Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/997/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Панкеєва О.В.,

Мануйлова Ю.С.,

При секретарі: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 28 березня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до Міського
комунального підприємства
«Основаніє», треті особи: Реєстраційна
служба Запорізького міського
управляння юстиції, ТОВ «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації» про визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до МКП «Основаніє» про
визнання права власності, в якому
зазначив, що 06.04.1994р. він уклав договір
№ 555 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який було оформлено
та зареєстровано Універсальною біржею
«Хортиця». Відповідно до ч. 2 ст. 15
Закону України «Про товарну біржу»
передбачено, що угоди, зареєстровані на
біржі, не підлягають нотаріальному
посвідченню. Обов'язкове нотаріальне
посвідчення Цивільним кодексом УРСР
було передбачено лише для договорів
купівлі-продажу житлових будинків,
поняття «житловий будинок» і
«квартира» у законодавстві
розрізняються. Таким чином після
укладення даного Договору його
нотаріального посвідчення сторони не
здійснювали.

Умови укладеного Договору
купівлі-продажу були повністю
виконані ним та ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Право
власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано 07.04.1994р. в ЗМБТІ. З того
часу він є власником зазначеної
квартири.

Вищезазначені факти підтверджуються
технічним паспортом на квартиру
АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа №158241,
реєстровий №22636049) та довідкою від
11.12.2012р. №22008 виданими Запорізьким
міжміським бюро технічної
інвентаризації.

Так сталося, що договір купівлі-продажу
№555 від 06.04.1994р. ОСОБА_5 загубив. АТ
Універсальна біржа «Хортиця»
ліквідована, архівні дані по
оформленим договорам не збереглися.
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7
помер -ІНФОРМАЦІЯ_2, тому підтвердити
факт оформлення 06.04.1994р. договору №555 не
можуть.

У зв'язку з вищевикладеним ОСОБА_5
просив суд визнати його власником
квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати Міське комунальне
підприємство «Основаніє» оформити на
ім'я власника ОСОБА_5 особистий рахунок
для розрахунків за користування
квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 28
березня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині
позову відмовлено.

ОСОБА_3, яка мешкає у спірній квартирі
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що суд вирішив
питання щодо прав на спірну квартиру
без її участі як процесуального
правонаступника, тому просить рішення
суду першої інстанції скасувати.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є, зокрема: порушення норм
матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається,
що розглядаючи справу, суд першої
інстанції не додержав вимог ст. 213 ЦПК
України щодо законності та
обґрунтованості рішення суду.
Процесуальний закон визнає, що рішення
є законним, якщо суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Позивачем у позові зазначалося, що
06.04.1994р. він уклав договір № 555
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який було оформлено
та зареєстровано Універсальною біржею
«Хортиця». Відповідно до ч. 2 ст. 15
Закону України «Про товарну біржу»
передбачено, що угоди, зареєстровані на
біржі, не підлягають нотаріальному
посвідченню. Обов'язкове нотаріальне
посвідчення Цивільним кодексом УРСР
було передбачено лише для договорів
купівлі-продажу житлових будинків.
Внаслідок чого після укладення даного
договору його нотаріального
посвідчення сторони не здійснювали.

Договір купівлі-продажу № 555 від
06.04.1994р. ОСОБА_5 загубив. АТ Універсальна
біржа «Хортиця» ліквідована, архівні
дані по оформленим договорам не
збереглися. ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 помер -ІНФОРМАЦІЯ_2,
тому підтвердити факт оформлення
06.04.1994р. договору № 555 не можуть / а.с.11 /.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, яку
застосував суд, власник майна може
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Позов про визнання права власності
на майно подається власником тоді, коли
в інших осіб виникають сумніви щодо
належності йому цього майна, коли
створюється неможливість реалізації
позивачем свого права власності через
наявність таких сумнівів чи внаслідок
втрати правовстановлюючих документів.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_5 та
доданих до неї неможливо дійти до
висновку, що Міським Комунальним
підприємством „Основаніє", яке за
своєю статутною діяльністю займається
збереженням та обслуговуванням
житлового фонду, оспорюється
дійсність укладеного ним договору
купівлі-продажу та право власності на
квартиру.

У разі втрати власником документа,
який засвідчує його право власності на
нерухоме майно, воно як безхазяйне у
відповідності до вимог норм ст. 335 ЦК
України за заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
воно розміщено, береться на облік
органом державної реєстрації прав на
нерухоме майно і після спливу одного
року за заявою органу, уповноваженому
управляти майном відповідної
територіальної громади може бути
передане за рішенням суду у комунальну
власність.

Отже належним відповідачем у такій
справі є територіальна громада в особі
органу місцевого самоврядування, на
території якої розташоване нерухоме
майно.

Проте належний відповідач
позивачем визначений не був, судом
також питання щодо залучення до участі
у справі належного відповідача чи
співвідповідача вирішено не було.

Крім того суд не звернув уваги на
вимоги статтей 11, 328 ЦК України,
відповідно яких право власності
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону, або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України 2003 року,
що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Таким чином суд мав вирішити питання
законності набуття права власності
згідно норм ЦК України 1963 року, чинного
на час вчинення угоди на біржі 06.04.1994
року.

Зокрема ст. 153 ЦК України (у редакції
1963 року) передбачає, що договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в повній у належних випадках
формі досягнуто згоди по всіх істотних
умовах. Істотними є ті умови договору,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

Згідно постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 3 від 28 квітня
1978 року, чинної на час виникнення
правовідносин, з підстав недодержання
нотаріальної форми визнаються
недійсними тільки ті угоди, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню, зокрема,
договори: довічного утримання, застави,
купівлі-продажу (в тому числі при
придбанні на біржових торгах), міни або
дарування житлового будинку (квартири)
чи його (її) частини, дарування іншого
майна на суму понад 500 крб. і валютних
цінностей на суму понад 50 крб.

Відповідно до вимог ст.47 ЦК України (у
редакції 1963 року) нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Так як предметом купівлі-прожажу був
об"єкт нерухомого майна, щодо якого
передбачено спеціальний порядок
відчуження, а продавець та покупець не
були членами біржі, то норми ст.15 Закону
України „Про товарну біржу" про
непотрібність нотаріального
оформлення біржових операцій до
виниклих правовідносин застосовані
бути не можуть.

У відповідності до вимог норм ст., ст.
47, 227 ЦК України та ст.55 Закону України
„Про нотаріат", діючих на час укладення
договору купівлі-продажу спірного
квартири, такий договір підлягав
обов"язковому нотаріальному
посвідченню.

Суд у порушення вимог ст., ст. 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
не визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них, не
вирішив питання законності та
правомірності підстав набуття права
власності, а саме щодо дійсності угоди
купівлі-продажу.

Суд не з'ясував питання за яких умов
не був у встановленому законом порядку
нотаріально посвідчений договір.

Порушення судом першої інстанції
вказаних норм матеріального і
процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи.

Також з наданих копій судових рішень
видно, що вказана квартира є предметом
судових спорів позивача та апелянта
протягом тривалого часу. Кожним з них
виборюється право власності на дану
квартиру. У справі при розгляді позову
про визнання права власності за ОСОБА_5
апелянт - ОСОБА_3 участі не брала.
Внаслідок чого судом вирішено без
участі вказаної особи питання щодо її
прав та обов'язків щодо вказаного
майна.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішенням суду заявлені
вимоги задоволено безпідставно та
внаслідок порушення норм
матеріального і процесуального права,
а тому наявні підстави для задоволення
апеляційної скарги та ухвалення нового
рішення в справі про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст., ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Запоріжжя від 28 березня 2013 року у
цій справі скасувати і ухвалити нове
рішення наступного змісту:

„У задоволенні позову ОСОБА_5 до
Міського Комунального підприємства
„Основаніє", треті особи: Реєстраційна
служба Запорізького міського
управляння юстиції, ТОВ «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації» про визнання права
власності відмовити за
безпідставністю заявлених вимог".

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: