.6-12 т. 1).

Позивач та її представники в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог з підстав,
викладених у письмових запереченнях
(а.с.72-75 т.1).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_3 по довіреності - ОСОБА_5
пояснила, що ОСОБА_3 хворіє та не може
з'явитися до суду. Також представник
наголосила на тому, що дійсно ОСОБА_3
вже отримав від неї 25000 доларів США,
оскільки договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 19 травня 2011 року,
відповідно до якого покупцем
зазначеної квартири значився ОСОБА_3,
був визнаний за рішенням суду
недійсним.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому
засіданні заперечувала проти позовних
вимог, з підстав, викладених у її
письмових запереченнях (а.с.78-83 т. 2).

Від третьої особи - ОСОБА_4 надійшла
заява про розгляд справи без її участі
(а.с.99 т. 1).

Представник третьої особи -
Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської -
в судове засідання не з'явився.

Від Восьмої дніпропетровської
державної нотаріальної контори
надійшла заява про розгляд справи без
їх участі (а.с.59-60 т. 1).

Суд, вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_7 на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
договору купівлі - продажу від 07.07.1997
року (а.с.35 т. 1).

15 лютого 2011 року ОСОБА_7 зробила
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Восьмої дніпропетровської
державної нотаріальної контори,
відповідно до якого - все належне їй
рухоме та нерухоме майно, де б воно не
знаходилось та з чого б воно не
складалось, всі майнові права та
обов'язки, які належали їй на день
посвідчення цього заповіту, а також всі
майнові права та обов'язки, які будуть
належати їй на день смерті, вона
заповідала: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.38 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 видала на ім'я
ОСОБА_5 довіреність, посвідчену
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу на
представництво з питань продажу
належної їй квартири АДРЕСА_1 (а.с.32 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 (по спливу 12 днів після
посвідчення вказаної довіреності)
довіритель ОСОБА_7 померла, про що
свідчить копія свідоцтва про смерть
(а.с.33 т. 1).

Про смерть останньої, відповідачу
ОСОБА_3 та третій особі - ОСОБА_5 було
достеменно відомо, про що свідчать
встановлені обставини у вступившому в
закону силу рішенні Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
25.04.2012 року, де ОСОБА_5 цих обставин не
заперечувала (а.с.18-21 т.1).

Не зважаючи на смерть ОСОБА_7 та маючи
правоустановчі документи на квартиру
покійної і достеменно знаючи про її
заповіт від 15.02.2011 р., відповідно до
якого покійна заповідала все своє
майно сину ОСОБА_6 та довірительниці
ОСОБА_5, остання ІНФОРМАЦІЯ_4 (по спливу
25 днів після смерті довірителя), діючи
по довіреності на той час вже
припиненої в зв'язку зі смертю ОСОБА_7,
вчинила договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого
продала квартиру ОСОБА_3 (а.с. 36-37 т.1).

Разом з цим, здійснивши відчуження
спірної квартири, третя особа - ОСОБА_5 19
жовтня 2011 року подала до Восьмої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори заяву на
прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_7
(а.с.16 т.1).

Крім ОСОБА_5, з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_7 також 26
жовтня 2011 року звернувся ОСОБА_6 (батько
позивачки), однак нотаріус йому
відмовив у видачі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом у зв'язку з
відсутністю у нього на руках
правовстановлюючих документів на
спірну квартиру (а.с.18,19 т. 2).

У січні 2012 року, спадкоємець за законом
та заповітом після смерті своєї матері,
ОСОБА_6 звернувся з позовною заявою до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська про визнання
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 недійсним.

25 квітня 2012 року рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська позовні вимоги
ОСОБА_6 судом задоволено, визнано
недійсним договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 19.05.2011 р.
між ОСОБА_5, яка діяла від імені та в
інтересах продавця ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з
поверненням сторін у первісний стан, а
у задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
визнання договору купівлі - продажу
дійсним - судом відмовлено (а.с.18-21 т.1).

Вказане рішення суду набрало законної
сили 3 липня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки - ОСОБА_6
помер, що підтверджується копією
свідоцтва про смерть (а.с.34 т. 1), так і не
встигнувши оформити своє право
власності за заповітом на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

23 листопада 2012 року, за час свого життя ,
ОСОБА_6 склав заповіт, яким заповів
квартиру АДРЕСА_1 своїй донці - позивачу
ОСОБА_1 (а.с.25 т. 1).

Після смерті батька ОСОБА_6, позивач
ОСОБА_1 5 червня 2013 року подала до
Восьмої дніпропетровської Державної
нотаріальної контори заяву на
прийняття спадщини за заповітом свого
батька (а.с.26 т. 1).

5 грудня 2013 року, по спливу
шестимісячного терміну, державний
нотаріус Восьмої дніпропетровської
державної нотаріальної контори
Хорошманенко Н.С., розглянувши заяву
про видачу позивачці свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на кв.
АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, відмовила
позивачу у видачі свідоцтва у зв'язку з
тим, що згідно запису в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно,
право власності на вищевказану
квартиру зареєстроване на іншу особу
(а.с.27 т. 1).

16 серпня 2013 року позивач звернулася до
Самарського РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області з заявою про
притягнення ОСОБА_5 до кримінальної
відповідальності по факту скоєння
злочину, передбаченого ст. 190 КК
України, яка була внесена до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
0001908 (а.с.23,40 т. 1).

8 серпня 2013 року, ОСОБА_3, знаючи про
рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська, яким було визнано
недійсним договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 19.05.2011 р.,
видав на ім'я ОСОБА_5 нотаріально
посвідчену довіреність бути його
представником з питань пов'язаних з
укладенням від його імені договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а
остання в свою чергу 24 вересня 2013 року
передала свої повноваження
(передовірила) ОСОБА_4, яка в наступному
за нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року
знову здійснила відчуження квартири
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2 (а.с.52-53 т. 1).

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 у вказаній квартирі
не реєструвався та зі слів позивачки до
цієї квартири він ніколи не приходив,
чого не спростовувалося представником
відповідача.

В силу ст. 3 ЦПК України, до суду може
звернутись особа за захистом свого
невизнаного, оспорюваного або
порушеного права.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

За ст.1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями
за заповітом і за законом можуть бути
фізичні особи, які є живими на час
відкриття спадщини, а також особи, які
були зачаті за життя спадкодавця і
народжені живими після відкриття
спадщини.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має
право охопити заповітом права та
обов'язки, які йому належать на момент
складення заповіту, а також ті права та
обов'язки, які можуть йому належати у
майбутньому.

За ст. 1245 ЦК України частина спадщини,
що не охоплена заповітом, спадкується
спадкоємцями за законом на загальних
підставах. До числа цих спадкоємців
входять також спадкоємці за законом,
яким інша частина спадщини була
передана за заповітом.

Відповідно до ч. 4 ст.1236 ЦК України
чинність заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Згідно до ст. 1261 ЦК України у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки,
правнуки спадкодавця спадкують ту
частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові, бабі,
дідові, якби вони були живими на час
відкриття спадщини.

Згідно ст. 1276 ЦК України якщо
спадкоємець за заповітом або за
законом помер після відкриття спадщини
і не встиг її прийняти, право на
прийняття належної йому частки
спадщини, крім права на прийняття
обов'язкової частки у спадщині,
переходить до його спадкоємців
(спадкова трансмісія). Право на
прийняття спадщини у цьому випадку
здійснюється на загальних підставах
протягом строку, що залишився.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Представник відповідача у своїх
запереченнях наголошує на тому, що
після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, її син
та спадкоємець за заповітом ОСОБА_6
(батько позивачки), мешкаючи разом з
померлою в спірній квартирі, фактично
прийняв спадщину, однак за своєю
недбалістю не дотримався вимог ст. 1297
ЦК України, оскільки не звернувся до
нотаріуса за видачею йому свідоцтва
про право на спадщину на нерухоме
майно, а тому не мав права на це майно та
в подальшому не міг його заповідати.

З такими доводами не можна погодитися,
оскільки відповідно до норм ч. 5 ст. 1268
ЦК незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини та згідно із ч.
3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок
спадкоємця звернутися за свідоцтвом
про право на спадщину на нерухоме
майно. Проте нормами цієї статті, так
само як й іншими нормами цивільного
права, не визначено правових наслідків
недотримання такого обов'язку у виді
втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК)
та не здійснив його державної
реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Така правова позиція викладена у листі
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування".

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270
ЦК передбачено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.

З огляду на те, що позивач не
відмовлялася від спадщини, а нотаріус
своєю постановою від 5 грудня 2013 року
відмовив їй у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
спірну квартиру після смерті ОСОБА_6,
суд, з врахуванням вказаних вище
положень закону, приходить до висновку
про необхідність визнання за ОСОБА_1
права власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після померлого батька
ОСОБА_6, оскільки іншого способу
захисту та поновлення права позивачки
на спірну квартиру не існує.

Приходячи до висновку про задоволення
позовних вимог в частині скасування
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 25 вересня
2013 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
та зареєстрованого в реєстрі за № 1513
на квартиру АДРЕСА_1, суд виходив з
наступного.

Згідно з частинами першою та другою
статті 228 ЦК правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У п.1.3. договору купівлі-продажу
квартири від 25 вересня 2013 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1513,
зазначено, що квартира належить
Продавцю на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 19.05.2011
року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 (а.с. 52 т. 1).

Як вбачається з рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
24.05.2012 р. вказаний договір був визнаний
недійсним, отже продавець не мав права
на підставі визнаного судом недійсним
договору, здійснювати відчуження
спірної квартири (а.с.18-21 т. 1).

Про вказане рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
24.05.2012 р., було відомо ОСОБА_2 (як
покупцеві) та ОСОБА_4 (як продавцеві по
довіреності), а також ОСОБА_5 на день
видачі на її ім'я довіреності від 08.08.2013
р., чого не заперечувала остання в
судовому засіданні.

Крім того, усвідомленість про ці
обставини як покупця так і продавця,
узгоджуються з поясненнями в судовому
засіданні ОСОБА_5, яка наголошувала на
тому, що вказане рішення суду вона
передавала ріелтору на ім'я «ОСОБА_9»,
який займався продажем спірної
квартири та повідомляла його про
проблемні питання з її продажем,
отримавши від останнього відповідну
суму грошей.

Таким чином, договір купівлі-продажу
квартири від 25 вересня 2013 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрований у реєстрі за № 1513 є
нікчемним, оскільки продавець здійснив
продаж майна, на яке не мав належних
правових підстав для його відчуження.

Захист прав особи, яка вважає себе
власником майна, можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Майно може бути повернуте за позовом
власника про витребування майна на
підстав ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо
позивач надасть докази, що
підтверджують наявність обставин,
зазначених цими статтями, тому що вони
встановлюють спеціальні правила для
захисту такого права.

Статтею 387 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник має право
витребувати своє майно від особи, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа ним. Витребування
власником свого майна із чужого
незаконного володіння здійснюється
шляхом подання до суду віндикаційного
позову. Предметом віндикаційного
позову є вимога позивача до
відповідача про витребування майна із
чужого незаконного володіння, яка
повинна мати відповідні підстави, що
тягнуть за собою визначені законом
правові наслідки. Таким чином, вказані
позивачем у позовній заяві підстави
повинні підтверджувати його право
власності або інше суб'єктивне право
титульного володільця на витребуване
майно, факт вибуття майна з його
володіння, наявність майна у
незаконному володінні відповідача,
відсутність у відповідача правових
підстав для володіння майном
(безтитульний статус його володіння).

Тобто, на підтвердження наявності у
позивача суб'єктивного права на
витребування майна з чужого
незаконного володіння він повинен
надати суду відповідні докази, що
підтверджують наявність майна у
незаконному володінні відповідача та
відсутність у останнього правових
підстав для володіння майном
(безтитульний статус його володіння).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване в нього.

За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК
України добросовісність набувача
презюмується, тобто незаконний набувач
вважається добросовісним, поки не буде
доведено протилежне.

Якщо судом буде встановлено, що набувач
знав чи міг знати про наявність
перешкод до вчинення правочину, в тому
числі про те, що продавець не мав права
відчужувати майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Власник майна не може витребувати його
з незаконного володіння іншої особи за
сукупної наявності трьох умов:

а) набувач має бути добросовісним
набувачем він не повинен знати, що
купує майно не у власника;

б) майно має бути придбане за
гроші, тобто повинно бути саме
купленим;

в) власник має втратити володіння
цим майном із власної волі, тобто майно
має бути передане власником за
договором (схову, майнового найму)
іншій особі, яка б продала його
добросовісному набувачеві.

За встановленими обставинами справи
вбачається, що позивач, як власник
фактично належно їй на праві власності
в порядку спадкування за заповітом 1/2
частини спірної квартири, втратила
володіння цим майном поза своєї
власної волі.

Ці обставини встановлені рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 24.05.2012 р., яким
визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 19.05.2011 р. між ОСОБА_5, яка діяла
від імені та в інтересах продавця
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з поверненням сторін
у первісний стан, а у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі- продажу дійсним - судом
відмовлено (а.с.18-21 т.1).

Вказане рішення суду має
преюдиціальний характер для спірних
правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За вказаним рішенням суду, яке має
законну силу, продавець вже не мав
права на спірну квартиру, однак він 25
вересня 2013 року за договором купівлі -
продажу здійснює її продаж відповідачу
ОСОБА_2, що свідчить про безтитульний
статус його володіння.

Рішення суду про задоволення позову
про витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державної реєстрації, за власником, а
також скасування попередньої
реєстрації.

З огляду на те, що за позивачем визнано
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
заповітом після померлого батька
ОСОБА_6, суд приходить до висновку про
витребування із чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 ? частину квартири
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 та як
наслідок, необхідність скасування
державної реєстрації права власності
на цю квартиру, зареєстровану у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно 25 вересня 2013 року за
номером запису про право власності 2643999
індексний номер витягу 9976544
реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна 01 - на ОСОБА_2.

У задоволенні позовних вимог в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1513 на
квартиру АДРЕСА_1, слід відмовити, з
огляду на те, що відповідно до абз. 5 п. 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009
року, оскаржити укладений правочин
купівлі-продажу спірної квартири мають
право лише сторони правочину.

В частині позовних вимог про
реєстрацію за позивачем у державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
права власності на ? частину спірної
квартири, також слід відмовити,
оскільки саме по собі рішення суду про
визнання права власності - є підставою
для реєстрації такого права у Реєстрі,
а відмову у цьому позивач ще не
отримував, тому ці вимоги, на думку
суду, є передчасними.

За таких обставин, оцінюючи усі докази,
які були досліджені судом під час
розгляду справи в їх сукупності та
розглядаючи позов в межах заявлених
позовних вимог і на підставі наданих
сторонами доказів, як того вимагає ч. 1
ст. 11 ЦПК України, суд приходить до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 79, 88, 169, 208, 209, 212 - 215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом після
померлого батька ОСОБА_6.

Скасувати державну реєстрацію права
власності на квартиру АДРЕСА_1,
зареєстровану у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно 25
вересня 2013 року за номером запису про
право власності 2643999 індексний номер
витягу 9976544 реєстраційний номер об'єкта
нерухомого майна 01 - на ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
підставі договору купівлі-продажу від
25 вересня 2013 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1513.

Витребувати із чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) ? частину квартири
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1
сплачений нею судовий збір в сумі 1458,82
гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
Р.О. Кушнірчук