Справа № 406/4895/13
Провадження № 22ц/782/4674/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів - Максюти І.О., Туренка С.І.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Алчевського міського суду
Луганської області від 16 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Відділ у справах
дітей Алчевської міської ради, про
позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА :

В обґрунтування позову, з яким
позивачка звернулась до суду 19 червня
2013 року, зазначено, що сторони є
батьками малолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання в 2008
році шлюбу сторін проживає з
позивачкою. Відповідач проживає
окремо. Рішення суду на утримання
дитини з нього стягнуто аліменти, яке
відповідач виконує нерегулярно, за що
був притягнутий до кримінальної
відповідальності. З 2009 року відповідач
дочкою не опікується, не спілкується з
нею, не виховує, не надає матеріальної
допомоги на утримання дитини. Дитина
батька не знає та не бажає з ним
спілкуватись. Посилаючись на вказані
обставини, позивачка просила позбавити
відповідача батьківських прав.

Оскаржуваним рішенням суд відмовив в
задоволенні позову про позбавлення
відповідача батьківських прав. Але
виніс відповідачу судове попередження
про недопустимість невиконання ним
батьківських обов'язків по утриманню
та вихованню дитини.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи сторін,
перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає апеляційну скаргу такою, що не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; 3)
невідповід-ність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, тобто суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, повинен вирішити справу
згідно із законом, ухваливши рішення на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції повністю відповідає.

Судом були встановлені наступні факти,
які підтверджені належними письмовими
доказами та визнавались сторонами.

Сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано 20 листопада
2008 року. Від шлюбу сторони мають дитину
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з
матір'ю. Після розірвання шлюбу
позивачка 28 грудня 2012 року
зареєструвала повторний шлюб з ОСОБА_4
Відповідач проживає окремо від дитини,
25 вересня 2012 року зареєстрував
повторний шлюб. З відповідача на
користь позивачки на підставі рішення
Алчевського міського суду Луганської
області від 26 вересня 2008 року стягнуті
аліменти на утримання дитини.
Відповідач має заборгованість по
аліментам. За ухилення від сплати
аліментів був притягнутий до
кримінальної відповідальності вироком
Алчевського міського суду Луганської
області від 06 березня 2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позову про
позбавлення відповідача батьківських
прав, суд першої інстанції,
застосувавши до правовідносин сторін
правила ст. 164 СК України, виходив з
того, що позивачкою не надано
достатніх доказів, які б свідчили, що
відповідач свідомо, злісно нехтував
своїми обов'язками по вихованню та
утриманню дитини. Разом з тим суд
вважав встановленим, що відповідач не
вживав достатніх заходів для виконання
свого батьківського обов'язку по
утриманню та вихованню дитини .

Колегія суддів погоджується із
зазначеними висновками суду першої
інстанції як такими, що відповідають
обставинам справи та приписам правових
норм.

Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав щодо дитини, яка не
досягла вісімнадцяти років, і тільки з
підстав, передбачених ст.164 СК України ,
зокрема, якщо вони ухиляються від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК
України).

Виходячи з правової позиції,
висловленої в п.п.15,16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 30
березня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб,
які незаконно її утримують, та ін.),
що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей. Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має
місце, коли вони не піклуються про
фізичний і духовний розвиток дитини, її
навчання, підготовку до
самостійного життя, зокрема: не
забезпечують необхідного харчування,
медичного догляду, лікування дитини,
що негативно впливає на її фізичний
розвиток як складову виховання; не
спілкуються з дитиною в обсязі,
необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до
її внутрішнього світу; не створюють
умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо,
так і в сукупності, можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками.

Рішення суду, на думку колегії, цілком
відповідає встановленим обставинам
справи, правильно застосованим до
правовідносин сторін нормам
матеріального права, а також інтересам
малолітньої дитини сторін, яка має
право на спілкування не тільки з
матір'ю, але й з батьком,

У відповідності зі ст.ст.12, 15 Закону
України «Про охорону дитинства»
виховання в родині є першочерговим
завданням розвитку особистості дитини.
На кожний з батьків покладає однакова
відповідальність за виховання,
навчання й розвиток. Дитина, що
проживає окремо від батьків або одного
з них, має право на підтримку з ними
регулярних особистих відносин і прямих
контактів.

Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного
кодексу України позбавлення
батьківських прав є крайньою мірою,
тому вона може бути застосована
виключно тоді, коли всі інші заходи
впливу виявились безрезультатними.

Для позбавлення батьківських прав мало
впевнитися в невиконанні обов'язків по
вихованню. Належить також встановити,
що батько ухиляється від їх виконання.
А це означає, що він вперто та
систематично, незважаючи на всі міри
попередження продовжує не виконувати
свій батьківський борг.

Суд, вирішуючи справу, може застосувати
міри збереження батьківських прав,
оскільки позбавлення батьківських
прав повинно бути мірою, яка
застосовується після того, як всі інші
засоби впливу на батька виявились
безрезультатними. Враховуючи інтереси
дитини, у виключних випадках, якщо
доведена винна поведінка батька при
розгляді справи про позбавлення
батьківських прав з урахуванням
характеру його поведінки, особистості
й інших конкретних обставин, суд
вправі відмовити в позові і попередити
відповідача про необхідність зміни
свого відношення до виховання дитини.

При зверненні до суду позивачка
намагалась довести саме ці обставини,
але суд першої інстанції, перевіривши
наявні по справі докази, правильно
відмовив в застосуванні крайньої міри
і в межах своєї компетенції, на
виконання профілактичних мір з
урахуванням конкретних обставин
справи вказав про попередження
відповідача щодо недопустимості
протиправної поведінки в подальшому,
інакше він може бути позбавлений
батьківських прав щодо дочки.

З огляду на вищевикладене доводи
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки доказам по справі, є
безпідставними, оскільки суд
мотивовано відмовив в задоволенні
позову.

Разом з тим, під час розгляду справи
судом першої інстанції було допущено
порушення норм матеріального та
процесуального права з огляду на те, що
справа була розглянута без висновку
органу опіки та піклування,
оформленого відповідно до вимог
законодавства.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 СК України при
розгляді судом спорів щодо позбавлення
батьківських прав обов'язковою є
участь органу опіки та піклування,
який подає суду письмовий висновок
щодо розв'язання спору.

Статтею 34 Закону "Про місцеве
самоврядування в Україні" від 21 травня
1997 року №280/97-ВР визначено, що
вирішення питань опіки і піклування
відноситься до делегованих
повноважень виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад.

Аналогічна норма міститься в ч.1 ст.11
Закону України "Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування" від 13 січня 2005 року №2342-IV.

Питання діяльності органів опіки та
піклування, пов'язаної із захистом прав
дитини, врегульовані Постановою
Кабінету Міністрів України від 24
вересня 2008 року №866, в якій зазначено,
що служба у справах дітей складає
висновок про визначення місця
проживання дитини і подає його органу
опіки та піклування для прийняття
відповідного рішення.

Виходячи з приписів вищезазначених
норм права, наявний у справі висновок
відділу у справах дітей Алчевської
міської ради від 15 жовтня 2013 року за
№1189, підписаний начальником відділу
(а.с.82-84) не є висновком органу опіки та
піклування, у зв'язку з чим під час
апеляційного розгляду по справі
оголошувалась перерва для надання
такого висновку, оформленого
відповідно до законодавства.

Проте, не зважаючи на допущену судом
помилку, апеляційний суд не вбачає
підстав для скасування чи зміни
правильного по суті рішення, оскільки
відповідно до вимог ч. 2ст.308 ЦПК не може
бути скасоване правильне по суті
рішення лише тільки з формальних
міркувань.

Керуючись ст. ст.307 ч.1 п.1, 308, 315, 317, 319,
323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Алчевського міського суду
Луганської області від 16 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції - Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач: