Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Хопти С.Ф., Гулька Б.І.,
Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
позички недійсним за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Сарненського
районного суду Рівненської області від
27 червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 12 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
2 грудня 2010 року між відповідачами
укладено договір позички, за умовами
якого ОСОБА_6 передав в позичку ОСОБА_5
деревообробне обладнання, комп'ютерну
та іншу техніку на строк до 31 грудня 2012
року, а у разі відсутності заяви від
сторін у місячний термін до закінчення
дії договору щодо його предмету,
договір продовжує дію на той самий
строк і на тих самих умовах. Вважав
даний договір фіктивним і укладеним, як
спосіб ОСОБА_5 уникнути арешту його
майна у виконавчому провадженні про
стягнення з нього на його користь
коштів за договором позики. Вважав, що
вказане у договорі майно належить
ОСОБА_5, а не ОСОБА_6, а подані останні
накладні та квитанції до прибуткових
касових ордерів про придбання ним у
приватного підприємця ОСОБА_7 у липні
та у листопаді 2008 року цього майна
також є фіктивними.

Ураховуючи наведене, позивач просив
визнати договір позички від 2 грудня 2010
року недійсним.

Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 27 червня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 12 грудня 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
на підставі доказів, поданих сторонами,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що позивач не довів
наявність підстав для визнання
договору позички між відповідачами
фіктивним (ст. 234 ЦК України), що є його
процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60
ЦПК України).

Оскільки з матеріалів справи та змісту
касаційної скарги не вбачається
неправильне застосування судами норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 27 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
С.Ф. Хопта

Б.І. Гулько

Д.Д.
Луспеник