Єдиний унікальний номер 227/86/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/3404/2014
Єдиний унікальний номер
Головуючий у 1 інстанції Тітова Т.А.
Доповідач Гусєв В.В.
І М Е Н Е М У
Апеляційний суд Донецької області в
головуючого судді
суддів
Гусєва В.В., Халаджи О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 04 березня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, про
визнання особи такою, що тратила право
користування жилим приміщенням, -
У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з зазначеним позовом, пізніше
неодноразово уточнюючи позовні вимоги,
посилаючись на те, що вона з ОСОБА_1 з 1982
року по 18 серпня 2008 року перебували у
зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу на
підставі ордеру № 50 від 26 січня 1989 року
вони отримали у користування житлове
приміщення квартиру АДРЕСА_1. Після
розірвання шлюбу ОСОБА_1 виїхав з
квартири, не повідомивши свого місця
проживання. Відповідач більше п'яти
років не проживає у спірній квартирі,
комунальні платежі не сплачує, тому на
підставі 107 ЖК України просила визнати
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням у
зв'язку з вибуттям на інше постійне
Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 04 березня 2014 року ОСОБА_1 визнано
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1, у
звзяку з вибуттям на постійне
проживання в інше жиле приміщення.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1
та подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позову. Апелянт
посилаються на те, що уточнення
позовних вимог позивачем відбулось в
ході судового розгляду, що є порушенням
ч.2 ст.31 ЦПК України. Крім того, судом не
прийнято до уваги, що відповідач був
відсутнім за місцем реєстрації з
поважних причин.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача ОСОБА_4
заперечував проти доводів апеляційної
скарги, просив рішення суду залишити
без змін.

Інші сторони в судове засідання
апеляційного суду не прибули, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про що свідчать
отримані ними телефонограми та заяви
про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
1982 року, який було розірвано 18 серпня 2008
року (а.с.5, 6).

Під час шлюбу на підставі ордеру на
житлове приміщення № 50 від 26 січня 1989
року, виданого на підставі рішення
виконкому Добропільської міської ради
від 18 січня 1989 року № 51, сторони
отримали право на заняття житлового
приміщення квартири АДРЕСА_1 (а.с.3).

Згідно копії особового рахунку,
виданого КП «Добропільська служба
єдиного замовника» від 14 лютого 2014
року,особовий рахунок на квартиру
АДРЕСА_1 відкрит на підставі ордеру № 50
від 26 січня 1989 року. В зазначеній
квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 (а.с.39).

Згідно довідки ТОВ Добропільське
експлуатаційне підприємство № 2 від 26
листопада 2013 року ОСОБА_1 у спірній
квартирі не проживає більш ніж п'ять
років (а.с.4).

Відповідно до наданих квитанцій
про сплату комунальних послуг,
зазначені послуги з початку 2011 року
сплачуються позивачкою ОСОБА_2 (а.с.19-27).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_1 з 2010 року мешкає в
іншому населеному пункті, де вселився
на іншу житлову площу своєї мами як
член сім*ї, в тому ж населеному пункту
уклав трудовий договір та працює, а
тому на підставі ст.107 ЖК України
втратив право користування жилим
приміщенням з дня вибуття.

Висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, нормам права, які
судом вірно застосовані.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд під час
розгляду справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту, або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті,
договір найму жилого приміщення
вважається розірвання з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Як вбачається з матеріалів справи
у березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з уточненою позовною заявою та
зазначала, що відповідач відразу після
розірвання шлюбу вибув на постійне
місце проживання до своєю мами в інше
місто, позивачка змінила підставу
позову й просила визнати ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням, з підстав, передбачених
ст. 107 ЖК України (а.с.45).

Заперечуючи проти позовних вимог
ОСОБА_1 зазначав, що з 2010 року він
фактично вибув із спірної квартири на
проживання до своєї мами - у АДРЕСА_1
(а.с.43).

Відповідно до довідки ТОВ
«Славгород-Агро» від 18 лютого 2013 року,
ОСОБА_1 працює на зазначеному
підприємстві електромонтером з 05
листопада 2010 року по теперішній час
(а.с.44).

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 107 ЖК
України член сім*ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від предявлення
позову про це, і встановленню в такому
випадку підлягають лише обставини й
факти, що свідчать про обрання такою
особою іншого постійного місця
проживання.

Як розяснив Пленум Верховного
Суду України в п. 11 постанови від 12
квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України»,
відповідно до ст. 107 ЖК України наймач
або член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від пред'явлення
позову про це.

На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

За таких підстав, апеляційний суд
не приймає до уваги доводи апеляційної
скарги про те, що відповідач виїхав до
іншого населеного пункту з поважних
причин.

Відповідно до роз*яснень, що
містяться в п. 11 вищезазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України, суд може визнати особу такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст. 71
або ст. 107 Житлового кодексу України.
Змінити підставу позову суд має право
тільки за згодою позивача.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції прийняв зміну позивачкою
підстави позову і визнав відповідача
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням з однієї, вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст.107
ЖК України.

Доводи апеляційної скарги про те,
що уточнення позовних вимог позивачем
відбулось в ході судового розгляду, що
є порушенням ч.2 ст.31 ЦПК України,
апеляційний суд вважає не суттєвими та
такими, що призвели до неправильного
вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
права або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: