АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження№ 22-ц /790/1334/14
Головуючий 1 інст. -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в особі
представника ОСОБА_2, на рішення
Червонозаводського районного суду
м.Харкова від 25 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення пені за несвоєчасну сплату
аліментів, стягнення аліментів та
додаткових витрат на повнолітню
дитину, яка продовжує навчання, -

в с т а н о в и л а:

25 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом, в якому просила
стягнути з ОСОБА_3:

- пеню за несвоєчасну сплату аліментів
на утримання ОСОБА_4 у сумі 7791 грн.;

- аліменти на повнолітню дочку - ОСОБА_4
по 500 грн. щомісячно на період навчання;

- 1/2 частину додаткових витрат,
сплачених за навчання дитини у розмірі
5895 грн.;

- витрати на юридичну допомогу в сумі
2500 грн.

В обгрунтування позову зазначала, що
відповідач є батьком ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судовими рішеннями з відповідача на
користь позивачки стягувались
аліменти на дітей до досягнення ними
повноліття, а після досягнення
повноліття - на період навчання. У
зв'язку з тим, що відповідач належним
чином не виконував судові рішення, мала
місце заборгованість, що є підставою
для нарахування пені, розмір якої за
розрахунком позивачки становить 7791
грн.

У липні 2013 року дочка відповідача -
ОСОБА_4 вступила до Харківського
Національного Педагогічного
Університету ім.Г.С.Сковороди, денну
комерційну форму навчання, а тому не
працює і потребує матеріальної
допомоги.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 25 грудня 2013 року
позов задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на
користь позивачки - 1/2 частину
додаткових витрат, сплачених за
навчання дитини у сумі 5895 грн. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат - з відповідача стягнуто
судовий збір на користь держави у сімі
229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в особі
представника ОСОБА_2, просила рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржив.

В суді апеляційної інстанції
представники ОСОБА_1 апеляційну скаргу
підтримали та уточнили, що рішення
оскаржується не в цілому, а лише в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України
законність і обгрунтованівсть
судового рішення апеляційний суд
перевіряє у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

В частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 ? частини вартості
освіти у розмірі 5895 грн. рішення не
оскаржувалось та судом апеляційної
інстанції не переглядалось.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, який був розірваний в 1999 році.
ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6.7,8).

Рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 21 серпня 1999 року з
ОСОБА_3 на користь позивачки стянуто
адіменти на двох неповнолітніх дітей в
розмірі 1/3 частини всіх видів його
заробтку до досягнення дітьми
повноліття.

Заочним рішенням Червонозаводського
районного суду м.Харкова від 28 грудня
2012 року з ОСОБА_3 на користь позивачки
було стягнуто аліменти на повнолітню
ОСОБА_4, яка продовжувала навчання в
розмірі по 500 грн. щомісячно, починаючи
з 07 листопада 2012 року до закінчення
навчання - 30 червня 2013 року та додаткові
витрати за навчання дитини в розмірі 17
520 грн.(а.с.9,10).

У липні 2013 року ОСОБА_4 вступила на
денну комерційну форму навчання
Харківського Національного
Педагогічного Університету
ім.Г.С.Сковороди. (а.с.16).

За твердженням позивачки, ОСОБА_3 від
сплати аліментів ухилявся, що є
підставою для стягнення з останнього
неустойки відповідно до ст.196 СК
України.

Відмовляючи у задоволенні позовної
вимоги про стягнення пені суд першої
інстанції виходив з того що доказів на
підтвердження вини ОСОБА_3 у виникненні
заборгованості по сплаті аліментів
позивачкою не надано.

Судова колегія з таким висновком
погоджуться, оскільки він грунтується
на законі, відповідає фактичним
обставина, і доводами апеляційної
скарги не спростовується.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Як зазначено у п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»,
передбачена ст. 196 СК відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені) настає
лише за наявності вини цієї особи. На
платника аліментів не можна покладати
таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин.

Матеріали справи свідчать, що заочним
рішенням Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 28 грудня 2012 року з
ОСОБА_3 на користь позивачки було
стягнуто аліменти по 500 грн. щомісячно,
починаючи з 07 листопада 2012 року до
закінчення навчання - 30 червня 2013 року
та додаткові витрати за навчання
дитини в розмірі 17 520 грн.

Відповідач стверджує, що його вина у
виникненні заборгованості по
аліментам відсутня, від сплати
аліментів він не ухиляється, проте
зважаючи на великий розмір сум, які
були стягнуті з нього за судовими
рішеннями на користь позивачки на
навчання повнолітньої дочки (разово 17
520 грн. та щомісячно по 500 грн.), він не
взмозі одразу цю заборгованість
сплатити.

Такі доводи ОСОБА_3 заслуговують на
увагу, оскільки за матеріалами справи
він має постійне місце роботи - працює
слюсарем ПП «Промтехобладнання», його
заробітна плата складає 1282 грн., з якої
щомісячно утримується 70% аліментів. За
свідченнями позивачки станом на
листопад 2013 року заборгованість по
аліментам складає 1550 грн.

Будь-яких доказів на підтвердження
того, що ОСОБА_3 винен у простроченні
сплати аліментів позивачкою не надано.

Крім того, надані позивачкою
розрахунки пені в сумі 7791 грн на а.с.4 та
а.с.12 не є належними. На запитання
апеляційного суду щодо наявності інших
доказів на підтвердження цієї позовної
вимоги, таких надано не було, будь-яких
клопотань про витребування доказів не
заявлялось.

Частина 4 статті 60 ЦПК України
забороняє суду базувати свої висновки
на припущеннях, не підтверджених
доказами. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів,
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Суд не може робити
виключення для однієї сторони і
повинен займати неупереджену позицію,
яка б надавала для сторін рівні
можливості щодо відстоювання своїх
прав та інтересів.

Судова колегія погоджується і з
висновком суду в частині відмови у
стягненні з відповідача витрат на
правову допомогу і доводами
апеляційної скарги цей висновок не
спростовується.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011
року № 4191-VI «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» (далі - Закон) встановлено, що
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій позасудовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
недоведеність понесених позивачем
витрат на послуги адвоката. Надана
позивачкою квитанція від 08 листопада
2013 року (а.с.20) не може бути доказом
підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат
на правову допомогу у сумі 2500 грн.,
оскільки у матеріалах справи відсутній
розрахунок вартості юридичних послуг
відповідно до пропорційного часу
роботи адвоката у зв'язку з наданням
правової допомоги у даній справі.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення аліментів на повнолітню
дитину, яка продовжукє навчання не
грунтується на законі.

Так, відмовляючи у позові в цій частині
суд виходив з того, що судом не
встановлено жодної з передбачених ст.184
СК України умов для стягнення
аліментів у твердій грошовій сумі, а
заяви позивачки або відповідача про
стягнення аліментів у частці від
заробітку відсутні.

Такий висновок суду не є правильним,
оскільки за змістом закону, заява
платника чи одержувача аліментів
необхідна лише при визначенні розміру
аліментів у твердій грошовій сумі (ст.184
СК України), а для визначення аліментів
у частці від заробітку такої заяви не
потрібно (ст.183 СК України), і суд, в
данному випадку, за наявності підстав
для стягнення аліментів, може
самостійно визначити спосіб їх
стягнення, у вигляді частки від доходу
відповідача.

Разом з тим, судова колегія відмовляє у
задоволенні позовної вимоги про
стягнення аліментів на повнолітню
дитину, яка продовжує навчання з таких
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо
повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу.

Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»,
обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття (незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Тобто, обов'язок батьків утримувати
повнолітніх дітей, які продовжують
навчання, не є безумовним, а залежить
від певних обставин, у тому числі й від
наявності у батьків самої можливості
надавати матеріальну допомогу дитині.

Матеріалами справи встановлено та не
спростовано позивачкою, що ОСОБА_3 з 2002
року перебуває у другому шлюбі, від
якого має на утриманні неповнолітню
дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Дитина
хворіє, була прооперована у Київському
науково-дослідному інституті
сердцево-судинної хірургії та потребує
постійної медикаментозної підтримки
(а.с.26,26а,27). ОСОБА_3 має постійне місце
роботи, та розмір його заробітку
складає 1282 грн. на місяць, з яких 70%
утримується на погашення
заборгованості по аліментам, яка
виникла, зокрема, внаслідок стягнення
за судовим рішенням від 28 грудня 2012
року додаткових витрат за навчання
дитини в розмірі 17 520 грн. та аліментів
по 500 грн. щомясячно. Крім того, рішенням
яке є предметом оскарження з ОСОБА_3 на
користь позивачки стягнуто 5895 грн. - ?
частина вартості оплати за навчання і
відповідач це рішення не оскаржує.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що ОСОБА_3 за своїм
майновим станом не має можливості
надавати матеріальну допомогу
поволітній дочці, яка продовжує
навчання.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3,
ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного
суду м.Харкова від 25 грудня 2013 року
змінити, скасувавши в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення аліментів на утримання
повнолітньої дитини, яка продовжує
навчання та в цій частині ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні цих
позовних вимог відмовити з інших
підстав.

В частині відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення пені за
несвоєчасну сплату аліментів та витрат
на правову допомогу рішення залишити
без змін.

В частині стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 частини вартості освіти у
розмірі 5895 грн. рішення не
оскаржувалось та судом апеляційної
інстанції не переглядалось.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді