У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

05 лютого 2014 рокуМ. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної
О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

Касьяна О.П., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Приватного малого підприємства
«Обрій» про стягнення заборгованості
по виплаті заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове
рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 01 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 22 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що з 11 липня 2005 року вона
працювала в Приватному малому
підприємстві «Обрій» (далі - ПМП
«Обрій») на посаді пекаря. 28 серпня 2007
року вона була звільнена із займаної
посади.

Однак у порушення вимог ст. 116 КЗпП
України розрахунку при звільненні
відповідач з нею не провів, а тому на
підставі ст. 117 КЗпП України просила
стягнути з ПМП «Обрій» на її користь
середній заробіток по заробітній
платі, середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні та
моральну шкоду.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 17 червня 2010
року, позов було задоволено частково.
Стягнуто з ПМП «Обрій» на користь
ОСОБА_3 нараховану, але не виплачену їй
при звільненні з роботи заробітну
плату за червень, липень і серпень 2007
року в сумі 1263 грн. 97 коп.

Стягнуто з ПМП «Обрій» на користь
ОСОБА_3 невиплачену їй при звільненні з
роботи компенсацію за невикористану
відпустку, 50 календарних днів, за
період з 11 липня 2005 року по 28 серпня 2007
року в сумі 814 грн. 64 коп. Стягнуто з ПМП
«Обрій» на користь ОСОБА_3 1000
грн. моральної шкоди. Нарахування і
утримання прибуткового податку та
інших обов'язкових платежів із
компенсації за невикористану
відпустку здійснити при виплаті цих
коштів.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат. Рішення в частині
стягнення невиплаченої заробітної
плати в межах суми платежу за один
місяць - 433 грн 55 коп. допущено до
негайного виконання.

Додатковим рішенням Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 01 жовтня 2013 року, доповнено
рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 17 червня 2010
року, яким ОСОБА_3 в частині позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільнені в сумі 15 424 грн з ПМП «Обрій»
Козятинського району Вінницької
області було відмовлено за пропуском
строку звернення до суду.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 22 жовтня 2013 року,
додаткове рішення Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 01 жовтня 2013 року було
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати додаткове рішення
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 01 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 22 жовтня
2013 року, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у стягненні середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом
поза межами визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП
України строку, не навівши при цьому
поважних причин його пропуску.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 11 липня
2005 року працювала в ПМП «Обрій» на
посаді пекаря. 28 серпня 2007 року вона
була звільнена із займаної посади.

Станом на час звернення до суду - 04
листопада 2009 року - заборгованість по
заробітній платі становила 1263 грн 97
коп., заборгованість за невикористану
відпустку, 50 календарних днів, за
період з 11 липня 2005 року по 28
серпня 2007 року становила 814 грн. 64 коп.,
яку позивачці остаточно не було
виплачено.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата усіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої ст. 117
цього Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України встановлено
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу виплатити середній
заробіток працівникові у разі затримки
по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 Кодексу
законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
2371 цього Кодексу роз'яснив, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є встановлення дня
фактичного розрахунку з працівником.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 було
звільнено з із займаної посади з 28
серпня 2007 року, остаточний розрахунок з
нею проведений не був. Заборгованість
по заробітній платі стягнута рішенням
суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд
передчасно вважав, що ОСОБА_3
пропустила строк на звернення до суду з
позовом про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, оскільки на час її
звернення до суду остаточного
розрахунку з нею проведено не було. Той
факт, що відповідач вважав, що
розрахунок з позивачем проведено
повністю, не є підставою для
незастосування положення ст. 117 КЗпП
України, порушення якої відповідачем
підтверджено рішенням суду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, ухвала апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
її скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 22 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик