Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 412/5642/13-ц
Провадження № 22ц/782/320/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі: Вербицькому І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області

від 23 жовтня 2013 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення у
солідарному порядку заборгованості за
кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року ПАТ «Дельта Банк»
звернувся до суду з позовом в якому
просив стягнути солідарно з ОСОБА_3,
ОСОБА_2 заборгованість за кредитним
зобов'язанням - 353578,27 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що
28.07.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», який
змінив назву на ПАТ «Укрсиббанк» та
відповідачем ОСОБА_3 був укладений
договір про надання споживчого кредиту
та заставу транспортного засобу
№0, згідно якого ОСОБА_3 було
надано кредит у розмірі 30033 доларів США,
що дорівнює еквіваленту 145443,81 грн. за
курсом НБУ з кінцевим терміном
повернення 28.07.2015 року та з оплатою 13,50%
річних за користування кредитом. В
забезпечення усіх грошових зобов'язань
за договором про надання споживчого
кредиту та заставу транспортного
засобу №0 від 28.07.2008 року між АІКБ
«УкрСиббанк», яке змінило своє
найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та
відповідачем ОСОБА_2 28.07.2008 року був
укладений Договір поруки №220074. ОСОБА_3
належним чином не виконував
зобов'язання за кредитним договором, в
зв'язку з чим сформувалась
заборгованість станом на 19.03.2013 року в
сумі 44235,99 доларів США, що згідно курсу
НБУ складає 353578,27 грн., з яких
заборгованість за кредитом - 28591,50 дол.
США, що еквівалентно 228531,86 грн.,
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом - 15644,49 дол. США,
що еквівалентно 125046,41 грн.

08.12.2011 року своє право вимоги, що
виникло з кредитного договору у ПАТ
«УкрСиббанк», останнім передано ПАТ
«Дельта банк».

Оскільки у добровільному порядку
відповідачі відмовляються погасити
суму заборгованості, позивач звернувся
з дійсним позовом до суду і просив його
задовольнити.

Заочним рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 23 жовтня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто у солідарному
порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2, на користь
ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 353578,27 грн.,
вирішено питання стягнення судових
витрат.

Ухвалою Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 24.12.2013 року в задоволенні
заяви ОСОБА_2 про перегляд зазначеного
заочного рішення відмовлено.

Посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу і просить скасувати
рішення та постановити нове, яким
задовольнити вимоги позивача частково,
а саме стягнути з ОСОБА_3, на користь
ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 253578,27 грн.,
судовий збір в сумі 3441 грн. Усього
стягнути суму у розмірі 357019,27 грн. У
задоволенні інших позовних вимог
відмовити за необґрунтованістю.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вказані вимоги закону
дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги позивача
та стягуючи солідарно з відповідачів
зазначені у рішенні суми, суд
правильно виходив з того, що
зобов*язання повинні виконуватись
належним чином, а оскільки
відповідачем ОСОБА_3 зобов'язання по
поверненню кредиту, сплаті відсотків
за цим кредитним договором не
виконано, то він, як боржник за цим
договором, а відповідач ОСОБА_2, як
поручитель, повинні солідарно
відшкодувати виниклу заборгованість
за тілом кредиту та відсоткам за
користування кредитом.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 28.07.2008 року між
АКІБ «Укрсиббанк», який змінив назву на
ПАТ «Укрсиббанк» та відповідачем
ОСОБА_3 був укладений договір про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу №0, згідно
якого ОСОБА_3 було надано кредит у
розмірі 30033 доларів США, що
еквівалентно 145443,81 грн. за курсом НБУ з
кінцевим терміном повернення 28.07.2015
року та з оплатою 13,50% річних за
користування кредитом.(а.с.6-14).

В той же день, 28.07.2008 року, для
забезпечення своєчасного повернення
кредиту відповідачем ОСОБА_3 , був
укладений між банком та відповідачем
ОСОБА_2 договір поруки. (а.с. 19-21).

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу, у
тому числі з договорів.

Згідно зі ст.. 526 ЦК України
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 свої зобов'язання по поверненню
кредиту за вказаним кредитним
договором належним чином не виконував,
за ним створилася заборгованість,
однак ніяких заходів по погашенню
заборгованості відповідачами не
здійснено.

Станом на 19.03. 2013 року загальна сума
заборгованості складає 44235,99 доларів
США, що еквівалентно 353578,27 грн., з яких
заборгованість за кредитом - 28591,50 дол.
США, що еквівалентно 228531,86 грн.,
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом - 15644,49 дол. США,
що еквівалентно 125046,41 грн.(а.с.52).

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи, розмір
заборгованості відповідачами не
спростований та не оскаржується, інших
розрахунків не надано.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку щодо покладення обов'язку по
відшкодуванню заборгованості на всіх
відповідачів.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Статтею 553, 554 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Пунктами 1.3, 1.4, 5.1 Договору поруки №220074
від 28.07.2008 року, передбачено, що
поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, за всіма зобов*язаннями
останнього за основним договором,
включаючи повернення основної суми
боргу, сплату процентів, комісій,
відшкодування можливих збитків, сплату
пені та інших штрафних санкцій,
передбачених умовами Основного
договору, укладаючи договір поруки, він
повністю розумів всі умови Основного
договору та цього договору, свої права
та обов*язки за договором і погодився з
ними.

Відповідальність поручителя і
боржника є солідарною.

Отже, суд правильно у межах заявлених
вимог стягнув з відповідачів
солідарно заборгованість за тілом
кредиту та відсотками за користування
кредитом.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір поруки був укладений з
відповідачем ОСОБА_2 не як з фізичною
особою- громадянином України, а як з
фізичною особою-підприємцем, а тому
вимоги банка не підлягають розгляду у
порядку цивільного судочинства, на
увагу не заслуговують, виходячи з
наступного.

Згідно п.2 постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», у спорах, що
виникають із кредитних правовідносин,
сторонами є як юридичні, так і фізичні
особи та з урахуванням вимог ст..ст. 15-16,
частини другої ст.. 118 ЦПК України, при
визначенні судової юрисдикції суди
мають виходити з того, що такі справи
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства у разі, якщо
однією зі сторін є фізична особа, а
вимоги взаємопов*язані між собою і
окремий їх розгляд неможливий. Зокрема,
це можуть бути позови банку (іншої
фінансової установи) до фізичної особи
- позичальника і до юридичної особи-
поручителя чи навпаки, які виникли з
одних і тих самих правовідносин -
отримання кредиту.

Договір поруки має додатковий
(акцесорний) до основного зобов*язання-
кредитного договору - характер і
укладається саме для забезпечення
виконання останнього, а поручитель
згідно з частиною першою ст.. 554 ЦК
відповідає перед кредитором, за
загальним правилом, солідарно із
позичальником, якщо договором поруки
не встановлено його додаткову
(субсидіарну) відповідальність.
Неможливість окремого розгляду цих
договорів може бути пов*язана, зокрема,
із визначенням суми заборгованості,
способу виконання зобов*язання та
іншими умовами договорів.

Як вбачається із договору кредиту та
застави транспортного засобу № 0
від 28.07.2008 року однією із його сторін є
фізична особа- громадянином України-
ОСОБА_3 , він є основним зобов*язанням,
договір поруки №220074 від 28.07.2008 року,
укладений з ФОП ОСОБА_2 має додатковий,
до основного зобов*язання, характер,
однак так як заявлені вимоги
взаємопов*язані між собою і окремий їх
розгляд неможливий, суд першої
інстанції правильно розглянув позов в
порядку ЦПК України щодо обох
відповідачів.

Колегія суддів не може погодитись із
доводами апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції не з*ясував
питання щодо можливості задоволення
вимог позивача за рахунок заставного
майна, оскільки суд розглядає справи в
межах заявлених позовних вимог, а таких
вимог в позовній заяві не зазначено.
Окрім того, вирішення питання яким
чином задовольняти свої вимоги (п.8.2
кредитного договору) - шляхом стягнення
заборгованості за кредитним договором
або звернення стягнення на предмет
застави, є виключним правом
банківської установи. У даному випадку
позивач обрав саме такий спосіб
захисту.

Доводи апеляційної скарги щодо
незаконності ухвалення заочного
рішення на увагу не заслуговують,
оскільки у відповідності до ст. 74 ЦПК
України, відповідач повідомлений про
день та час розгляду справи, саме за
тією адресою, яка була вказана
позивачем в позові, а відповідачем в
п.п.5.7, 6.2 договору поруки, інша адреса
була невідома, так як про зміну адреси
листування та свого проживання
відповідач ОСОБА_2 не повідомляв.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а заочне рішення суду
першої інстанції залишенню без змін.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304,
307, 308, 315, 324, 325 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 23 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: