Рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 лютого 2014 року
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого одноособово
судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового
засідання Скибінській Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості та
просить суд, стягнути з відповідача на
користь Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» заборгованість у розмірі
33213,28 (тридцять три тисячі двісті
тринадцять гривень двадцять вісім
копійок) за кредитним договором № б/н
від 09.06.2005 року та судові витрати.

В обгрунтування заявлених вимог,
позивач посилається на те, що
відповідно до договору № б/н від
09.06.2005 року, укладеного між банком та
відповідачем, останній ухиляеться від
виконання його умов та сплаті
виникненої суми заборгованості, у
зв'язку з чим, банк змушений звертатися
до суду з відповідним позовом, з метою
захист своїх прав та поверненням
грошових коштів.

Представник позивача, Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» у судове засідання
не з'явився, до суду надіслав заяву,
згідно якої представник позивача
просив справу розглядати без його
участі, та у разі відсутності
відповідача згодні розглядати справу у
заочному порядку.

Відповідач, ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явився, надав на адресу суду
заперечення, згідно якого не
погоджуючись з вимогами позивача,
просив суд відмовити в задоволенні
позовних вимог через перебіг строків
позовної давності, посилаючись на
норми цивільно-процесуального
законодавства.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши
надані докази, суд вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено,
що відповідно до укладеного договору
№б/н від 09.06.2005 року ОСОБА_2
(далі-Відповідач) 09.06.2005 року отримав
кредит у розмірі 5000 (п'яти тисяч
гривень) у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

Згідно договору №SAMDN5441,
який наданий позивачем та укладений
між Банком та гр. ОСОБА_2, судом були
встановлений наступні обстави.

Пунктом 1.1. передбачено строк дії
карки терміном на два роки. Відповідно
до цього ж пункту, банком був
встановлений строк надання кредиту та
його повернення до 09.06.2008 року.

Пунктом 6.2. передбачено, що клієнт
(Відповідач) зобов'язаний повернути всі
кошти та прострочені відсотки за
кредитним договором в повному об'ємі та
за весь період не пізніше дати, що
зазначена в п.1.1. даного договору.

Пунктом 4.6. передбачено, що в разі
закінчення строку дії карти та за умов
продовження дії договору, банк
зобов'язаний видати нову карту з новим
строком дії. Однак такі умови не були
виконані, та нова карта не видавалась
відповідачу.

До відношень, встановлених по
кредитному договору застосовуються
положення параграфа 1 глави 71 ЦК
України (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не
встановлене цим параграфом та не
випливає з положень кредитного
договору.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Також суд погоджується з доводами
відповідача викладеними у запереченні,
за наступних обставин.

Так, з матеріалів даної справи
вбачається, що позивачем було подано до
суду позов 11.10.2013 року, а кредитний
договір між сторонами укладено 09.06.2005
року, з кінцевим терміном погашення
заборгованості 09.06.2008 р.

Тобто для встановлення строку початку
перебігу позовної давності, суду
відповідно до ч.1. ст.261 ЦК України,
необхідно встановити дату порушення
прав банку.

Суд на підставі ст. 257 ЦК України дійшов
висновку про те, що, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. До вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) застосовується
позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК
України), яка обчислюється з того дня
(місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права, початком перебігу позовної
давності є день, коли боржник повинен
був сплатити черговий платіж, проте не
сплатив.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України,
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253-255
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України,
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін.

З матеріалів справи та наданих до суду
доказів представником банку,
вбачається, що договорів про
збільшення строків спливу позовної
давності між банком та відповідачем не
укладалось.

Разом з тим, відповідно до наданого
банком розрахунку заборгованості,
судом встановлено, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» було відомо про наявність
кредитної заборгованості у
відповідача, оскільки останній
починаючи з дати отримання кредиту
систематично порушував його умови.

Застосовуючи ч. 3 ст. 254, ч. 5 ст. 261, ст. ст.
256, 257, 267 ЦК України суд приходить
висновку про те, що оскільки у
кредитному договорі передбачено, що
його виконання здійснюється частинами
відповідно до графіку погашення
кредиту, то початок перебігу позовної
давності для стягнення кредиту і
процентів за користування кредитом є
день, коли боржник повинен був сплатити
черговий платіж, однак не сплатив його,
і відповідно загальна позовна давність
застосовується до кожного щомісячного
простроченого платежу, який був
визначений графіком.

Перевіряючи доводи представника
позивача суд вважає їх
необґрунтованими виходячи з
наступного.

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору - до
моменту виконання сторонами в
повному обсязі взятих на себе
зобов'язань, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню в
строк до 09.06.2008 р.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Так відповідно до розрахунку
заборгованості ОСОБА_2 здійснював
погашення процентів 28.02.2006 р. та 11.07.2006
р., в подальшому платежів по здійсненню
погашенню основної заборгованості та
відсотків відповідачем не було
проведено.

Як встановлено судом, відповідач
перестав виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту з
29.07.2005 р. в результаті чого вже через
два місяці з дня отримання кредиту,
виникла перша заборгованість в сумі
337,63 грн., яка в подальшому жодного разу
не сплачувалась, а з 31.07.2006 р. -
зобов'язання зі сплати процентів за
користування кредитом яке вже станом
на 31.07.2006 р. складало 1965,71 грн., у той час
як з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом та з
вимогами про повернення кредиту банк
звернувся лише 11 жовтня 2012 року, з
порушенням строку права на звернення
до суду, у зв'язку зі спливом позовної
давності, включивши до позовних вимог
як всю заборговану суму, так і відсотки.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг
позовної давності починається
заново (ч. 1 та ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Суд вважає, що банку було відомо про
виниклу заборгованості, оскільки ним
регулярно по договору укладеному з
відповідачем нараховувались відсотки
та здійснювався перерахунок основної
суми боргу.

Таким чином, судом не було встановлено
строку переривання перебігу позовної
давності, оскільки за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК
України).

Тобто в результаті спливу дії
кредитного договору 09.06.2008 р., почався
перебіг позовної давності, що вже на
момент звернення до суду заявником
визначався у 4 роки 5 місяців та 3 дні.

Від так як вбачається з матеріалів
справи, до 11.10.2013 р., позивачем не було
вжито жодних заходів щодо погашення
заборгованості по кредиту
відповідачем, що в розумінні норм
чинного законодавства, передбачає
звернення до суду в межах ЦПК України.

Позивачем жодного разу не було
дотримано вимог щодо дострокового
повернення кредиту, з першого місяця
невиконання його вимог відповідачем,
та дострокового його розірвання.

Так, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК
України слід дійти висновку про те, що у
разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом всього часу -
до закінчення строку виконання
останнього вправі заявити вимоги про
дострокове повернення тієї частини
позики, що підлягає сплаті разом з
нарахованими процентами, а також
стягнути несплачені до моменту
звернення кредитора до суду з позовом,
щомісячні платежі (з процентами) в
межах позовної давності щодо кожного
із цих платежів. В останньому випадку,
перебіг позовної давності буде
починатись в залежності від закінчення
строку сплати кожного із щомісячних
платежів.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленого до
винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові,
також відповідач заявив у поданому
запереченні про відмову у задоволенні
позову в зв'язку із спливом строку
позовної давності.

Аналогія зазначених відносин наведена
в Постанові Верховного Суду України
"Про стягнення заборгованості за
кредитним договором" від 06.11.2013 р. №
6-116цс13.

Також, у своїй позовній заяві позивач
не ставив питання про поновлення
пропущеного строку позовної давності,
поважних причин пропуску строку не
зазначає.

Згідно ч. 4ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові.

Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
зазначено, що з урахуванням положення
пункту 7 частини тринадцятої статті 11
Закону України "Про захист прав
споживачів", суди мають виходити з того,
що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв`язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

За таких обставин, суд, розглядаючи
вказану справу в межах заявлених вимог
та наданих сторонами доказів, які
оцінені судом в їх сукупності, вважає,
що у задоволенні заявлених вимог слід
відмовити у зв'язку зі спливом строку
позовної давності.

Керуючись ст. ст. 253-255, 256, 257,-259, 261, 264, 267,
530, 549, 631, 1046-1054 ЦК України, Рішення
Конституційного Суду України від 10.11.2012
року № 15-рп/2011, Постанови Пленуму ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року, Постановою
Верховного Суду України "Про стягнення
заборгованості за кредитним договором"
від 06.11.2013 р. № 6-116цс13, ст. ст. 10, 11, 58, 60, 88,
169, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості -
відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя