Справа №484/6373/13-ц 08.04.2014 08.04.2014 08.04.2014
Провадження №22-ц/784/970/14
Суддя по 1 інстанції: Літвіненко Т.Я.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

8 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Богуславській О.М.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

- представника відповідача -
Підприємства - Ремського Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 5 лютого 2014 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до приватного
сільськогосподарського підприємства
«Корпорація України» про розірвання
договору оренди земельної ділянки та
стягнення заборгованості по орендній
платі,

встановила :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до приватного
сільськогосподарського підприємства
«Корпорація України» (далі -
Підприємство) про розірвання договору
оренди земельної ділянки та стягнення
заборгованості по орендній платі.

Позивач посилався на те, що 14 жовтня 2004
року уклав з відповідачем договір
оренди належної йому земельної
ділянки, розміром 9,22 га, переданої для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка розташована на території
Лукашівської сільської ради
Первомайського району. Додатковою
угодою від 15 квітня 2005 року строк
договору між ними продовжено до 1
грудня 2018 року, а орендна плата
збільшена до 2210 грн. та підлягала до
виплати не пізніше 1 грудня щорічно.

Договір оренди та додаткова угода до
нього зареєстровані у книзі записів
державної реєстрації договорів оренди
землі.

Посилаючись на те, що йому не
виплачена орендна плата за 2012 -2013 роки,
що є суттєвим порушенням умов
договору, позивач просив про
дострокове розірвання договору оренди
та стягнення 4420 грн. заборгованості по
орендній платі.

Заперечуючи проти позову, представник
відповідача посилався на належне
виконання договірних зобов'язань
протягом усіх років та відмову
позивача від отримання орендної плати
у 2012 та 2013 роках.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 5 лютого 2014 року
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
просив його скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, дослідивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.3 ст. 792 ЦК України та ч.8
ст. 93 ЗК України відносини щодо найму
(оренди) земельної ділянки регулюються
законом.

Таким спеціальним законом, що регулює
орендні земельні відносини та підлягає
застосуванню до спірних правовідносин
є Закон України від 2 жовтня 2003 року
«Про оренду землі» (далі -Закон).

Договір оренди землі укладається у
письмовій формі і за бажанням однієї із
сторін може бути посвідчений
нотаріально. Він підлягає державній
реєстрації і після цього набирає
чинності (ст.ст.14, 18, 20 Закону).

Відповідно до ст. 13 Закону за договором
оренди землі орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону орендна
плата, її розмір, форма платежу, строк і
порядок виплати є суттєвими умовами
договору оренди землі.

Статтями 24, 25 Закону передбачені права
та обов'язки орендодавця та орендаря,
зокрема, орендодавець зобов'язаний
своєчасно вносити орендну плату в
розмірі та строки обумовлені
договором.

За змістом ст. 32 Закону та умов
договору оренди (п. 2 розділу зміна умов
договору) договір оренди землі на
вимогу однієї із сторін може бути
достроково розірваний за рішенням
суду в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених статтями 24, 25
Закону та умовами договору, зокрема, й
щодо несплати орендної плати.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки,
розміром 9,22 га, яка розташована в межах
території Лукашівської сільської ради
Первомайського району та передана
йому для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
на підставі Державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку, виданого 15 вересня 2004 року
Первомайською райдержадміністрацією
Миколаївської області (а.с.5).

14 жовтня 2004 року позивач уклав з
відповідачем договір оренди вказаної
земельної ділянки строком на 7 років та
передав її в платне користування
відповідача (а.с. 44-46).

Договір зареєстрований у Книзі записів
державної реєстрації договорів оренди
15 квітня 2005 року за № 16.

1 грудня 2008 року сторони уклали
додаткову угоду до цього договору,
якою продовжили строк договору оренди
до 1 грудня 2018 року, а орендну плату
збільшили до 2210 грн., яка за умовами
договору підлягала виплаті до 1 грудня
щорічно, без урахування індексів
інфляції ( пункти 2, 3 договору).

Додаткова угода до договору оренди
землі зареєстрована у Книзі записів
державної реєстрації договорів оренди
5 травня 2009 року за № 36.

За умовами додаткової угоди (п. 1.2)
сторони узгодили, що орендна плата за
бажанням орендавця може
виплачуватися натурооплатою по
реалізаційним цінам, які склалися на
момент розрахунку згідно умов
договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилався на те, що відповідач
відмовляється виконувати свій
обов'язок щодо виплати орендної плати
за 2012-2013 роки.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на відмову позивача
отримати орендну плату, посилаючись на
бажання розірвати договір та
самостійно обробляти земельну ділянку.

На підтвердження своїх доводів,
відповідач надав листи адресовані
позивачеві щодо запрошення отримати
орендну плату за 2012 рік (відправлений
рекомендованою кореспонденцією 20
листопада 2012 року), а також про
отримання орендної плати за 2013
рік, відправлений 20 квітня 2013 року. Від
їх отримання позивач офіційно
відмовився 1 грудня 2012 року та 21 травня
2013 року відповідно, про що зазначено на
зворотньому поштовому повідомленні (
а.с. 26-27, 28-30).

Натомість 1 липня 2013 року позивач
направив заяву рекомендованою
кореспонденцією керівнику
Підприємства з вимогою виплатити
орендну плату за 2012 рік, від
отримання якої останній також
відмовився (а.с. 23-24).

Зазначені обставини підтверджені
сторонами у судовому засіданні.

20 січня 2014 року орендна плата в розмірі
3745 грн. направлена позивачу поштовим
переказом, тобто за мінусом 15 % податку
на доходи фізичних осіб від суми 4420
грн., оскільки, відповідно до пунктів
170.1.1-170.1.2 Податкового Кодексу України,
сплата такого податку за фізичну особу
є обов'язком орендаря, як податкового
агента (а.с. 31-32). При цьому відправлення
поштового переказу здійснено за
рахунок орендодавця.

Отже, доводи позивача про наявність
вини відповідача у невиплаті орендної
плати є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що відповідачем права позивача
не порушені і підстави для
дострокового розірвання договору
оренди, в зв'язку з невиплатою орендної
плати відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції дав невірну
оцінку наявним доказам у справі є
безпідставними, оскільки відповідно
до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів та оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Колегія не вбачає підстав для
переоцінки доказів, які досліджені
судом з дотриманням норм
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 5 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий
Судді: