Справа № 367/5240/13-ц Головуючий у І
інстанції Мікулін А.В.Провадження №
22-ц/780/757/14 Доповідач у 2 інстанції
Данілов О.М.Категорія 41
РІШЕННЯ

Іменем України

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В.,
Суханової Є.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 05 листопада
2013 року у справі за позовом Дочірнього
підприємства «Санаторій Україна»
Приватного акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» в особі
головного лікаря Липовецького Андрія
Микитовича до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: Фонд державного майна України
про виселення з наданням іншого
приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року ДП «Санаторій Україна»
ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» звернулося
до Ірпінського міського суду Київської
області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про виселення з наданням іншого
приміщення, мотивуючи свої вимоги тим,
що житловий будинок АДРЕСА_1 з 1978 року
перебуває на балансі позивача.

ОСОБА_2 з 15.05.1996 року працювала в
санаторії «Україна», з якою 07.09.2004 року
позивач уклав договір №12 про надання
їй та її сину ОСОБА_3 житла - кімнати
НОМЕР_1 площею 16 кв.м. в гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_1

12.04.2010 року відповідачка була звільнена
з ДП Санаторій «Україна» за власним
бажанням з виходом на пенсію.

Відповідно до протоколу засідання
профспілкового комітету первинної
профспілкової організації ДП
«Санаторій Україна» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» від 01.12.2010 року на
засіданні було вирішено зобов'язати
відповідачів звільнити займану
кімнату площею 16 кв.м. в квартирі НОМЕР_1
по АДРЕСА_1 та надати їй кімнату площею
11,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1

Відповідачі відмовились від
переселення в надану кімнату площею 11,5
кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, про що
складено Акт від 22.12.2010 року.

Позивач просив суд, виселити ОСОБА_2,
ОСОБА_3 з кімнати площею 16 кв.м. в
квартирі НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 з наданням
іншого жилого приміщення - кімнати
площею 11,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 05 листопада
2013 року, позов було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на його незаконність,
необґрунтованість, ухваленого з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просили
скасувати рішення Ірпінського
міського суду Київської області від
05.11.2013 року і ухвалити нове рішення про
відмову ДП «Санаторій Україна» у
задоволенні позову, а також стягнення з
ДП «Санаторій Україна» на їх користь
судових витрат та витрат за надання
юридичної допомоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши матеріали
справи, в порядку, передбаченому
статтею 303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно рішення Виконкому Ірпінської
міської ради народних депутатів №631/4
від 10.12.1984 року житловий будинок
АДРЕСА_1 зареєстрований як сімейний
гуртожиток Ворзельського
кардіологічного санаторію «Україна»
(а.с. 9).

Згідно реєстраційного посвідчення від
27.01.1978 року домоволодіння АДРЕСА_1
зареєстровано за санаторієм «Україна»
на підставі рішення Виконкому
Ворзельської селищної ради №2 від
24.01.1978 року. Відповідно до будинкової
книги житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2
прописана за вказаною адресою (а.с. 12-24).

Наказом №31-к філії акціонерного
товариства «Укрпрофоздоровниця»
Ворзельського кардіологічного
санаторію «Україна» від 16.05.1996 року
ОСОБА_2 прийнято на посаду
лікаря-педіатра (а.с. 25).

07.09.2004 року між керівником ДП
«Санаторій «Україна» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» та ОСОБА_2
укладено договір №12 щодо надання житла
в сімейному гуртожитку за адресою: смт.
Ворзель, АДРЕСА_1 (а.с. 26-27). Даний договір
діє протягом трудового договору
«Адміністрації» з «Працівником».
Згідно витягу з протоколу №25 засідання
ПК санаторію «Україна» від 03.12.1998 року
було виділено ОСОБА_2 кімнату НОМЕР_1,
площею 16,5 кв.м. в сімейному гуртожитку
по АДРЕСА_1 на період роботи в санаторії
(а.с. 28).

Відповідно до вимог ст. 129 ЖК України, на
сім'ю з двох осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3 був
виданий ордер 312 від 07.09.2004 року на
вселення у виділену кімнату.

12.04.2010 року ОСОБА_2 подала заяву про
звільнення з роботи у звязку із виходом
на пенсію (а.с. 29).

Відповідно до витягу з протоколу №10
сумісного засідання адміністрації та
профкому профорганізації ДП
«Санаторій «Україна» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» було вирішено,
враховуючи довготривалу роботу в
санаторії ОСОБА_2, звільнити кімнату в
квартирі НОМЕР_1 площею 16 кв.м. та надати
їй кімнату в квартирі НОМЕР_2 площею 11,5
кв.м. у відомчому сімейному гуртожитку
санаторію (а.с. 33).

Згідно акту від 22.12.2010 року ДП
«Санаторій «Україна» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_2
відмовилася від переселення, не
дивлячись на запропоновані
адміністрацією послуги (а.с. 34).

Відповідно до Акту від 02.08.2010 року,
ОСОБА_3 у відомчому сімейному
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1,
квартира НОМЕР_1 не проживає з січня 2009
року по 02.08.2010 року.

Згідно акту ДП «Санаторій «Україна»
від 11.06.2013 року кімната площею 11,5 кв.м. в
трьохкімнатній квартирі НОМЕР_1
відомчого сімейного гуртожитку по
АДРЕСА_1 знаходиться в належному стані
для заселення (а.с. 37).

З такими висновками колегія суддів
погодитись не може, оскільки вони не
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з даним
позовом з підстав виселення
відповідачів з кімнати, у зв'язку з тим,
що відповідачка припинила трудові
відносини, а відповідач ОСОБА_3 не
перебував у трудових відносинах із
позивачем і не отримував ордер на
вселення, тому дійшов висновку про
виселення із займаної кімнати 16,5 кв.м.
квартири НОМЕР_1 в кімнату площею 11,5
кв.м. в квартиру НОМЕР_2 гуртожитку по
АДРЕСА_1

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до помилкового
висновку без всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього
дослідження наявних у справі доказів.

Відповідачка ОСОБА_2 працювала
лікарем-педіатром з 15.05.1996 року, була
звільнена з посади у зв'язку з виходом
на пенсію з 12.04.2010 року.

Відповідно до вимог ч. 3, 6 ст. 125 ЖК
України, без надання іншого жилого
приміщення не може бути виселено осіб,
які пропрацювали на підприємстві, в
установі, організації, що надали їм
службове жиле приміщення, не менш як
десять років; пенсіонерів по старості,
персональних пенсіонерів та інших
категорій.

Згідно ч. 4 ст. 114 ЖК України, надаване
громадянам у зв'язку з виселенням інше
жиле приміщення повинно знаходитись у
межах даного населеного пункту і
відповідати встановленим санітарним і
технічним вимогам.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов про виселення з одної кімнати в
іншу, не вказав у рішенні з яких підстав
необхідно провести переселення
відповідачів в спірному гуртожитку.

Крім того, суд першої інстанції не
прийняв до уваги рішення
господарського суду Київської області
від 27.09.2011 року, згідно якого було
задоволено позов Прокурора м. Ірпінь в
інтересах держави і було визнано право
власності держави в особі Фонду
державного майна України на все майно
санаторію «Україна» куди відноситься і
гуртожиток в якому проживають
відповідачі та було визнано незаконним
з моменту прийняття та скасоване
рішення виконавчого комітету
Ірпніської міської ради Київської
області від 25.07.2000 року «Про визнання
права власності на об'єкти нерухомого
майна дочірнього підприємства
санаторію «Україна» ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця», згідно якого по
АДРЕСА_1 підлягає передачі в комунальну
власність Ворзельській територіальній
громаді (а.с. 99).

Згідно п. 1 ст. 19 розділу 4 Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків»,
забороняється виселення, переселення
та відселення мешканців гуртожитків на
яких поширюється дія цього Закону,
вказав Фонд Державного майна України в
поясненнях від 14 лютого 2012 року (а.с.
102-106).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зазначене рішення Господарського суду
Київської області від 27.09.2011 року
позивачем не спростоване.

Згідно ухвали Київського Апеляційного
господарського суду від 20.10.2011 року
№9/106-11, апеляційна скаргу Приватного
акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» на вказане
рішення, повернута апелянту без
розгляду і більше не надходила.

На вищезазначені обставини суд першої
інстанції уваги в достатній мірі не
звернув.

За таких обставин, колегія суддів
прийшла до висновку про скасування
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення відповідно
до вимог ст. 309 ЦПК України, оскільки
позивач не мав повноважень заявляти
позовні вимоги згідно прийнятого
рішення №207/1 від 25.07.2000 року
виконавчого комітету (а.с. 99), крім того
після задоволення позову прокурора
було постановлено рішення
господарського суду Київської області,
власником спірного майна визнано Фонд
Державного майна України, який вимоги
до відповідачів про переселення
відповідачів з однієї кімнати в іншу,
одного і того ж гуртожитку не заявляв.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З урахуванням наведеного, оцінюючи
докази в їх сукупності, відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
порушені норми матеріального і
процесуального права, неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, рішення не відповідає
встановленим обставинам справи, а
також враховуючи позовні вимоги та
доводи апеляційної скарги, яка
підлягає частковому задоволенню,
заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову за
безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 05 листопада
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову Дочірнього
підприємства «Санаторій Україна»
Приватного акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» в особі
головного лікаря Липовецького Андрія
Микитовича до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя
особа: Фонд державного майна України
про виселення з наданням іншого
приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: