Справа № 2-2/2012 Головуючий у І
інстанції Тетервак Н.А.Провадження №
22-ц/780/1530/14 Доповідач у 2
інстанції ФінагєєвКатегорія 36
УХВАЛА

Іменем України

04 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, яка діє як правонаступник
ОСОБА_2, на рішення Іванківського
районного суду Київської області від 28
лютого 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку, вчиненого всупереч
змісту раніше посвідченого заповіту та
справжньої волі власника та зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом та просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 19
липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а
також визнати за ним право власності на
спірний будинок у порядку спадкування.

Позовні вимоги ОСОБА_3
обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року
помер його батько - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
Так як сімейне життя його матері та
батька ОСОБА_4 не склалося, останній
залишив сім'ю та проживав з іншою
жінкою і тривалий час не спілкувався з
позивачем. Однак, в останні роки життя
ОСОБА_4 стосунки між ним та його сином
покращилися. 04 травня 2006 року ОСОБА_4
склав заповіт на користь позивача. 19
липня 2006 року, донька ОСОБА_2, з якою
батько позивача до 05.09.2002 року
перебував у шлюбі, ОСОБА_1 уклала з
ОСОБА_4 договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1. Договір
купівлі - продажу було вчинено за 5 000
грн. 17 серпня 2006 року будинок було
перереєстровано з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 21
вересня 2006 року Подільською
медико-соціальною експертною комісією
міста Києва ОСОБА_4 був визнаний
інвалідом 1 групи у зв'язку з наявністю
у нього психоневрологічного
захворювання. Оскільки на час
укладення договору купівлі-продажу
ОСОБА_4 мав тяжке психічне
захворювання, погано розумів свої дії,
а відповідач та її мати чинили на
ОСОБА_4 тиск, позивач вважає, що договір
купівлі-продажу від 19.07.2006 р. слід
визнати недійсним.

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з зустрічним позовом та просила
визнати недійсним заповіт від 04.05.2006
року на ім'я ОСОБА_3 Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що з Акту посмертної
судово-психіатричної експертизи № 489
вбачається, що ОСОБА_4 на час складання
заповіту від 04 травня 2006 року страждав
на хронічний психічний розлад, не міг
усвідомлювати свої дії та керувати
ними.

Рішенням Іванківського районного суду
Київської області від 28 лютого 2012 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку від
19 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Іванківського районного
нотаріального округу ОСОБА_7, згідно
реєстру № 3481. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 15 жовтня 2012 року рішення
суду від 28 лютого 2012 року залишено без
змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних і
кримінальних справ України від 25
грудня 2012 року рішення Іванківського
районного суду Київської області від 28
лютого 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 15 жовтня 2012
року залишено без змін.

У грудні 2013 року ОСОБА_1, яка діє як
правонаступник ОСОБА_2, вважаючи, що
зазначеним рішенням порушені права
останньої, подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції через порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи та визнати
недійсним заповіт, складений 04 травня
2006 року. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначає, що її
мати, ОСОБА_2, не була залучена до участі
у справі. Шлюб між ОСОБА_2 було укладено
11.02.1987 року. Будинок АДРЕСА_1 було
придбано 01.10.1988 року. Хоча рішенням суду
від 05.09.2002 року шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 було розірвано, однак вони
продовжували проживати однією сім'єю
до смерті останнього. Отже, будинок є
спільним майном подружжя. При
укладенні договору купівлі-продажу
мати ОСОБА_1 надавала згоду на продаж
своєї частини будинку. Заповіт,
складений на ім'я позивача, порушує
права ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового
будинку. Крім того, на момент складання
заповіту ОСОБА_3 не розумів значення
своїх дій та не міг керувати ними.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 лютого 1987
року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували
шлюб, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу (Т.1а.с.181).

01 жовтня 1988 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6
уклали договір купівлі-продажу будинку
з надвірними будівлями, що знаходиться
у селі Феневичі Іванківського району
Київської області (Т.1, а.с.191,).

Рішенням Оболонського районного
суду міста Києва від 05 вересня 2002 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

27 липня 2005 року ОСОБА_4 видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, а саме домоволодіння,
що розташоване по АДРЕСА_1. Свідоцтво
видано на підставі рішення виконкому
Феневицької сільської ради від 25
травня 2005 року (а.с.98, Т.1) .

04 травня 2006 року ОСОБА_4 склав
заповіт на випадок своєї смерті, яким,
все своє майно, де б воно не було і з
чого б воно не складалося, і взагалі все
те, що йому належало на день смерті і на
що він за законом мав право, заповів
ОСОБА_3, про що свідчить заповіт № 816671
(а.с.7, Т.1).

ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купила
житловий будинок АДРЕСА_1 Київської
області, що підтверджується договором
купівлі-продажу житлового будинку від
19 липня 2006 року. Продаж житлового
будинку вчинено за 5 000 грн. ( а.с.10, Т.1).

ОСОБА_2 надавала згоду на продаж
будинку за вищезазначеною адресою,
набутого з ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі (а.с.101, Т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер,
про що свідчить свідоцтво про смерть №
НОМЕР_1.

З Акта посмертної
судово-психіатричної експертизи № 489
від 13.05.2011 року вбачається, що на час
складання та підписання заповіту 04
травня 2006 року та на час укладення та
підписання договору купівлі-продажу
житлового будинку в селі Феневичі,
Іванківського району Київської
області 19 липня 2006 року - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3 р. н., страждав хронічними
стійкими психічними розладами та 04.05.2006
року і 19.07.2006 року не міг розуміти
значення свої дій та керувати ними (
а.с.120-129, Т.4).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року,
про що свідчить свідоцтво про смерть. З
постанови про відмову у вчиненні
нотаріальних дій від 15.11.2013 року
вбачається, що ОСОБА_1 є єдиною
спадкоємицею померлої ОСОБА_2 (а.с.122,123,
Т.6).

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення первісного позову суд
першої інстанції виходив з Акту
посмертної судово-психіатричної
експертизи. Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову суд прийшов до
висновку, що ОСОБА_1 не є спадкоємицею
після смерті ОСОБА_4, а тому її права
заповітом не порушені.

ОСОБА_1, вважаючи, що рішенням суду
про відмову в задоволенні позову в
частині визнання заповіту недійсним,
порушуються її права, як спадкоємця
ОСОБА_2, звернулась до суду з
апеляційною скаргою.

Відповідно до. ч. 1 ст. 22 КпШС України
(який діяв на час придбання будинку)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною

сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим
майном.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
будинок АДРЕСА_1 було придбано у жовтні
1988 року, тобто у період перебування
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому
шлюбі. Отже, відповідно до вимог закону,
що діяв на той час, зазначений будинок є
спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

При складанні заповіту ОСОБА_4 заповів
все своє майно, де б воно не було і з
чого б воно не складалося, і взагалі все
те, що йому належало на день смерті і на
що він за законом мав право, сину -
ОСОБА_3 Житловий будинок, який було
придбано колишнім подружжям, як
конкретний об'єкт, до заповіту ОСОБА_4
не включався, а тому право ОСОБА_2 на
належну їй частку у будинку зазначеним
заповітом не порушуються не порушено.

З матеріалів справи чітко вбачається,
що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4,
останній не перебував в шлюбі з ОСОБА_2,
а отже вона не була спадкоємцем ОСОБА_4
і не могла претендувати на спадкове
майно, що належало особисто ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги щодо
спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2
після розірвання їх шлюбу в 2002 році до
моменту смерті ОСОБА_4, колегія суддів
не може прийняти до уваги, оскільки
факт спільного проживання вказаних
осіб в судовому порядку не
встановлений і зазначені вимоги ні
позивач, ні відповідач в зустрічному
позові перед судом не ставили і суд, в
межах зазначеної цивільної справи, не
розглядав.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що заповіт,
складений ОСОБА_4 не порушує права
ОСОБА_1, як спадкоємця ОСОБА_2, на частку
останньої у спільному майні подружжя,
оскільки не містить розпорядження
померлого саме щодо спірного майна, на
яке, на думку ОСОБА_1 вона має право, як
спадкоємець ОСОБА_2

Отже висновки суду першої
інстанції відповідають фактичним
обставинам справи та ґрунтуються на
наявних у справі доказах, доводи
апеляційної скарги зазначених
висновків не спростовують, а відтак
вимоги апеляційної скарги задоволені
бути не можуть.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє як
правонаступник ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Іванківського районного суду
Київської області від 28 лютого 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Фінагєєв В.О.

Судді:
Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.