Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської
І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
виселення без надання іншого житлового
приміщення, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Львівської області від 21 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона є власником
двокімнатного житлового будинку
АДРЕСА_1, в якому крім неї проживають її
батьки та відповідач. ОСОБА_5 проявляє
агресивну поведінку до ОСОБА_3 та її
батьків, систематично порушує правила
співжиття і робить неможливим для
інших осіб проживання з ним в одному
будинку, перешкоджає позивачу
здійснювати право користування та
розпорядження будинком. Враховуючи
викладене позивач просила
задовольнити позов з підстав,
визначених ст. 116 ЖК України та ст.
391 ЦК України.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11
червня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 21 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов задоволено. Виселено ОСОБА_4
з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
- без надання іншого житлового
приміщення.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування апеляційним
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що право членів сім'ї
власника житла на користування житлом
є похідним від прав власника житла, а
втрата батьками сторін права власності
на житло, і, як правовий наслідок -
втрата права користування житлом,
потягнула для члена їхньої сім'ї -
ОСОБА_4, також втрату права
користування житлом. Та обставина, що
позивач (новий власник житла) не
заперечує проти проживання батьків у
її будинку, не дає підстав для висновку,
що позивач не вправі вимагати
виселення членів сім'ї колишніх
власників будинку.

Проте погодитись із такими висновками
суду апеляційної інстанції не можна,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Установлено, що ОСОБА_3 є власником
житлового будинку АДРЕСА_1, що
підтверджується копією Витягу про
реєстрацію прав № 34341091
від 31 травня 2012 року. Підставою
виникнення права власності на житловий
будинок є договір дарування № 494 від 28
квітня 2012 року (а. с. 3).

Згідно довідки № 188 від 12 березня 2012
року, виданої Винничківською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області, ОСОБА_3 фактично
зареєстрована та проживає у
вищевказаному будинку та до складу її
сім'ї належить відповідач, який також
зареєстрований та проживає в цьому ж
будинку (а. с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, у тому числі шляхом звернення
до суду за захистом свого майнового
права, зокрема, із позовом про
виселення.

При цьому, суд апеляційної інстанції не
звернув уваги на те, що вирішення
питання про наявність правових підстав
для виселення особи із житлового
будинку залежить, зокрема, від
вирішення питання про правомірність
набуття права користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства,
від ставлення до своїх обов'язків по
утриманню житла, а також відношення до
прав та свобод інших співмешканців.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
зокрема, його дружина, діти і батьки.
Членами сім'ї власника будинку може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з ним і
ведуть з ним спільне господарство.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157 ЖК України та
ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 11 своєї постанови «Про
судове рішення у цивільній справі» у
мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Проте, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про виселення відповідача з будинку,
апеляційний суд всупереч вимогам
статей 212 - 215, 309 ЦПК України на
вищевказані вимоги уваги не звернув та
не врахував, що позбавлення житла
можливе лише на підставі вимог закону,
який регулює житлові правовідносини.
Крім того, за змістом рішення суду
повинно бути мотивовано із зазначенням
встановлених судом обставин, які мають
значення для справи, їх юридичної
оцінки, а також визначених відповідно
до них правовідносин. Разом з тим,
апеляційний суд не зазначив підстав,
передбачених нормами ЖК України для
виселення відповідача із спірного
житла, застосувавши лише норму ст. 391 ЦК
України.

Отже, суд апеляційної інстанції не
з'ясував всі обставини у справі, не
дослідив докази та не надав їм оцінки.
Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 21 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

В.М.
Колодійчук

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська