Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна
О.П., Кафідової О.В.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 06
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом про
стягнення з відповідачів у солідарному
порядку заборгованості за договорами
позики, посилаючись на те, що кошти, які
ОСОБА_4 отримала у нього в борг
повернуто не було. У 2012 році шлюбні
відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були
припинені, а при розподілі спільного
майна подружжя автомобіль
«Фольксваген», який був куплений
відповідачами за позичені кошти,
виділено ОСОБА_5

Рішенням Любашівського районного суду
Одеської області від 22 липня 2013
року позов задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 26 781
грн 80 коп. у рахунок відшкодування
боргу та 600 грн судових витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 06 листопада 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким позов
задоволено повністю, стягнуто
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 по Ѕ частини загального боргу в
сумі 26 781 грн 80 коп., 600 грн - судових
витрат та 229 грн 40 коп. судового збору на
користь держави.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи
свою вимогу порушенням судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду Одеської області від
06 листопада 2013 року, рішення суду
першої інстанції залишити в силі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідно до
розписок ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 2 600
доларів США, що еквівалентно 20 781 грн 80
коп., та 6 000 грн, а всього 26 781 грн 80 коп.
для придбання автомобілів.

Рішенням Любашівського районного суду
Одеської області від 22 квітня 2013
року при поділі майна подружжя
автомобіль «Фольксваген», 2004 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1, кошти на купівлю
якого ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3,
виділено у приватну власність ОСОБА_5

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, виходив
з того, що позивачем не доведено, що
кошти, які ОСОБА_4 отримала в борг, були
використані в інтересах сім'ї.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та стягуючи з відповідачів у
солідарному порядку суму
заборгованості за договорами позики,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що спільною сумісною власністю
подружжя є майно або грошові кошти, які
хоча і були отримані одним з подружжя,
але при цьому були використані в
інтересах сім'ї, при цьому звертав
увагу, що автомобіль «Фольксваген»,
який був придбаний на позичені у
позивача кошти, на даний час належить
відповідачу ОСОБА_5

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та порядку визначеними договором, і
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» до складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до вимог ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок виникає у
випадках встановлених договором або
законом.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи про те, що
відповідач взяла у позивача у борг
грошові кошти, які зобов'язалася
повернути, але у визначені договорами
(розписками) строки взяті на себе
зобов'язання не виконала, що є
підставою для стягнення з неї суми
боргу.

Разом з тим суд апеляційної інстанції
скасовуючи рішення суду першої
інстанції, не врахував, що ст. ст. 61, 65
Сімейного кодексу України не
покладають на ОСОБА_5 солідарного
обов'язку за зобов'язаннями його
колишньої дружини ОСОБА_4, оскільки він
може відповідати своєю часткою майна у
спільній сумісній власності подружжя
за умови, що договір був укладений в
інтересах сім'ї, а одержане за
договором використано на його потреби.

Однак, як вбачається з рішення
Любашівського районного суду Одеської
області від 22 квітня 2013 року, яким
розподілено майно ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
сторони взагалі не заявляли про
наявність боргів в їх сім'ї.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивачем не
доведено, що кошти, які ОСОБА_4 отримала
в борг, були використані в інтересах
сім'ї і що саме за них був придбаний
автомобіль, який за рішенням суду
виділено ОСОБА_5

З огляду на вищевикладене судове
рішення апеляційного суду не може
вважатися законним і обґрунтованим та
відповідно до положень ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі судового рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 06 листопада 2013 року
скасувати, рішення Любашівського
районного суду Одеської області від
22 липня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.П.
Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

С.П. Штелик

Ка Коротун