У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою. Зазначав, що рішенням
виконавчого комітету Луцької міської
ради № 576 від 26 листопада 1998 року йому
було передано у власність земельну
ділянку по АДРЕСА_1, площею 1000 кв.м з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель. На підставі
рішення йому видано державний акт на
право приватної власності на землю
серії ВЛ № 2073. Фактична межа на півдні
його земельної ділянки не співпадає з
південною межею ділянки зазначеної у
державному акті на право приватної
власності. Частина земельної ділянки,
що належить позивачу, знаходиться у
користуванні відповідача, у зв'язку з
чим просив задовольнити позов.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 17 жовтня 2013 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржувані рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
виходили із того, що позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження порушення його прав
ОСОБА_4 Оскільки на земельну ділянку
ОСОБА_3 видано державний акт старого
зразка без координатної прив'язки до
Державної системи координат, який не
внесено до державного земельного
кадастру, тому встановити чи
порушуються права позивача, як
власника земельної ділянки, неможливо.

Проте повністю з такими висновками
погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3, на
підставі рішення виконавчого комітету
Луцької міської ради народних
депутатів від 26 листопада 1998 року № 576,
було передано у приватну власність
земельну ділянку, площею 0,10 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, що підтверджується
копією державного акта на право
приватної власності на землю серії ВЛ
№ 2073 від 12 травня 1999 року.

Згідно плану зовнішніх меж цієї
земельної ділянки від «А» до «Б» вона
знаходиться в користуванні ОСОБА_3, від
«Б» до «В» у користуванні ОСОБА_5, від
«В» до «Г» у користуванні ОСОБА_6, від
«Г» до «Д» у користуванні ОСОБА_4

Відповідно до ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, речових доказів,
допитаних свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експерта.

Згідно ч. 1 ст. 58 цього Кодексу належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, щодо
яких у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач послався на висновок судової
будівельно-технічної експертизи № 0124
від 22 квітня 2009 року в іншій справі,
згідно якого фактичні межі земельної
ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1,
відповідають межам, зазначеним у
державному акті на право приватної
власності, виданому ОСОБА_3, крім
південної межі, фактична межа якої
розташована в межах землекористувань
садиб по АДРЕСА_2. Права ОСОБА_3, як
власника зазначеної земельної ділянки,
порушені, що полягає в неможливості
самостійно господарювати на частині
власної земельної ділянки, площею 35
кв.м, яка фактично розташована в межах
землекористувачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9

З матеріалів справи вбачається, що у
висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 7311-7312 від 24 травня 2013 року
на вирішення якої бути поставлені
питання щодо відповідності меж
земельної ділянки, розташованої в
АДРЕСА_1 межам, зазначеним в державному
акті на право приватної власності на
землю серії ВЛ № 2073, виданому ОСОБА_3, а
також чи порушуються права останнього
як співвласника цієї земельної ділянки
ОСОБА_4, було вказано про те, що фактична
площа 0,1234 га та розміри земельної
ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1, не
відповідають площі 0,10 га та державному
акту на право приватної власності на
землю серії ВЛ № 2073, виданому ОСОБА_3
Тобто фактична площа перевищує на 0,0234
га площу, вказану в державному акті.
Крім того, у висновку експерта
зазначено, що оскільки на земельну
ділянку ОСОБА_3 видано державний акт
старого зразка без координатної
прив'язки до Державної системи
координат, який не внесено до
державного земельного кадастру, тому
встановити чи порушуються права
ОСОБА_3, як власника земельної ділянки,
яка розташована в АДРЕСА_1,
відповідачем ОСОБА_4, є неможливим.

Однак, до матеріалів справи долучено
каталог координат зовнішньої межі
земельної ділянки, що знаходиться по
вул. Малогвардійців, 33 у м. Луцьку та
каталог координат точок поворотів меж
по об'єкту (а.с. 81-82).

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо за
своїм внутрішнім переконанням.
Результати оцінки доказів
відображаються в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

У порушення зазначеної норми
процесуального права суди не звернули
уваги на наявні в матеріалах справи
документи, в яких зазначені координати,
не дали їм оцінки, не вказали чому вони
не можуть бути доказами, та чому не були
прийняті при проведенні експертизи.

Суди не з'ясували обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, на порушення вимог ст. ст. 10, 57,
179, 212 ЦПК України в судових рішеннях
ніякого висновку з приводу поданих
сторонами всіх доказів не зробили і
оцінки не дали.

Допущені судами при розгляді справи
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для її
правильного вирішення, тому рішення
судів першої та апеляційної інстанції
не можуть вважатись законними і
обґрунтованими і в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 17 жовтня 2013 року скасувати,
а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук