Головуючий суду 1 інстанції - Ситнік
Доповідач - Пащенко Л.В.
Провадження № 22ц/782/286/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого: Пащенко Л.В.

суддів : Медведєвої Л.П., Соловей
Р.С.

при секретарі : Аліханян
Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

на рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська області від 26
листопада 2013 року

по цивільній справі за позовом
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго» до
ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості,-

В с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач Луганське
міське комунальне підприємство
«Теплокомуненерго» звернувся до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за надання послуг з теплопостачання, в
обґрунтування якого зазначив, що
підприємство постачало теплову
енергію в квартиру відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 В
результаті несвоєчасної та неповної
оплати за надані послуги в період з
01.08.2008 року по 01.07.2013 року утворилася
заборгованість, яка склала 11189,45 грн.
основного боргу; 2537,42 грн. втрат від
інфляційних процесів; 1293,71 грн. - 3%
річних. Просив стягнути з відповідачів
солідарно на його користь вказану суму
заборгованості за послуги
теплопостачання та гарячого
водопостачання за період 01. 08. 2013 року
по 01.07.2013 року в сумі 11189, 45 грн.
основного боргу, 2527, 42 грн. - втрати від
інфляційних процесів, 1293, 71 грн. - 3%
річних,а всього стягнути - 15020,58 грн. та
судові витрати.

Заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Луганська від 26.11.2013
року позовні вимоги Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» було задоволено.

Не погодившись з рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просив скасувати
рішення, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, і ухвалити нове,
яким задовольнити їх позовних вимоги.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність й обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України
зазначено, що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що ЛМКП
«Теплокомуненерго» постачало теплову
енергію в квартиру відповідачів та у
період з 01.08.2008 року по 01.07.2013 року. а
останні її приймали, однак в порушення
вимог законодавства України,
відповідачі оплачують зазначені
послуги нерегулярно, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість, яка складає
11189,45 грн., згідно з розрахунком
заборгованості (а. с. 7).

Задовольняючи позов суд виходив з
положень ст. 526 ЦК України, ст. ст. 67, 162 ЖК
України і дійшов висновку про
стягнення з відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_5 заборгованості за період з
01.08.2008 року по 01.07.2013 року у сумі 11189, 45
грн. Частину позовних вимог щодо
стягнення інфляційних нарахувань та 3%
річних на підставі ст. 625 ЦК України суд
вважав обгрунтованими, оскільки
зазначена норма закону до даних
правовідносин застосовується.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі
та матеріали справи у їх сукупності
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга частково підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 68 ЖК України, ст. 20
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» наймач (споживач) зобов'язаний
своєчасно вносити плату за
комунальні послуги.

Відповідно до статті 13 вказаного
Закону до числа житлово-комунальних
послуг відносяться й послуги з
централізованого опалення та гарячого
водопостачання.

Пунктом 5 частини 2 статті 20
зазначеного Закону передбачено
обов'язок споживача оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Згідно ст. 32 Закону України «Про
житлово - комунальні послуги» плата за
житлово-комунальні послуги
нараховується щомісячно відповідно до
умов договору. розмір плати за
комунальні послуги розраховується
виходячи з розміру затверджених
цін/тарифів та показань засобів обліку
або нормами, затвердженими в
установлено порядку.

Відповідно до ст.ст. 19, 24 Закону
України «Про теплопостачання»,
споживач повинен щомісячно
здійснювати оплату теплопостачальній
організації за фактично отриману
теплову енергію.

Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 мешкають в 2-х
кімнатній квартирі площею 33,40 кв.м., яка
розташована за адресою : АДРЕСА_1

Також судом першої інстанції
встановлено та підтверджується
наявними у справі доказами, що послуги
з централізованого опалення та
гарячого водопостачання у будинку
АДРЕСА_1 надає ЛМКП " Теплокомуненерго".

Згідно розрахунку заборгованості
за житлово - комунальні послуги по
спірній квартирі заборгованість за
період з 01.08.2008 р. по 01.07.2013 р. з
урахуванням інфляції та 3 % річних
становить 15 020.58 грн.(а.с. 7)

Встановивши наведені обставини,
суд на підставі ст. ст. 156, 162 ЖК України,
ст. 20 Закону України «Про житлово -
комунальні послуги», ст. 526 ЦК України
прийшов до обґрунтованого
висновку, що відповідач зобов'язаний
вносити позивачу плату за надані
послуги, однак свого обов'язку належним
чином не виконав.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції щодо
наявності підстав для стягнення
заборгованості за надані послуги з
теплопостачання, адже вони є належним
чином підтвердженими наданими
позивачем доказами, до таких висновків
суд першої інстанції дійшов із
належним дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Посилання апелянта про
неогрунтоване не застосування судом
правил позовної давнини судова колегія
вважає такими, що заслуговують на
увагу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами 2-4 статті 267 ЦК України
передбачено, що заява про захист
цивільного права або інтересу має бути
прийнята судом до розгляду незалежно
від спливу позовної давності. Позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Судова колегія враховує факт
попереднього звернення до суду із
судовим наказом - це відповідає судовій
практиці з цього питання - адже термін
позовної давнини може бути перерваний
зверненням до суду як з судовим
наказом, так і з позовом - тим більше, що
предметом позову у зазначеній справі є
вимоги, вказані у частині 1 статті 96 ЦПК
з огляду на правила частини 3 статті 118
ЦПК.

Враховуючи те, що заборгованість,
яку просить стягнути позивач фактично
утворилась за період з 01.08.2008 року по
01.07.2013 року, а з позовом позивач
звернувся лише в жовтні 2013 року,
пропустивши встановлений законом
строк позовної давності, поважних
причин пропуску строку суду не
зазначив, не звертався з заявою про
поновлення пропущеного строку
позовної давності, колегія суддів
вважає, що це є підставою для відмови у
задоволенні позову за пропуском строку
позовної давності без поважних причин
за період з 01.08.2008 року по 01.07.2013 року.
Таким чином підлягає стягненню сума
заборгованості 2927.09 коп., інфляційні
нарахування в сумі 151.07 грн. та 3% річних
в сумі 209.08 грн., а всього 3287грн. 24 коп.

Доводи апелянта, що позивачем не
враховані сплачені відповідачами суми
за послуги теплопостачання та
субсидії, спростовуються наданим
позивачем розрахунком, відповідно до
якого вказані суми зараховані і
розрахунок заборгованості проведено з
урахуванням вказаних сум.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції підлягає зміні в
частині розміру стягнутої
заборгованості за надані послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання, а позов підлягає
задоволенню лише у межах строків
давності, а саме за період з 1.08.2010 року
по 01.17.2016 року в сумі 3287грн. 24 коп.

Керуючись ст. 209, 309, ЦПК
України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного
суду м. Луганська від 26 листопада 2013
року змінити, зменшивши суму
стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь
Луганського міського комунального
підприємства "Теплокомуненерго" з 15 020
грн. 58 коп. до 3287 ( три тисячі двісті
вісімдесят сім) грн. 24 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :