АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/976/2014
Головуючий в суді 1
інстанції - Гладун Х.А.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
Державної виконавчої служби України,
головного державного виконавця
Автозаводського відділу Державної
виконавчої служби Кременчуцького
міського управління юстиції
Подольського А.А. на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Держави Україна в особі
Державної виконавчої служби України,
Державної казначейської служби
України, Автозаводського відділу
Державної виконавчої служби
Кременчуцького міського управління
юстиції про відшкодування шкоди,

встановила:

У лютому 2012 позивач ОСОБА_2 звернувся
до суду з вказаним позовом , в якому
просив стягнути за рахунок державного
бюджету України матеріальну шкоду у
сумі 192593 грн. 11 коп. та відшкодування
моральної шкоди у сумі 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука від 25
квітня 2008 року солідарно з ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на його користь було стягнуто
борг за договором позики у сумі 180 000
грн., відсотки за користування позикою
у сумі 49 000 грн., а всього 229 000 грн. Дане
рішення суду з 20 травня 2008 року
знаходиться на виконанні в
Автозаводському ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції. До часу
подання позову до суду в порушення
вимог Закону України «Про виконавче
провадження», у зв'язку з бездіяльністю
працівників виконавчої служби по
проведенню виконавчих дій вказане
рішення суду не виконано, що призвело
до душевних страждань позивача,
хвилювання, втрати спокою та сну,
погіршення стану його здоров'я.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 15 травня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 09 серпня 2012 року, в
задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової плати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 листопада 2012 року касаційну
скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах
ОСОБА_2, було відхилено, а рішення
Печерського районного суду м. Києва від
15 травня 2012 року та ухвала
Апеляційного суду м. Києва від 09 серпня
2012 року - залишені змін.

Ухвалою колегії суддів судової плати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 квітня 2013 року заяву
позивача допущено до провадження
Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року заяву ОСОБА_2 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 листопада 2013
року задоволено частково. Ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 листопада 2012 року в частині
відшкодування моральної шкоди
скасовано, справу в цій частині
передано на новий касаційний розгляд
до суду касаційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової плати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року рішення
Печерського районного суду м. Києва від
15 травня 2012 та ухвалу Апеляційного суду
м. Києва від 09 серпня 2012 року в частині
відшкодування моральної шкоди
скасовано, а справу в цій частині
направлено на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України
шляхом списання з відповідного рахунку
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_2 моральну
шкоду в розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
стягнути з Державного бюджету України
шляхом списання з відповідного рахунку
Державної казначейської служби
України на користь ОСОБА_2 моральну
шкоду в розмірі 20 000 грн., посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Вказував, що визначаючи розмір
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції повинен був врахувати
ступінь вини відповідача -
Автозаводського ВДВС у неналежному
виконанні рішення суду, визначити
характер та тривалість його страждань -
фізичних, душевних, психічних тощо, які
він поніс у зв'язку з відсутністю
коштів, часу та зусиль, витрачених на
організацію свого життя, врахувати
стан його здоров'я, яке погіршилося
внаслідок бездіяльності працівників
Автозаводського ВДВС. Однак суд першої
інстанції, на думку апелянта, не
врахував вимог ст. 23 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник Державної виконавчої
служби України - Роменський Д.В. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що обов'язок органу державної
влади відшкодувати моральну шкоду
незалежно від вини відповідно до п. 3 ч. 2
ст. 1167 ЦК України має бути встановлений
спеціальним законом. Закон України
«Про виконавче провадження» не
передбачає за невиконання законної
вимоги державним виконавцем такого
виду відповідальності як
відшкодування моральної шкоди.
Зазначав, що позивач не довів суду, що
йому була заподіяна моральна шкода
діями (бездіяльністю) Автозаводського
ВДВС Кременчуцького міського
управління юстиції.

Не погоджуючись з рішенням, головний
державний виконавець Автозаводського
ВДВС Кременчуцького міського
управління юстиції Подольський А.А.
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи. Вказував, що позивачем не
наведено розрахунку суми заподіяння
моральної шкоди, факту завдання йому
моральної шкоди внаслідок
бездіяльності відділу ДВС,
протиправність діяння відділу ДВС та
вини відповідача, а також не наведено
причинно-наслідкового зв'язку між
бездіяльністю відділу та настанням
негативних наслідків для позивача.

В судове засідання сторони та їх
представники не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином. Позивач подав заяву про
розгляд справи у його відсутності.
Клопотання представника
Автозаводського ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції про
відкладення розгляду справи визнано
колегією суддів необґрунтованим.
Відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України
судом визнано за можливе розглянути
справу у відсутності сторін та їх
представників.

Вислухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
заочним рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 25.04.2008 року
солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь
позивача було стягнуто борг за
договором позики на загальну суму 229 000
грн.

Постановами державного виконавця
Автозаводського відділу Державної
виконавчої служби Кременчуцького
міського управління юстиції
БєловоїТ.І. від 22.05.2008 року відкрито
провадження за виконавчим листом № 2-1636
від 20.05.2008 року, виданим Автозаводським
районним судом м. Кременчука
Полтавської області.

Ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 19.05.2010 року визнано неправомірною
бездіяльність Автозаводського відділу
Державної виконавчої служби
Кременчуцького міського управління
юстиції; зобов'язано Автозаводський
відділ Кременчуцького міського
управління юстиції вжити передбачених
законом заходів для примусового
виконання рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 25.04.2008 року по
справі № 2-1636/2008.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
ухвалою Автозаводського районного
суду м. Кременчука від 19.05.2010 року було
встановлено факт порушення прав
позивача з боку Автозаводського
відділу Державної виконавчої служби
Кременчуцького міського управління
юстиції, який не виконав вимог Закону
України «Про виконавче провадження», у
зв'язку з чим суд зобов'язав
Автозаводський ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції усунути
порушення прав позивача, однак
відповідач рішення суду не виконує і на
момент звернення позивача з даним
позовом до суду не прийняв жодних
заходів для виконання рішення суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції застосував
положення норм ст. 56 Конституції
України, ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», ст. 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу», ст. 23, 1174 ЦК України, та вважав
встановленим, що позивачу тривалим
невиконанням судового рішення
Автозаводським відділом Державної
виконавчої служби Кременчуцького
міського управління юстиції завдано
моральної шкоди, та виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, визначив розмір
відшкодування моральної шкоди в сумі
2000 грн., які необхідно стягнути на
користь позивача із Державного бюджету
України шляхом списання з відповідного
рахунку Державної казначейської
служби України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції щодо підстав для часткового
задоволення позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Доводи апеляційних скарг
представника Державної виконавчої
служби України та Автозаводського ВДВС
Кременчуцького міського управління
юстиції зводяться до тверджень про
відсутність правових підстав для
задоволення позову, оскільки Закон
України «Про виконавче провадження» не
передбачає такого виду
відповідальності як відшкодування
моральної шкоди. Крім того, позивач не
довів факту заподіяння моральної шкоди
внаслідок бездіяльності відділу ДВС,
протиправність діяння чи
бездіяльності відділу ДВС та вини
відповідача, та наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
бездіяльністю відділу та настанням
негативних наслідків для позивача.

Однак такі доводи колегія суддів
вважає необґрунтованими та
безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Верховного
Суду України від 11 вересня 2013 року у
даній справі, застосування правового
висновку по якій є обов'язковим в силу
ст. 360-7 ЦПК України, касаційний суд
невірно виходив із того, що при
відшкодуванні моральної шкоди,
завданої незаконними діями чи
бездіяльністю працівників виконавчої
служби, потрібно застосовувати норми
Закону України «Про виконавче
провадження», яким такого виду
відповідальності не передбачено.
Оскільки, заявляючи позовні вимоги,
ОСОБА_2 посилався на заподіяння
моральної шкоди, яка полягала в
перенесених душевних і моральних
стражданнях, нервових стресах та
погіршенні самопочуття, то до спірних
правовідносин застосуванню підлягають
положення загального законодавства
про моральну шкоду, а саме: стаття 56
Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК
України та стаття 11 Закону України
«Про державну виконавчу службу».

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 6 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» від 07.02.2014
року, при розгляді позовів фізичних чи
юридичних осіб про відшкодування
завданої шкоди рішеннями, діями чи
бездіяльністю державного виконавця
під час проведення виконавчого
провадження суди повинні виходити з
положень статті 56 Конституції України,
статті 11 Закону «Про державну
виконавчу службу», частини другої
статті 87 Закону України «Про виконавче
провадження», а також з положень статей
1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в
таких справах відповідачами є держава
в особі відповідних органів державної
виконавчої служби, що мають статус
юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини. Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що належним
доказом неправомірної бездіяльності
Автозаводського ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції щодо
виконання рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука по справі
№ 2-1636/2008 є ухвала Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 19 травня 2010
року, що була залишена без змін ухвалою
Апеляційного суду Полтавської області
від 02 вересня 2010 року.

Зазначеними судовими рішеннями
встановлено факти порушення
Автозаводським ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції прав
позивача як стягувача у виконавчому
провадженні. В ухвалі від 19.05.2010 року
суд встановив, що Автозаводський ВДВС
Кременчуцького міського управління
юстиції безпідставно, не повно, не
своєчасно виконував рішення суду
більше 16 місяців. Державним виконавцем
не було зроблено жодних дій для розшуку
рахунків боржника, на яких можуть
знаходитись кошти, чим були порушені
вимоги ст. 50 Закону України «Про
виконавче провадження». Дії по розшуку
коштів боржника на рахунках в банках
державним виконавцем не проводились,
запити в податкові та реєстраційні
органи про підприємства, в яких
боржники можуть бути засновниками чи
фізичними особами - підприємцями, їх
місцезнаходження, юридичні адреси та
відкриті розрахункові та особисті
рахунки боржників не направлялись ( а.с.
179-181, том 1).

Крім того, 10.11.2011 року Автозаводським
районним судом м. Кременчука
Полтавської області було розглянуто
справу за позовом ОСОБА_2 до
Автозаводського відділу Державної
виконавчої служби Кременчуцького
міського управління юстиції про
відшкодування збитків. Рішенням суду
від 10.11.2011 року у задоволенні позову
відмовлено з тих підстав, що шкода,
заподіяна державними виконавцями
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави, а не ВДВС.

При цьому вказаним рішенням суду також
встановлено, що Автозаводським
відділом Державної виконавчої служби
Кременчуцького міського районного
управління юстиції не дотримано
правових норм щодо своєчасного
проведення виконавчих дій та щодо
повноти вчинення виконавчих дій, що
полягає в їх невідповідності заходам
примусового виконання, визначених ст. 4
Закону України «Про виконавче
провадження». Судом встановлено, що
відповідач безпідставно, неповно та
несвоєчасно виконував рішення суду
більше 2,5 років, що грубо порушує права
стягувача, а також порушує норму ч. 2 ст.
1 Закону України «Про державну
виконавчу службу», якою передбачено, що
завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Доводи апеляційної скарги
представника Державної виконавчої
служби України про те, що ОСОБА_2 не
звертався до суду в порядку позовного
провадження з позовом про встановлення
факту неправомірності (незаконності)
дій державного виконавця, що призвели
до заподіяння шкоди, - колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки такі доводи
не ґрунтуються на нормах
процесуального права, оскільки
обставини неправомірної бездіяльності
Автозаводського відділу Державної
виконавчої служби Кременчуцького
міського районного управління юстиції
у виконавчому провадженні, стягувачем
по якому є позивач ОСОБА_2, встановлені
вищевказаними судовими рішеннями
Автозаводського районного суду м.
Кременчука від 19.05.2010 року та від 10.11.2011
року, а тому в силу приписів ч. 3 ст. 61
ЦПК України доказуванню при розгляді
даного спору не підлягають.

Як роз'яснив Верховний Суд України у
Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 року
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди» моральною шкодою є втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичні особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода - це негативні
наслідки (втрати) немайнового
характеру, що виникли в результаті
душевних страждань, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з посяганням на її
права та інтереси.

Європейський суд з прав людини у
рішенні від 20 липня 2004 року по справі
«Шмалько проти України» вказав, що
право на виконання судового рішення є
складовою права на судовий захист,
передбаченого статтею 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, для цілей якої виконання
рішення, ухваленого будь-яким судом,
має розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

Відповідно до рішення Європейського
Суду з прав людини у справі «Войтенко
проти України» від 29.06.2004 року,
неможливість для заявника домогтися
виконання судового рішення, винесеного
на його користь, становить втручання у
право на мирне володіння майном, що
викладене у першому реченні пункту
першого статті 1 Протоколу № 1.
Вирішуючи вимоги про відшкодування
моральної шкоди, Суд зазначив, що «в
результаті виявлених порушень заявник
зазнав моральної шкоди, яка не може
бути виправленою шляхом лише
констатації Судом факту порушення.»

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
ОСОБА_2 посилався на те, що заподіяна
йому моральна шкода полягає у душевних
стражданнях, втраті здоров'я,
переживаннях, хвилюваннях, емоційному
неспокою, зміні звичного для нього
способу і режиму життя, пов'язаними з
витратою часу на постійні відвідування
Відділу ДВС та інших державних і
судових органів, що пов'язані із
необхідністю виконання судового
рішення.

Ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 02.09.2010 року
встановлено, що стягувач ОСОБА_2
самостійно проводив розшук майна
боржників та надавав інформацію до
Автозаводського ВДВС, що
підтверджується заявами від 20.05.2008 року
щодо наявності рухомого та нерухомого
майна боржника, від 10.09.2008 року про
накладення арешту на майно ТОВ
«Агропромторг», засновником якого є
боржник ОСОБА_4, від 13.11.2008 року про
кошти на рахунку ОСОБА_4 в АКІБ
«УкрСиббанк» ( а.с. 199, том 1).

Враховуючи встановлені судовими
рішеннями факти грубого порушення прав
позивача ОСОБА_2 як стягувача у
виконавчому провадженні з боку
Автозаводського ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції, що
полягають у тривалому ( з 2008 року)
невиконанні рішення суду про стягнення
на користь ОСОБА_2 коштів, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що неправомірною бездіяльністю
Автозаводського ВДВС Кременчуцького
міського управління юстиції позивачу
заподіяно моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача
зводяться до того, що розмір
відшкодування моральної шкоди - 2000 грн.
судом першої інстанції визначено
необґрунтовано та значно занижено, суд
визначив розмір відшкодування без
належного мотивування, розрахунків,
обґрунтувань її розміру та без
врахування характеру правопорушення,
глибини фізичних і душевних страждань,
погіршення здібностей позивача,
позбавлення можливості їх реалізації,
тяжкість вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, часу
та зусиль, необхідних для відновлення
попереднього стану. Достатнім розміром
відшкодування позивач вважає суму в
розмірі 20 000 грн.

Однак колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги позивача висновків
суду першої інстанції щодо визначення
розміру відшкодування моральної шкоди
- не спростовують, оскільки судом
першої інстанції було належним чином
враховано вимоги ч. 3 ст. 23 ЦК України,
якою передбачено, що розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливостей їх
реалізації, а також враховуючи вимоги
розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги позивача про
необхідність застосування судом
формули вченого А.М. Ерделевського
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки зазначена методика не
затверджена Міністерством юстиції
України для визначення розміру
компенсації моральної шкоди.

Доказів того, що неправомірною
бездіяльністю Автозаводського ВДВС
Кременчуцького міського управління
юстиції позивачу було завдано фізичних
страждань, що саме внаслідок такої
бездіяльності погіршились певні
здібності позивача або стан його
здоров'я, чи позивача було позбавлено
можливостей реалізації певних
здібностей - матеріали справи не
містять, а тому доводи апелянта про
необхідність врахування таких
обставин - є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 1173 ЦК
України шкоди, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями,
дією чи бездіяльністю органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовуються
державною, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Виходячи із обставин справи та
наявних у справі доказів, колегія
суддів вважає, що при визначенні
розміру моральної шкоди судом першої
інстанції у повному обсязі було
враховано обставини справи, які мають
значення для справи. При цьому суд
вірно виходив із засад розумності та
справедливості, правильно врахував
глибину душевних страждань позивача
та характер і тривалість
неправомірної бездіяльності органу
виконавчої служби.

Інші доводи апеляційних скарг
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, суд правильно
застосував норми матеріального права
та ухвалив законне і обґрунтоване
рішення, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Апеляційну скаргу Державної
виконавчої служби України - відхилити.

Апеляційну скаргу головного
державного виконавця Автозаводського
відділу Державної виконавчої служби
Кременчуцького міського управління
юстиції Подольського А.А. - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: