РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2014 року

м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької
області у складі: головуючого судді
Петренко Л.В., при секретарі Фещенко Д.А.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Комунального
підприємства «Громада Молочанської
міської ради» Михайленко В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Токмак
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства «Громада
Молочанської міської ради» про
стягнення середнього заробітку за час
розрахунку при звільненні,

встановив:

10 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до комунального
підприємства «Громада Молочанської
міської ради», в якому просив стягнути
з відповідача на його користь середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні в розмірі 834,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 10 вересня 2013 року був
прийнятий на посаду юрисконсульта до
комунального підприємства «Громада
Молочанської міської ради».

06 листопада 2013 року його було звільнено
із займаної посади за ч. 1 ст. 38 КЗпП
України. Під час звільнення, в супереч
ст.ст. 47, 117 КЗпП України з позивачем не
було проведено розрахунок при
звільненні, не надано довідок про
заборгованість та середній заробіток.
В подальшому на його звернення щодо
надання довідки про середній заробіток
та про заборгованість на час
звільнення, безпосередньо директором
комунального підприємства «Громада
Молочанської міської ради» Яценко С.В.
було відмовлено. Остаточний розрахунок
він отримав тільки 11 грудня 2013 року.
Довідку про середній заробіток було
надано тільки після звернення до
Запорізького територіального
управління праці та соціального
захисту населення. Середній заробіток
складає 34,78 грн. в день. Час затримки
розрахунку при звільненні, з моменту
звільнення з 06.11.2013 року по 11.12.2013 року
становить 24 робочих дня. Середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні становить 834,72 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив їх
задовольнити з підстав викладених в
позовній заяві.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив відмовити.
Пояснив, що позивач отримав остаточний
розрахунок 09 грудня 2013 року та вказує
на те, що позивач не врахував, що ставка
єдиного внеску з середнього заробітку
складає 3,6 %, які підприємство -
працедавець повинно утримувати з
заробітної плати найманого працівника
згідно Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та
перерахувати до відповідного фонду.
Також підприємство повинне утримати з
заробітної плати ПДФО за ставкою 15 %.

Заслухавши пояснення позивача,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступні фактичні обставини
та відповідні їм правовідносини та
прийшов до наступного.

Судом встановлено, що з 10 вересня 2013
року ОСОБА_1 прийнято на посаду
юрисконсульта Комунального
підприємства «Громада Молочанської
міської ради», що підтверджується
записом в трудовій книжці під № 33 та
копією наказу про прийняття на роботу
від 10 вересня 2013 року.

З 06 листопада 2013 року ОСОБА_1 звільнено
з посади юрисконсульта за власним
бажанням у зв'язку зі зміною місця
проживання за ст. 38 КЗпП України що
підтверджується записом в трудовій
книжці під № 34 та копією наказу про
звільнення з посади від 06 листопада 2013
року.

Доводи позивача про те, що на його
прохання надати довідку про середній
заробіток та про заборгованість на час
звільнення, директор комунального
підприємства «Громада Молочанської
міської ради» Яценко С.В. відмовив, є
неспроможними, оскільки не
підтверджується жодним належним та
допустимим доказом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що остаточний
розрахунок ОСОБА_1 отримав 09 грудня 2013
року, що підтверджується копією
платіжної відомості № 36 від 09.12.2013 року.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 КЗпП України, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 КЗпП України,
тобто виплати працівникові його
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про
те, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим
ним органом належних працівникові при
звільненні сум і вимога звільненого
працівника щодо їх виплати є трудовим
спором між цими учасниками трудових
правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний
Суд України дійшов висновку, що для
звернення працівника до суду з заявою
про вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку встановлено тримісячний
строк, перебіг якого розпочинається з
дня, коли звільнений працівник
дізнався або повинен був дізнатися про
те, що власник або уповноважений ним
орган, з вини якого сталася затримка
виплати всіх належних при звільненні
сум, фактично розрахувався з ним, такий
висновок викладено в Рішенні
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року N 4-рп/2012 де дано офіційне
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237 1 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців 5, 6 п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» непроведення розрахунку
з працівником у день звільнення або,
якщо в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Пропуск без поважних причин
тримісячного строку звернення до суду
є самостійною підставою для відмови в
позові, однак якщо суд установить, що
останній є необґрунтованим, він
відмовляє в його задоволенні саме з цих
підстав.

Згідно зі ст. 117 КЗпП у разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
ст. 116 цього Кодексу, при відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Статтею 233 КЗпП передбачено, що
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

У зв'язку з цим та відповідно до
роз'яснень, що містяться у п. 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 р. N 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку (постанова Верховного Суду
України від 26 грудня 2011 р. у справі N
6-77цс11).

Остаточний розрахунок ОСОБА_1 отримав 09
грудня 2013 року. До суду звернувся з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час розрахунку при
звільненні лише 10 квітня 2014 року, тобто
через чотири місяці.

В даному випадку позивачем без
поважних причин пропущено тримісячний
строк на звернення до суду,
передбачений ст. 233 КЗпП України,
перебіг якого починається з наступного
дня після проведення зазначених
виплат.

Позивачем не доведено поважних причин
пропуску тримісячного строку на
звернення до суду. Доводи позивача про
те, що він намагався отримати довідку
про середній заробіток суд не бере до
уваги, адже якщо у сторони виникли
труднощі у витребуванні доказів, ця
особа може звернутися до суду з заявою
про витребування таких доказів.

Крім того, довідка про середню
заробітну плату (дохід) видана в лютому
2014 року.

Таким чином, вимога ОСОБА_1 про
стягнення з Комунального підприємства
«Громада Молочанської міської ради»
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі
834,72 грн. не може бути задоволена, адже
позивач звернувся до суду за
вирішенням трудового спору з пропуском
тримісячного строку без поважних
причин.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 64, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Комунального підприємства «Громада
Молочанської міської ради» про
стягнення середнього заробітку за час
розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Токмацький районний суд Запорізької
області шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя /підпис/

з оригіналом згідно

Суддя