АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/339/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Решетнік М.О. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія 19/27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Глущенко Н.Г.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Осіяна О.М.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 червня 2013 року по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати заочне рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 18.06.2013 року та
ухвалити нове, яким відмовити банку в
позовних вимогах в повному обсязі,
посилаючись на те, що воно є незаконним
та необґрунтованим, оскільки ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, позивач
вважає, що судом неповно з'ясовані
обставини справи, які мають суттєве
значення для справи / а. с. 83-87 /.

Зазначеним заочним рішенням від 18.06.2013
року позовні вимоги банку задоволені в
повному обсязі.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором без номера від
19.01.2006 року в сумі 27431,30 грн., де : 6912.69 грн.
- заборгованість за кредитом; 18736,17 грн. -
заборгованість за користування
кредитом і штрафи відповідно до п. 8.6
Умов та Правил надання банківських
послуг: 500 грн. - штраф (фіксована
частина) і 1282,44 грн. - штраф (процентна
складова) та судові витрати по справі у
розмірі 274,31 грн., а всього 27705,31 грн. / а.
с. 44 /.

Судом встановлено, що 19.01.2006 року між
ЗАТ КБ «ПриватБанк» (нині ПАТ КБ
«Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір без номера у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
річних (3% на місяць з розрахунку 360 днів
у році) на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Кредитний ліміт за кредитною
карткою встановлено 8500 грн. / а. с. 11-18 /.

Відповідач ознайомився та згоден з
Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою і Тарифами банку, як і
підтвердив свою згоду на те, що
підписана ним заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою та
Тарифами банку складає між ним та
банком договір про надання банківських
послуг, що підтверджується його
підписом у заяві / а. с. 10-11 /.

Попри взяті на себе зобов'язання
відповідач ОСОБА_2 не виконував умови
кредитного договору стосовного
своєчасного повернення кредитних
коштів та відсотків за користування
ними, у зв'язку з чим, станом на 31.01.2013
року, виникла заборгованість перед
банком у розмірі 27431,30 грн., де: 6912,69 грн. -
заборгованість за кредитом; 18736,17 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; штрафи
відповідно до п. 8.6 Умов та правил
надання банківських послуг: 500 грн. -
штраф (фіксована частина) і 1282,44 грн. -
штраф (процентна складова) / а. с. 2-9 /.

Розрахунок заборгованості
відповідача перед банком - позивачем
проведено правильно у відповідності з
умовами вище зазначеного договору від
19.01.2006 року та вимогами чинного
законодавства / а. с. 5-9 /.

За таких обставин, та виходячи з
доказів по справі, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позовні вимоги
банку про стягнення заборгованості за
кредитним договором без номеру від
19.01.2006 року - підлягають задоволенню
згідно ст.ст.525,526,530, 536,1054,10561 ЦК України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував прав
і обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах
справи, суд першої інстанції дійшов до
правильного висновку про задоволення
позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в
силу умов кредитного договору без
номеру від 19.01.2006 року та
ст.ст.525,526,530,1050,1054, 10561 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі
доводи відповідача не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права.

Відповідно ж до ст. 212 ПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді у судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Посилання відповідача в
апеляційній скарзі на те, що він
особисто не отримував кредит в сумі
6912,69 грн., оскільки жоден банк не надає
кредитні кошти до підписання договору,
- не можуть бути прийняті до уваги, з
наступних підстав.

Як встановлено судом, 19.01.2006 року між
банком та відповідачем було укладено
кредитний договір у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну карту зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36%
річних (3% на місяць з розрахунку 360 днів
у році) на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Кредитний ліміт за кредитною
карткою встановлено 8500 грн. / а. с. 11-18 /.

Факт особистого підписання заяви від
16.01.2006 року та отримання платіжної
картки підтвердив суду апеляційної
інстанції і сам ОСОБА_2

Згідно розрахунку заборгованості,
зокрема графи «сальдо поточної
заборгованості за кредитом»,
відповідач лише 27.07.2006 року вперше
скористався платіжною картою,
використавши 2065 грн. кредитних коштів.

Починаючи з 27.07.2006 року відповідач
користувався платіжною карткою,
використовуючи кредитні кошти в межах
кредитного ліміту для особистих
потреб, частково сплачуючи проценти за
користування та суму кредиту. Останні
операції при користуванні
відповідачем платіжною карткою
відбулися 31.08.2012 року / а. с. 5-9 /.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості за кредитним
договором, - заборгованість за
кредитом в сумі 6912 грн. це не разова
сума кредиту, яка була використана
відповідачем, а вона накопичилась за
деякий проміжок часу.

Посилання відповідача на ту обставину,
що він не користувався платіжною
карткою є безпідставними, оскільки він
її отримав, а з заявами до банку чи
органів міліції з приводу її втрати чи
вибуття з його особистого користування
не звертався, що пояснив суду
апеляційної інстанції.

Доказів в спростування позовних вимог
банку відповідач не надав суду
апеляційної інстанції, як і не заявив
про їх наявність.

Також, не можуть бути прийняті до уваги
посилання відповідача в апеляційній
скарзі на не застосування судом першої
інстанції строків позовної давності,
оскільки останні операції при
користуванні відповідачем платіжною
карткою відбулися 31.08.2012 року, а з
позовною заявою до суду банк звернувся
01.03.2013 року, тобто в межах строків
позовної давності передбачених ст. ст.
257,258 ЦК України.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на те, що суд розглянув справу в
його відсутності, а тому є всі підстави
для скасування судового рішення, не
можуть бути прийняті до уваги з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що дійсно 18.06.2013 року справа розглянута
судом першої інстанції у відсутності
відповідача та ухвалено заочне рішення
по справі.

Між тим, з матеріалів справи
вбачається, що відповідачу, який сам
працює адвокатом, достеменно було
відомо про розгляд справи судом першої
інстанції за позовом банку до нього, що
підтверджується відповідними
поштовими повідомленнями та заявою
самого відповідача про відкладення
14.05.2013 року розгляду справи у зв'язку з
його неможливість з'явитися до суду в
цей день / а. с. 39,40,34 /.

Жодних письмових заперечень проти
позову чи якихось заяв про залучення
доказів по справі або витребування
доказів в спростування позовних вимог -
відповідачем ОСОБА_2 суду надано не
було. Крім того, навіть в своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_2 не вказав на
докази в спростування позовних вимог,
якщо він такі має.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що розгляд
справи у відсутності відповідача не є
підставою для скасування правильного
по суті рішення суду першої інстанції,
оскільки згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Отже, доводи, викладені а апеляційній
скарзі, не спростовують висновки суду
та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду,
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 червня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: