Номер провадження № 22-ц/785/1899/14
Головуючий у першій інстанції Пучкова
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Київського
районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013
року про встановлення порядку
виконання рішення суду, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У вересні 2007 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5, який уточнила
у процесі розгляду справи, і остаточно
просила визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7 11
квітня 2006 року, посилаючись на те, що її
рідна сестра ОСОБА_6 29 січня 1993 року
склала заповіт щодо всієї спадщини на
її користь Договір дарування від 11
квітня 2006 року укладений нею під
впливом помилки, а тому просила визнати
його недійсним.

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, в якому
просив визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1 укладений
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, встановити факт
шлюбних відносин між ним та ОСОБА_6 з
1994 року та по день її смерті, визнати за
ним право власності на спірну квартиру,
посилаючись на те, що з 1994 року
перебував у фактичних шлюбних
відносинах із ОСОБА_6, яка у 1996 році
склала на його користь заповіт.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла і після її
смерті він дізнався про існування
договору дарування із ОСОБА_5, яка, на
думку позивача заволоділа спірною
квартирою шляхом обману, а тому просив
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

У жовтні 2008 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому
просила зобов'язати ОСОБА_2 не чинити
їй перешкоди у здійсненні права
власності, шляхом виселення
відповідача з квартири АДРЕСА_1, яка
належить їй на праві приватної
власності на підставі договору
дарування від 11 квітня 2006 року,
посилаючись, що після смерті між нею
та ОСОБА_2 було укладено усний договір
оренди, відповідно до умов якого
відповідач залишається проживати у цій
квартирі до 01 березня 2008 року. Після
закінчення зазначеного строку
відповідач не звільнив спірну квартиру
і продовжує в ній проживати, чим
перешкоджає їй у здійсненні права
власності, а тому просила задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 30 листопада 2012 року,
залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
28 травня 2013 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод
ОСОБА_5 в здійсненні права власності
шляхом його виселення з квартири
АДРЕСА_1. У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 вересня 2013
року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_2
в особі представника за довіреністю
ОСОБА_3 - відхилено. Рішення Київського
районного суду м. Одеси від 30 листопада
2012 року, ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 28 травня 2013 року
залишено без змін.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду в порядку ст. 373 ЦПК України із
заявою про встановлення виконання
рішення суду, посилаючись на те, що 30
липня 2013 року відкрито виконавче
провадження, яке на час звернення до
суду не виконане, так як у виконавчому
документі відповідача ОСОБА_2
зобов`язано не чинити перешкод, а
вказані дії неможливо виконати без
участі боржника, у зв`язку з чим
стягувачеві рекомендували звернутися
до суду для вирішення питання щодо
виконання судового рішення.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти
задоволення заяви заперечував,
вказуючи, що ОСОБА_2 хворіє, а рішення не
виконує так, як рішення про його
примусове виселення не приймалося.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 06 грудня 2013 року заяву ОСОБА_5
задоволено. Встановлено порядок
виконання рішення Київського райнного
суду м. Одеси від 30 листопада 2012 року в
частині: зобов`язати ОСОБА_2 не чинити
перешкод ОСОБА_5 в здійсненні права
власності шляхом виселення з квартири
АДРЕСА_1, а саме: виселити ОСОБА_2 із
квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду
представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до
суду апеляційної інстанції з
апеляційною скаргою у якій просить
скасувати ухвалу Київського районного
суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року та
ухвалити нову ухвалу про відмову у
задоволенні заяви ОСОБА_5, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
при постановленні оскаржуваної ухвали
норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість ухвали в
межах заяви та доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Згідно із п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
змінює або скасовує ухвалу суду
першої інстанції і постановляє ухвалу
з цього питання, якщо воно було
вирішено судом першої інстанції з
порушенням норм процесуального права
або при правильному вирішенні було
помилково сформульовано суть
процесуальної дії чи підстави її
застосування.

Задовольняючи заяву ОСОБА_5 про
встановлення способу виконання
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 30 листопада 2012 року, районний
суд виходив з того, що рішення суду
вступило в законну силу, підлягає
виконанню, рішення неможливо виконати
без особистої участі відповідача, який
не виконує рішення суду без поважних
причин.

Проте погодитися з таким висновком
районного суду не можна, оскільки суд
дійшов до нього з неправильним
застосуванням матеріального права та
порушенням норм процесуального права.

Реальне виконання рішення суду сприяє
зміцненню авторитету держави, за своєю
суттю охороняє права, свободи та
законні інтереси громадян, і є
завершальною стадією судового
провадження. На законодавчому рівні,
зокрема в ст.124 Конституції України
передбачено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

З світової практики відомо, що
ефективність судової гілки влади та
правосуддя залежить не лише від
прийняття об'єктивних та справедливих
рішень, але і від ефективного виконання
рішень суду.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України за
наявності обставин, що утруднюють
виконання рішення сторони у справі
мають право звернутися до суду із
заявою про відстрочку, розстрочку,
зміну способу та порядку виконання
ухваленого судом рішення. У виняткових
випадках суд може відстрочити,
розстрочити, змінити або встановити
порядок виконання рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 05.12.2013 року боржнику ОСОБА_2
відмовлено у задоволенні заяви про
розстрочку виконання рішення
Київського районного суду м. Одеси від
30 листопада 2012 року в частині
зобов`язання не чинити перешкоди
ОСОБА_5 у здійсненні права власності
шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1
виходячи з того, що боржником до заяви
не додано жодних доказів на
підтвердження винятковості випадків -
хвороби, що утруднює виконання рішення
(а. с. 92).

Згідно із листом старшого державного
виконавця Першого Київського відділу
ДВС Одеського міського управління
юстиції від 05.12.2013 року на виконанні у
Відділі перебуває виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 1512/2-1595/11 від 23.07.2013
року, виданого Київським районним
судом м. Одеси про зобов`язання ОСОБА_2
не чинити перешкод ОСОБА_5 в здійсненні
права власності шляхом виселення з
квартири АДРЕСА_1. Виконавчим
документом встановлено порядок його
примусового виконання у вигляді
зобов`язання боржника вчинити певні
дії, що передбачено статею 75 Закону
України «Про виконавче провадження»,
тобто у виконавчому документі не йде
мова про примусове виселення боржника
з вищевказаної квартири, тобто у
процесі виконання, державним
виконавцем за невиконання вимог
виконавчого документа на боржника
накладаються штрафи згідно вимог
статті 89 Закону України «Про виконавче
провадження» , а виконавче провадження
завершується згідно п. 11 сатті 49 Закону
України «Про виконавче провадження»
так, як виконати рішення без участі
боржника не можливо. Стягувачеві
роз`яснено про право звернутися до суду
для вирішення даного питання (а. с. 70).

Главою 7 Закону України «Про виконавче
провадження» регламентується
виконання рішень, за якими боржник
зобов`язаний особисто вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення.
зокрема про поновлення на роботі,
відібрання дитини, виселення боржника,
вселення стягувача тощо.

Загальні умови виконання рішень, за
якими боржник зобов'язаний особисто
вчинити певні дії або утриматися від їх
вчинення передбачені статтею 75 Закону
України «Про виконавче провадження».
При цьому головним критерієм
відмінностей у виконанні рішень в
даних категоріях справ є відповідь на
питання - чи можливо виконати рішення
без участі боржника.

Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 75
Закону України «Про виконавче
провадження»:

- якщо рішення не виконано і
виконання може бути проведено без
участі боржника, державний
виконавець організовує виконання
відповідно до повноважень, наданих
йому законом, та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому статтею 89 цього Закону;

- у разі якщо виконати рішення
без участі боржника неможливо,
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до статті
89 цього Закону та вносить подання
(повідомлення) правоохоронним органам
для притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до
суду чи іншого органу (посадової особи),
що його видав.

В розумінні ст. 78 Закону України «Про
виконавче провадження» виселення
полягає у звільненні приміщення,
зазначеного у виконавчому документі,
від особи (осіб), яка виселяється, її
майна, домашніх тварин та у забороні
такій особі користуватися цим
приміщенням. Примусовому виселенню
підлягають виключно особи, зазначені
у виконавчому документі.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 78 Закону
України «Про виконавче провадження»
Державний виконавець перевіряє стан
виконання рішення про виселення
боржника на наступний день після
закінчення строку, встановленого
частиною другою статті 25 цього
Закону для самостійного виконання
рішення.

У разі невиконання боржником рішення
самостійно державний виконавець
виконує його примусово.

Державний виконавець
зобов'язаний письмово повідомити
боржника про день і час примусового
виселення. Боржник вважається
повідомленим про примусове виселення,
якщо повідомлення надіслано йому за
адресою, за якою має здійснюватися
виселення, чи за іншою адресою,
достовірно встановленою державним
виконавцем. Відсутність боржника,
повідомленого про день і час
виселення, під час виконання рішення
не є перешкодою для виконання рішення.

Таким чином, зі змісту даної норми
Закону, що регламентує виконання
рішення про виселення, вбачається, що у
разі невиконання боржником рішення
самостійно, державний виконавець
виконує його примусово і при цьому
виконання рішення може бути проведено
і без участі належним чином
повідомленого про виселення боржника.

Предметом позову, за наслідками
розгляду якого постановлено судове
рішення, що вступило в законну силу, є
усунення перешкод власнику у
здійсненні ним права вланості щодо
належного йому нерухомого майна -
квартири, яке досягається зокрема
виселенням відповідача.

Глава 7 Закону України «Про виконавче
провадження» іменується, як
«Виконання рішень, за якими боржник
зобов`язаний особисто вчинити певні
дії або утриматися від їх вчинення».
Дана глава Закону регламентує
особливості виконання рішення у
немайнових спорах.

В розумінні ст. 78 Закону України «Про
виконавче провадження», яка
відноситься до вказаної глави 7 Закону,
у боржника виникає обов`язок
виселитися, як у разі зазначення у
рішенні суду «зобов`язати відповідача
виселитися» так і у разі формулювання
рішення фразою «виселити
відповідача».

Тобто, Закон однаково покладає на
боржника обов`язок виселитися
незалежно чи прописано це зобов`язання
окремо у резолютивній частині рішенні
суду або просто зазначено про
виселення боржника.

Ситемний аналіз статей 75 і 78 Закону
України «Про виконавче провадження»
дозволяє зробити висновок, що
державним виконавцем у листі від 05.12.2013
року, адресованого стягувачеві, надано
вільне тлумачення ст. 75 Закону України
«Про виконавче провадження» без
врахування положення ст. 78 цього ж
Закону, що штучно відстрочило
виконання судового рішення і призвело
до необґрунтованого звернення
стягувача до суду із заявою про
встановлення порядку виконання
рішення суду.

При таких обставинах у районного суду
не було підстав для задоволення заяви
про встановлення порядку виконання
рішення Київського райнного суду м.
Одеси від 30 листопада 2012 року в частині:
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод
ОСОБА_5 в здійсненні права власності
шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1, а
саме: виселити ОСОБА_2 із квартири
АДРЕСА_1.

Тому ухвала суду першої інстанції не
може залишатися в законній силі і
підлягає скасуванню з ухваленням нової
ухвали про відмову у задоволенні заяви
про встановлення порядку виконання
рішення суду.

При цьому заявник у разі бездіяльності
державного виконавця або у разі
незгоди з рішенням (постановою)
державного виконавця, має право
звернутися до суду із відповідною
скаргою в порядку ЦПК України.

Судова колегія доходить до висновку, що
апеляційна скарга представника
ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню, ухвала суду першої
інстанції про задоволення заяви ОСОБА_5
про встановлення порядку виконання
рішення суду - скасуванню з
постановленням нової ухвали про
відмову у задоволенні даної заяви.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 312 ч. 1 п. 2, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м.
Одеси від 06 грудня 2013 року про
задоволення заяви ОСОБА_5 про
встановлення порядку виконання
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 30 листопада 2012 року -
скасувати та постановити нову ухвалу.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_5
про встановлення порядку виконання
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 30 листопада 2012 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий:
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук