інстанції Ярмола О.Я.Провадження №
22-ц/780/1962/14 Доповідач у 2
інстанції Воробйова Н.С.Категорія 43
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Франюк Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 22 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: КП Білоцерківської
міської ради ЖЕК № 7 про визнання особи
такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням у
зв»язку з відсутністю в ньому понад
шість місяців,-

встановила :

У листопаді 2013 року позивачка
звернулася до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_5, позивач
у справі, її син ОСОБА_6 та відповідачі
ОСОБА_3, колишня невістка та ОСОБА_4,
донька ОСОБА_3 Дане житло в жовтні 1974
року було надано позивачці виконавчим
комітетом Білоцерківської міської
ради.

Зазначала, що шлюб між її сином та
відповідачкою ОСОБА_3 розірвано ще в 1991
році. Після розірвання шлюбу
відповідачка разом з донькою виїхала з
квартири. Оскільки відповідачі більше
півроку не проживають в квартирі
позивача, просила, посилаючись на ст..ст
71,72 ЖК України, визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з них
судові витрати по справі.

Відповідачі позовні вимоги не визнали.
Відповідачка ОСОБА_4, заперечуючи
позов, вказувала , що вона фактично з
дня народження проживала в спірній
квартирі, позивачка була її опікуном,
відносини з нею були завжди
нормальними. У липні 2013 року вона
вийшла заміж і оскільки спірна
квартира є однокімнатною, то вона з
чоловіком поселилися в найманій
квартирі. Весь час вона цікавилася
житлом, але після укладання шлюбу,
відношення до неї бабусі змінилося,
вона перестала її пускати в квартиру,
зчиняла сварки, погрожувала. На даний
час у неї є малолітня дитина, стосунки з
чоловіком не склалися, вона вимушена
проживати з дитиною у подруги. Іншого
житла вона не має, позивачка до
квартири її не впускає, проти її
проживання у квартирі заперечує. У
спірній квартирі не проживає з
поважних причин, строк її відсутності
не перевищує шести місяців, а тому у
задоволенні позову просила відмовити.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 22 січня 2014 року
позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.
Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просила
скасувати рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
щодо визнання ОСОБА_4 такою, що втратила
право на користування житлом з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи та вимогам закону і
в цій частині ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

На обґрунтування апеляційної скарги
зазначала, що суд безпідставно взяв до
уваги пояснення відповідачки, які не
відповідають дійсності, а також не
застосував наслідки ст..107 ЖК України
стосовно вибуття відповідачки на інше
постійне місце проживання.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
житлове приміщення протягом шести
місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст..60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

По справі встановлено, що відповідно до
ордеру за № 1234 від 24.10.1974 року позивачка
ОСОБА_7 отримала ордер на однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 (№44). Згідно даних
ордеру - позивачка є квартиронаймачем,
член її сім»ї - син ОСОБА_8 (а.с.5).

Згідно довідки ЖЕК-7 від 25.10.2-13 року на
даний час в квартирі зареєстрованими є
позивач ОСОБА_5 з 18.09.1975 року, її син
ОСОБА_6 з 24.01.1984 року, бувша невістка
ОСОБА_3 з 01.07.2008 року та онука ОСОБА_4 з
19.01.1988 року (а.с.6).

З пояснень позивачки в судовому
засіданні видно, що ОСОБА_9 була
колишньою дружиною її сина, шлюб з яким
було розірвано ще в 1991 році; після
розірвання шлюбу з сином відповідачка
в квартирі не проживала, вона
зареєструвала її в квартирі у 2008 році
на прохання останньої з жалості,
оскільки реєстрація необхідна була для
працевлаштування, відповідачка не є
членом її сім»ї, веде аморальний спосіб
життя, квартирою не цікавиться,
матеріальні витрати по її утриманню не
несе. Щодо відповідачки ОСОБА_4, то вона
зареєстрована в квартирі фактично з
дня народження ( з січня 1988 року), вона з
жалю оформила опіку над нею, коли їй
було сім років, опікала до повноліття,
на даний час своєю онучкою її не
визнає; у липня 2013 року ОСОБА_4 вийшла
заміж і на даний час проживає з
чоловіком в його квартирі, в спірній
квартирі не проживає без поважних
причин більше як шість місяців, а тому
право на житло втратила.

На підтвердження своїх доводів надала
акт від 04.11.2013 року, складений
представниками ЖЕК та двома сусідами
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, згідно якого
відповідачі з 2011 року не проживають в
спірній квартирі (а.с.7).

Проте, допитані в судовому засіданні в
якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10 суду
пояснили, що відповідачка ОСОБА_3 не
проживає в спірній квартирі з весни 2013
p., a відповідачка ОСОБА_4 - з зими 2013 p.,

Свідок ОСОБА_6, який приходиться сином
позивача, суду пояснив, що з 1988 р. по 1991
рік він перебував в шлюбі з ОСОБА_3, з
цього часу з відповідачкою разом не
проживають. В 2008 році мати без його
відома зареєструвала колишню дружину в
спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_4 не
проживає в спірній квартирі з травня 2013
року.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що
відповідач ОСОБА_4 постійно проживала
разом зі своєю бабою в АДРЕСА_1. З кінця
літа вона не проживає в квартирі у
зв»язку з тим, що вийшла заміж та наймає
з чоловіком інше житло.

З наданого відповідачкою висновку
дільничного інспектора
Білоцерківського МВМ №1 від 01.03.2014 року
по заяві ОСОБА_4 вбачається, що до
чергової частини першого міського
відділу міліції надійшла заява ОСОБА_4
від 24.02.2014 року на дії бабусі заявника
ОСОБА_2, яка не допускає її до квартири
за місцем реєстрації. Останній раз
конфлікт стався 24.02.2014 року в
результаті якого ОСОБА_2 її ображала,
нецензурно лаялась та намагалася
затіяти бійку. У ході перевірки заяви,
ОСОБА_2 пояснила, що дійсно на протязі
тривалого часу у неї існують
неприязненні відносини з ОСОБА_4 з
приводу поділу квартири. Остання не
являється її онукою, так як син
одружився з її матір»ю , коли вона вже
мала дитину. Коли ОСОБА_4 прийшла до
квартири та сказала, що буде жити з нею,
вона їй відмовила та запропонувала
вийти з квартири (а.с. 70).

У ході розгляду справи в суді першої
інстанції та при апеляційному розгляді
справи в апеляційному суді, позивачка
підтвердила той факт, що відповідачка
ОСОБА_4 зареєстрована в квартирі з
тримісячного віку за її згодою та
згодою її сина, вона дійсно була її
опікуном, виховувала та матеріально її
утримувала до повноліття.

Відмовляючи позивачці у задоволенні
позову в частині вимог до ОСОБА_4, суд
виходи з положень ст..71,72 ЖК України та
дійшов висновку про те, що відповідачка
вселилася та проживала в спірній
квартирі як член сім»ї наймача,
позивачка з раннього віку та до
повноліття була опікуном останньої,
проживала з нею, матеріально
утримувала. Крім того, позивачка на
підтвердження своїх вимог не надала
належних та допустимих доказів щодо не
проживання відповідачки без поважних
причин більше ніж шість місяців у
спірній квартирі.

Колегія судів погоджується з даним
висновком суду, оскільки він
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону.

Суд обґрунтовано відхилив посилання
позивачки, як на доказ не проживання
відповідачів в квартирі №38 , на акт №61
від 04.11.2013 року. Зі змісту акту
вбачається що він складений
працівниками ЖЕК-7 зі слів сусідів
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (проживають в
квартирах №63 та №55 ) про те, що ОСОБА_13
та ОСОБА_4 не проживають в квартирі
АДРЕСА_1 з 2011 року по теперішній час
(а.с.7). В той же час, зазначені особи, які
були допитані як свідки судом,
показали, що відповідач ОСОБА_3 не
проживає в спірній квартирі з весни 2013
pоку, a відповідач ОСОБА_4 - з зими 2013 pоку.

Рішення суду в частині задоволення
вимог позивачки до відповідачки ОСОБА_3
не оскаржувалося, в апеляційному
порядку в цій частині не переглядалося.

Не можна також погодитися з доводами
апелянта про те, що суд першої
інстанції не взяв до уваги і не
застосував до спірних правовідносин
ст..107 ЖК України, оскільки позивачка з
такими вимогами до відповідачів не
зверталася, позов заявила з посилання
на положення ст..71,72 ЖК України.

Згідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам
закону. Підстави для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду відсутні.

В апеляційній скарзі не
приведено доводів, які б спростували
висновки суду, викладені в рішенні.

Керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК
України, колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 22 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: