Справа № 301/2485/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2014 р.
м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської
області в особі головуючої судді Сойми
М.М., при секретарі Сак А.П., з участю
представника позивача Андрейчука О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Іршави
цивільну справу за позовною заявою
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про дострокове стягнення
заборгованості по кредитному договору
та звернення стягнення на предмет
іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерне
товариство "Райффайзен Банк Аваль"
звернувся в суд з позовом до
відповідачів про стягнення
заборгованості по кредитному договору,
звернення стягнення на предмет іпотеки
та судових витрат по справі.

В позовній заяві позивачем зазначено,
що 14 лютого 2008 року між позивачем та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір №014/4043/82/38087, згідно
якого останній отримав кредит в сумі 15
000, 00 доларів США на споживчі цілі
строком повернення до 13 лютого 2018 року
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 14,0 % річних. В якості
забезпечення виконання зобов'язань по
даному кредитному договору між
позивачем та відповідачем ОСОБА_4 14
лютого 2008 року було укладено договір
іпотеки, за яким іпотекодавець
передала в заставу належний їй на праві
приватної власності житловий будинок з
надвірними спорудами, що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1. Позивач виконав
умови вищевказаного кредитного
договору та перерахував на рахунок
відповідача ОСОБА_3 кошти в сумі 15 000, 00
доларів США. Відповідач, в свою чергу,
умови даного договору не виконує, у
зв'язку з чим станом на 12 вересня 2014
року заборгованість відповідача перед
банком становить 8 111, 73 доларів США, що
за офіційним курсом гривні до долара
США становить 168 646, 07 гривень, з яких:
8111, 73 доларів США, що еквівалентно 105 047,
57 грн. - заборгованість за кредитом, 1346,
86 доларів США, що еквівалентно 17 441, 95
грн. - заборгованість по відсотках за
користування кредитом, 3 564, 19 доларів
США, що еквівалентно 46 156, 55 грн. - пеня
за порушення графіку повернення
кредиту та сплату відсотків.
Відповідачам банком було направлено
претензійні листи з вимогою погасити
борг по кредиту, однак заходів до
погашення заборгованості в
добровільному порядку відповідачами
не вжито. Просить суд стягнути
достроково на користь ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль" з відповідача ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 13 022, 78 доларів США, що
еквівалентно 168 646, 07 грн.
заборгованості по кредиту, в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет іпотеки, що належить
відповідачу ОСОБА_4, а також стягнути з
відповідачів 3654,00 грн. судового збору.

Представник позивача Андрейчук О.М. в
судове засідання не з'явився, однак
подав заяву про розгляд справи у його
відсутності, в заяві вказує, що позовні
вимоги, викладені у позові, підтримує в
повному обсязі, просить їх
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, хоч належним
чином повідомлені про час та місце
розгляду справи, а тому, суд вважає, що
на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України,
справу слід розглянути у їх
відсутності на підставі письмових
доказів, що є в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов слід задовольнити
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається в
підтвердження своїх вимог чи
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

На виконання зазначених вимог
Публічним акціонерним товариством
"Райффайзен Банк Аваль" на
підтвердження вимог позову надано
кредитний договір №014/4043/82/38087 від 14
лютого 2008 року, укладений між ним та
відповідачем ОСОБА_3 (а. с. 8-12),
відповідно до якого останній отримав
кредит в сумі 15 000, 00 доларів США на
споживчі цілі строком повернення до 13
лютого 2018 року зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 14,0 %
річних. Відповідно до п. п. 1.2.1., 1.3.3., п.1
ст. 3, п.1 ст.7 даного кредитного договору
відповідач зобов'язався щомісячно, до 14
(чотирнадцятого) числа кожного місяця,
здійснювати погашення кредиту та
процентів за користування кредитом
ануїтентними (однаковими платежами)
згідно графіку погашення кредиту та
інших платежів (а. с. 12-13). За змістом п. 3
ст. 16 даного кредитного договору, за
прострочення виконання будь-яких
грошових зобов'язань за цим договором
позичальник сплачує кредитору пеню у
розмірі 0,5 % від простроченої до оплати
суми за кожен календарний день
прострочення.

Факт отримання відповідачем ОСОБА_3
кредитних коштів стверджується
ксерокопією меморіального ордеру № bn
від 14 лютого 2008 року (а. с. 7).

В забезпечення виконання зобов'язань
по кредитному договору між позивачем
та відповідачем ОСОБА_4 14 лютого 2008 року
було укладено договір іпотеки
нерухомого майна, відповідно до якого
відповідач ОСОБА_4 передала в іпотеку
житловий будинок з надвірними
спорудами, загальною площею 94,70 кв. м,
житловою площею - 49, 80 грн., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.
14-17).

Згідно до ст. 526, 530 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до вказівок закону, акту
планування, договору, а при відсутності
таких вказівок - відповідно до вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його в
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно до п.1 ст. 611 Цивільного кодексу
України в разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки встановлені
договором.

Відповідно до ст. 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором і згідно до ст.
1048 цього Кодексу позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, розмір і
порядок одержання яких встановлюється
договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

В порушення норм закону та умов
договору, відповідач ОСОБА_3
зобов'язання належним чином не виконав,
у зв'язку з чим станом на 12 вересня 2014
року заборгованість відповідача перед
банком згідно поданого позивачем
розрахунку (а. с. 15-16) становить 13 022, 78
доларів США, що за офіційним курсом
гривні до долара США, із розрахунку 1
долар США = 12, 95 гривень, становить 168
646,07 гривень, з яких: 8 111, 73 доларів США,
що еквівалентно 105 047, 57 грн. -
заборгованість за кредитом, 1346, 86
доларів США, що еквівалентно 17 441, 95 грн.
- заборгованість по сплаті відсотків, 3
564, 19 доларів США, що еквівалентно 46 156,
55 грн. - пеня за порушення графіку
повернення кредиту та сплати
відсотків.

Однак, на думку суду, розрахунок
заборгованості по пені за несвоєчасну
сплату кредиту та відсотків позивачем
зроблено в порушення вимог п.1 ч.2 ст. 258
ЦК України, яка передбачає, що позовна
давність до вимог про стягнення пені
застосовується в один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, пеня
позивачем нарахована за період з 14
вересня 2011 року по 12 вересня 2014 року (а.
с. 23), а позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення заборгованості
по пені за несвоєчасну сплату кредиту
та відсотків лише 30 вересня 2014 року, а
отже, позовні вимоги в частині
стягнення пені підлягають до
часткового задоволення за період з 30
вересня 2013 року по 30 вересня 2014 року, що
складає 2053, 04 доларів США та
еквівалентно 26 586, 87 гривень.

Що стосується вимоги позивача про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, то в задоволенні такої слід
відмовити виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

З матеріалів справи вбачається,
відповідач ОСОБА_4 попереджалася про
добровільну сплату заборгованості по
кредитному договору та про дострокове
погашення кредиту за кредитним
договором, що стверджується письмовою
вимогою від 13 квітня 2013 року (а. с. 20), та
позивач виконав вимоги Закону України
«Про іпотеку».

Разом з тим, 03 червня 2014 року прийнятий
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», який набув чинності
07 червня 2014 року, який розповсюджує
свою дію на правовідносини, які
склались між сторонами даного спору.

Пунктом 1 частини 1 даного Закону
передбачено, що протягом дії цього
Закону: не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови: що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового
поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Підставою для прийняття вказаного
Закону стала втрата значних коштів
громадянами України внаслідок різких
курсових коливань на валютному ринку
України, знецінення національної
валюти. У пояснювальній записці до
проекту зазначеного закону
вказувалося, що через знецінення
національної валюти десятки тисяч
людей не мають можливості
обслуговувати кредитні зобов'язання за
споживчими кредитами в іноземній
валюті. Банки та інші фінансові
установи масово звертають стягнення і
примусово вилучають у таких боржників
рухоме і нерухоме майно. В тому числі,
викидаючи людей із неповнолітніми
дітьми з житла на вулицю і забираючи
засоби до існування. Це викликає гостре
незадоволення у людей і напруження у
суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято
з метою підтримки громадян України, які
мають невиконані зобов'язання за
договорами споживчого кредиту в
іноземній валюті (валютних кредитів),
укладеними з фінансовими установами та
банками України шляхом встановлення
порядку і умов конвертації зобов'язань
за кредитними договорами в іноземній
валюті в національну валюту України та
пропонувалося мінімалізувати
негативні наслідки інфляції
національної валюти для громадян
України та убезпечити зазначених
громадян від виникнення скрутної
фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як
зазначалося у пояснювальній записці, є
забезпечення конституційних прав
громадян та відновлення довіри до
банків та інших фінансових установ,
вжиття оперативних заходів та
мінімалізації можливих збитків
громадян при виконанні своїх кредитних
зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» можна зробити висновок, що вони
містять як норми матеріального права,
так є і процесуальними нормами, які
необхідно застосовувати судам на
будь-якій стадії розгляду справи,
враховуючи, що саме поняття
«мораторій» є відстроченням виконання
зобов'язань, що встановлюються на
певний термін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Тобто, встановивши галузь або інститут
права, що регулюють спірні
правовідносини, суд має перейти до
конкретного правозастосування -
визначити ту норму права, яка підлягає
застосуванню до цих правовідносин, з
урахуванням змісту вказаної норми,
наявність її офіційного тлумачення, а
також дію норми права у часі, просторі
та за колом осіб.

Як встановлено в судовому засіданні
належними доказами, відповідачу ОСОБА_3
було надано споживчий кредит в
іноземній валюті, при цьому
загальна площа наданого в іпотеку
відповідачем ОСОБА_4 спірного
житлового будинку становить 94,70 кв. м
(житлова 49,80 кв. м). Згідно інформації,
наданої на запит суду, Іршавським РС
ГУ ДМС України в Закарпатській області
за вих. №19/2637 від 25 жовтня 2014 року
відповідач ОСОБА_4 зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 45), і
відповідно це є єдиним місцем її
проживання, доказів про наявність
іншого нерухомого майна у відповідача
суду не представлено.

Отже, незважаючи на те, що позовна
вимога позивача про звернення
стягнення на предмет іпотеки
ґрунтуються на нормах матеріального
права, однак не може бути задоволена
судом з огляду на дію Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 60, 80, 88, ч. 4 ст.169, ст.ст.
213-215 ЦПК України, ст.ст.256 257, п.1 ч.2 ст. 258 ,
ст.ст. 526, 530, 611, 638, 1048-1050 ЦК України, суд, -

Р І
Ш И В:

Позов Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про дострокове
стягнення заборгованості по
кредитному договору та звернення
стягнення на предмет іпотеки
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженця с. Ільниця Іршавського
району Закарпатської області,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь Публічного акціонерного
товариства "Райффайзен Банк Аваль"
заборгованість по кредитному договору
№014/4043/82/38087 від 14 лютого 2008 року в
розмірі 11 511, 63 доларів США, що
еквівалентно 149 076, 39 гривень (Сто сорок
дев'ять тисяч сімдесят шість грн. 39
коп.), з яких: 8111, 73 доларів США, що
еквівалентно 105 047, 57 гривень (Сто п'ять
тисяч сорок сім грн. 57 коп.) -
заборгованість за кредитом, 1346, 86
доларів США, що еквівалентно 17 441, 95
гривень (Сімнадцять тисяч чотириста
сорок одна грн. 95 коп.) - заборгованість
по сплаті відсотків, 2053, 04 доларів США,
що еквівалентно 26 586, 87 гривень
(Двадцять шість тисяч п'ятсот
вісімдесят шість грн. 87 коп.) - пеня за
порушення графіку повернення кредиту
та сплати відсотків.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
"Райффайзен Банк Аваль" 1490, 76 гривень
(Одну тисячу чотириста дев'яносто грн. 76
коп.) судового збору.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Іршавський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Головуюча суддя :
М. М. Сойма