АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай
Л.Д.,

суддів: Левенця
Б.Б., Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 16 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочину недійсним,

в с т а н о в и л а :

у липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, в якому, з
урахуванням збільшення позовних вимог,
просив стягнути з останнього на його
користь борг у розмірі 36 528,01 грн., три
відсотки річних у розмірі 2 188, 68 грн. та
пеню у розмірі 26 630, 27 грн., посилаючись
на те, що відповідач не повернув у
повному розмірі взяті у борг грошові
кошти.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в
якому просив визнати правочин
(розписку від 01.06.2010 року) недійсним,
посилаючись на те, що за домовленістю з
позивачем він отримав від останнього 5
000 грн. без сплати відсотків, а не 5 000
доларів США. При цьому вони домовилися,
що надалі укладуть договір посвідчений
нотаріально. Для передачі коштів
позивач зажадав від нього підписання
чистого аркушу паперу та вказав, що це
потрібно буде для укладення договору у
нотаріуса. 3 460 грн. він повернув
позивачу. Вважає, що розписка не може
бути договором позики в розумінні
ст.ст. 202, 1046, 1047 ЦК України, вона не
відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України,
при її укладенні не було дотримано
вимог ст. 524 ЦК Украни, підписана ним під
впливом помилки та обману.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 16.01.2014 року первісний позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 36
528, 01 грн., три відсотки річних у розмірі
2 188,68 грн., пеню у розмірі 26 630, 27 грн., а
всього - 65 347, 06 грн. У зустрічному позові
відмовлено. Вирішено питання щодо
стягнення судового збору.

№ апеляційного провадження: Справа №
22-ц-796/3755/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Кізюн
Л.І.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.Не погоджуючись з
рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове про
задоволення зустрічного позову та
відмову у первісному позові.
Посилається на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, договір
позики між сторонами не укладався. Про
наявність договору позики, який є в
матеріалах справи він дізнався лише в
судовому засіданні, вважає, що його
достовірність є сумнівною та він не
пам`ятає чи підписував такий договір.
Крім того, цей договір не пов'язаний з
предметом розгляду даного спору,

у ньому нема посилань на розписку, а
розписка не містить даних щодо графіку
погашення боргу. Суд безпідставно не
взяв до уваги ту обставину, що
позивачем пропущено строк позовної
давності по вимогах про стягнення
штрафних санкцій.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_5 підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 про день та час розгляду справи
повідомлений належним чином. Причини
неявки останнього за відсутності
доказів про хворобу колегія суддів
визнала неповажними.

За таких обставин справа розглянута за
правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України за
відсутності не з`явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
01.06.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
укладено договір позики, за умовами
якого останній взяв у позику у позивача
грошові кошти у сумі 5 000 доларів США
строком до 01.12.2011 року. В цей же день
ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про те, що
отримав у борг в останнього 5 000 доларів
США на строк до 01.12.2011 року та
зобов'язався повернути борг
щомісячними виплатами.

Згідно з розписками (а.с. 27 - 30) ОСОБА_1
повернув ОСОБА_2 21.12.2011 року 185 доларів
США, що еквівалентно 1 480 грн; 26.01.2012 року
-135 доларів США, що еквівалентно 1 080 грн.;
26.04.2012 року - 50 доларів США, що
еквівалентно 400 грн.; 21.10.2012 року - 60
доларів США, що еквівалентно 500 грн.

Пунктом 4 договору позики визначено, що
погашення позики за цим договором має
відбуватися щомісячно не пізніше 3
числа у розмірі, зазначеному в
договорі.

Відповідно до пункту 5 договору позики
при порушенні позичальником строку
повернення позики він повинен сплатити
позикодавцю пеню у розмірі 0,1 % від
розміру позики за кожний день
прострочення повернення позики.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи у зустрічному позові, суд
першої інстанції виходив з того, що
договір позики відповідає вимогам
чинного законодавства, розпискою
підтверджується отримання коштів у
розмірі 5 000 доларів США та позичальник
не виконав свої зобов`язання щодо
своєчасного повернення коштів.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов`язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов`язання, повинен
повернути його боржникові. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов`язку.

Отримання ОСОБА_1 у борг 5 000 доларів США
підтверджується розпискою від 01.06.2010
року та договором позики, у п. 9 якого
зазначено, що підписання цього
договору позичальником підтверджує
факт одержання ним від позикодавця
позики.

Відповідно до ч. 1 ст 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
ОСОБА_1 на спростування факту отримання
грошових коштів у розмірі 5 000 доларів
США будь-яких доказів не надав.

Згідно з розписками ОСОБА_1 повернув
ОСОБА_2 борг на загальну суму 430 доларів
США. За вказаних обставин суд першої
інстанції дійшов правильних висновків
щодо стягнення решти частини позики,
оскільки строк повернення боргу
закінчився 01.12.2011 року.

У зустрічному позові позичальником
було оспорено договір позики саме з
підстав, що грошові кошти насправді
були одержані у меншій сумі, ніж
зазначено у розписці та договорі.
Оскільки будь-яких доказів на
підтвердження позовних вимог надано не
було, навпаки підписом у договорі
позики та у розписці позичальник
підтвердив отримання ним від ОСОБА_2 5 000
доларів США суд першої інстанції
правильно відмовив у задоволенні цих
вимог.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині не підтверджені доказами та
висновків суду не спростовують.

Оскільки боржник прострочив виконання
грошового зобов`язання суд першої
інстанції правильно стягнув 3 % річних
від простроченої суми відповідно до
вимог з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду в
цій частині є законним і обґрунтованим
і не може бути скасоване з підстав,
викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим, задовольняючи позовні
вимоги в частині стягнення пені суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не пропущено строку позовної
давності по цим вимогам.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду помилковими виходячи з
наступного.

Згідно з п. 1 ст. 258 ЦК України до
позовних вимог про стягнення пені
(неустойки) застосовується позовна
давність в один рік.

Згідно з п. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

У поясненнях від 13.01.2014 року ОСОБА_1
просив застосувати до вимог про
стягнення пені позовну давність.

Розмір пені у межах річного строку
позовної давності складає 36 528,01 грн. * 0,1
% * 365 = 13 332,72 грн.

Доводи представника апелянта про те, що
у задоволенні вимог про стягнення пені
слід відмовити повністю не ґрунтується
на вимогах закону, оскільки
зобов`язання по поверненню боргу не
припинилися, а відповідно не
припинилося нарахування пені.

Враховуючи викладене рішення суду в
частині стягнення пені підлягає зміні
із зменшенням пені, що підлягає
стягненню до 13 332,72 грн. Відповідно
зменшенню підлягає і загальний розмір
стягнення до 52 049,41 грн. та судові
витрати відповідно до задоволеної
частини позовних вимог - 520,49 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року змінити
зменшивши суму стягнення пені з 26 630,27
грн. до 13 332,72 грн., загальний розмір
стягнення з 65 347,06 грн. на 52 049,41 грн. та
розмір судового збору з 653,47 грн. до 520,49
грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді