Номер провадження 2/754/5028/14
Справа №754/4660/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

20.10.2014

року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді - Колегаєвої С.В.

за участю секретарів - Буцко О.В.,
Сивенко В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк"
про визнання недійсним кредитного
договору, додаткової угоди до
кредитного договору, договору іпотеки
та застосування наслідків недійсності
договорів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до відповідача ПАТ
"УкрСиббанк" про визнання недійсним
кредитного договору, додаткової угоди
до кредитного договору, договору
іпотеки та застосування наслідків
недійсності договорів, мотивуючи свої
вимоги тим, що 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк", правонаступником якого є
ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1 були
укладені Договір про надання
споживчого кредиту про надання
позивачу грошових коштів в розмірі 75000,
00 доларів США та Договір іпотеки, за
умовами якого позивач передав Банку в
іпотеку нежилі приміщення АДРЕСА_1.
Крім того, 04.02.2009 року між позивачем та
відповідачем була укладена додаткова
угода №1 до кредитного договору
№0 від 01.12.2006 року щодо зміни схеми
погашення кредиту. Позивач вважає дані
Договори та додаткову угоду такими, що
не відповідають вимогам закону, а тому
підлягають визнанню недійсними з
моменту їх укладення, оскільки з 1982
року позивач перебуває на постійному
обліку та регулярно спостерігається у
лікаря - психіатра психоневрологічного
диспансеру, неодноразово проходив
стаціонарне лікування у
психоневрологічних лікарнях у тому
числі у Київській міській поліклінічні
лікарні №2, Київському міському центрі
судово - психіатричної експертизи.
Зазначає, що він страждає від тяжкого
психічного розладу, є інвалідом ІІ
групи. Позивач ОСОБА_1 вказує, що маючи
психічне захворювання, під час
укладення спірних договорів та угоди
не усвідомлював значення своїх дій, не
міг керувати ними, у зв'язку з чим
просить визнати недійсним Договір про
надання споживчого кредиту № 0,
укладений 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1, визнати
недійсним Договір іпотеки № 6038,
укладений 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1, визнати
недійсною Додаткову угоду №1 до
кредитного договору №0 від 01.12.2006
року щодо зміни схеми погашення
кредиту від 04.02.2009 року, укладену між
ним та відповідачем та застосувати
наслідки недійсності Договору про
надання споживчого кредиту № 0,
укладеного 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1 Також просить
зобов"язати ПАТ "УкрСиббанк" повернути
ОСОБА_1 все одержане на виконання
Договору про надання споживчого
кредиту № 0, укладеного 01.12.2006 року
між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1,
загальною сумою 45085,65 доларів США, у
тому числі кошти сплаченого "тіла"
кредиту, процентіи за користування
кредитними коштами, комісій тощо та
зобов"язати ОСОБА_1 повернути ПАТ
"УкрСиббанк" все одержане на виконання
Договору про надання споживчого
кредиту № 0, укладеного 01.12.2006 року
між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1,
загальною сумою 65000, 00 доларів США
кредитних коштів.

В судовому засіданні
представники позивача позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, просили
про їх задоволення.

Представник відповідача - ПАТ
"УкрСиббанк" в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав. Пояснив, що як
обидва Договори, так і додаткова угода
були укладені з дотриманням всіх вимог
діючого законодавства, а тому підстав
для визнання їх недійсними немає. Також
зазначив, що позивач ОСОБА_1 вже
звертався з аналогічним позовом про
той самий предмет спору до
Деснянського районного суду м. Києва.
Зазначає, що даний позов повністю
повторює попередні позовні вимоги
позивача, рішення суду за якими набрало
чинності. За результатами розгляду
його позовних вимог рішенням
Деснянського суду м. Києва від 12.02.2014
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 15.05.2014
року, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 було відмовлено. Касаційну
скаргу ОСОБА_1 на дані судові рішення,
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.09.2014 року, було
відхилено. У зв'язку з тим, що дані
обставини вже були встановлені судовим
рішенням, яке набрало чинності,
представник відповідача просить в
задоволенні позову позивачу відмовити.

Вислухавши пояснення
представників сторін у справі,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд в судовому засіданні
встановив, що 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк", правонаступником якого є
ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1, був
укладений Договір про надання
споживчого кредиту № 0,
відповідно до умов якого Банк
зобов"язався надати ОСОБА_1, а останній
зобов"язався прийняти, належним чином
використовувати і повернути Банку
кредит (грошові кошти) в іноземній
валюті в сумі 75000, 00 доларів США, що
еквівалентно 378750, 00 грн., в порядку і на
умовах, визначених цим Договором.

Також, 01.12.2006 року, в забезпечення
виконання позичальником Кредитного
договору, між АКІБ "УкрСиббанк" та
ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки №
6038 (нерухомого майна), посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_2,
зареєстрований в реєстрі за № 5442к,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
передав в іпотеку Банку нежилі
приміщення, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

За обставинами, судом встановленими,
04.02.2009 року між АКІБ "УкрСиббанк",
правонаступником якого є ПАТ
"УкрСиббанк", та ОСОБА_1, була укладена
додаткова угода №1 до кредитного
договору №0 від 01.12.2006 року щодо
зміни схеми погашення кредиту.

Ст. 14 ЦК України
зазначає, що цивільні обов"язки
виконуються у межах встановлених
договором.

Намагаючись оспорити Договір про
надання споживчого кредиту № 0,
укладений 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1, Договір іпотеки
№ 6038, укладений 01.12.2006 року між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_2,
позивач ОСОБА_1 у 2012 році звернувся із
позовом до Деснянського районного суду
м. Києва до ПАТ "УкрСиббанк", третя
особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_2,
про визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки.
За результатами судового розгляду
позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк",
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_2, про визнання недійсним
кредитного договору та договору
іпотеки, Деснянським районним судом м.
Києва було ухвалено рішення від 12.02.2014
року про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1
Дане судове
рішення, ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 15.05.2014 року було залишено без
змін.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на дані судові
рішення, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 04.09.2014 року, була відхилена.

Зазначеним
судовим рішенням, ухваленим
Деснянським районним судом м. Києва від
12.02.2014 року було встановлено, що 01.12.2006
року між АКІБ "УкрСиббанк",
правонаступником якого є ПАТ
"УкрСиббанк", та ОСОБА_1, був укладений
Договір про надання споживчого кредиту
№ 0, відповідно до умов якого Банк
зобов"язався надати ОСОБА_1, а останній
зобов"язався прийняти, належним чином
використовувати і повернути Банку
кредит (грошові кошти) в іноземній
валюті в сумі 75000, 00 доларів США, що
еквівалентно 378750, 00 грн., в порядку і на
умовах, визначених цим Договором.
01.12.2006 року, в
забезпечення виконання позичальником
Кредитного договору, між АКІБ
"УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений
Договір іпотеки № 6038 (нерухомого
майна), посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_2,
зареєстрований в реєстрі за № 5442к,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
передав в іпотеку Банку нежилі
приміщення, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

Також, зазначеним судовим рішенням
було встановлено, що позивач ОСОБА_1,
дійсно, з 1982 року спостерігається у
лікаря-психіатра психоневрологічного
диспансеру, неодноразово проходив
стаціонарне лікування у
психоневрологічних лікарнях, що
підтверджується медичними
документами, наданими для проведення
судово-психіатричної експертизи.

Для визначення
психічного стану ОСОБА_1 на момент
укладення оспорюваних Договорів від
01.12.2006 року, під час розгляду справи,
судом була призначена
судово-психіатрична експертиза.

Відповідно до Акту
амбулаторної комісійної
судово-психіатричної експертизи № 837
від 15.10.2013 року (а.с. 225-231 т.1) наданий
наступний висновок: "у період укладання
Договору про надання споживчого
кредиту від 01.12.2006 року та Договору
іпотеки від 01.12.2006 року ОСОБА_1 виявляв
ознаки ШИЗОФРЕНІЇ параноїдної з
апатико-дисоціативним дефектом, яка
ускладнена зловживанням алкогольними
напоями, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, у зв"язку з
чим ОСОБА_1 у зазначений період не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними".

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним та відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочиину стороною вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті
203 ЦК України.

Ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити Цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об"єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.
З Акту експертизи
вбачається, що на момент укладення
оспорюваних Договорів ОСОБА_1 виявляв
ознаки шизофренії параноїдної з
апатико-дисоціативним дефектом, яка
ускладнена зловживанням алкогольними
напоями, що істотно впливало на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, у зв"язку з
чим ОСОБА_1 у зазначений період не мав
необхідного обсягу здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними".

Але в даному Акті відсутні відомості
про те, що на момент укладення
оспорюваних Договорів ОСОБА_1 не
усвідомлював значення своїх дій в
повному обсязі, не міг ними керувати.

Також в
даному Акті зазначено, що в період з
квітня 2003 року по травень 2008 року
ОСОБА_1 за медичною допомогою не
звертався, будь-яка медична
документація за той період відсутня, а
тому висновки експертами були зроблені
у динаміці перебігу психічного
захворювання позивача. Також
зазначено, що ОСОБА_1 до
лікарів-психіатрів не звертався,
будь-яка документація з цього приводу
відсутня, що свідчить про те, що його
стан здоров"я на момент укладення
оспорюваних Договорів не викликав
ніяких занепокоїнь.
Приватний нотаріус ОСОБА_2 у своєму
листі від 05.04.2013 року вказував про те, що
Договір іпотеки був посвідчений з
дотриманням вимог діючого
законодавства, сумнівів щодо
дієздатності ОСОБА_1 на момент
посвідчення Договору у неї не виникало.
Судом також було
встановлено, що до січня 2013 року
позивач ОСОБА_1 регулярно і в повному
обсязі сплачував грошові кошти в
рахунок погашення кредиту за
оспорюваним Договором, що
підтверджується відповідними
квитанціями (а.с.32-90 т.1, а.с. 116 т.1), а тому
повністю усвідомлював свій обов"язок
щодо виконання зобов"язань за
кредитним договором.

Також, як вбачається з
судового рішення, протягом 2011-2013 років
позивач ОСОБА_1 періодично особисто
звертався до Банку з різними заявами,
що також свідчить про те, що він
абсолютно адекватно розумів значення
укладених Договорів та наслідки їх
невиконання. У листі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів із
зобов"язань, що виникають із договорів
та інших правочинів" (п. 1) визначено, що
відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.
Висновок про
тимчасову недієздатність учасника
такого правочину слід робити, перш за
все, на основі доказів, які свідчать про
внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи в такій справі є
лише одним із доказів у справі і йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами (ст. 212 ЦПК
України), будь-які зовнішні обставини
(показання свідків про поведінку особи
тощо) мають лише побічне значення для
встановлення того, чи була здатною
особа в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними.
Отже,
підставою для визнання правочину
недійсним за вказаної підстави може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними і в основу рішення суду
про недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях (ч. 4 ст. 60
ЦПК України). Аналогічна
позиція викладена і у Постанові
Верховного Суду України від 29.02.2012 року
по справі № 6-9цс12.
З
наведеного вище суд зробив
переконливий висновок про те, що
проведеною у справі експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_1 в момент
укладення оспорюваних Договорів
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, а лише стверджено, що
його хвороба істотно впливала на його
здатність усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними, що саме по
собі не є підставою для визнання
укладених в такому стані Договорів від
01.12.2006 року недійсними з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.
У зв'язку з чим, суд прийшов до
висновку про відсутність підстав для
визнання оспорюваних Договору про
надання споживчого кредиту та Договору
іпотеки від 01.12.2006 року недійсними, що
було встановлено судом і відповідно
було ухвалено судове рішення від 12.02.2014
року, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.
Отже, дійсність
Договору про надання споживчого
кредиту та Договору іпотеки від 01.12.2006
року, укладеними між позивачем та
відповідачем є безспірними.
Суд не приймає до уваги
твердження представника ОСОБА_1 про те,
що на момент укладення оспорюваних
Договорів від 01.12.2006 року та додаткової
угоди №1 до кредитного договору від
04.02.2009 року позивач не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, так як з 1985 року постійно
страждає від тяжкого психічного
розладу, регулярно звертається за
стаціонарною психіатричною допомогою
та перебуває на стаціонарному
лікуванні.

Слід зазначити, що під час укладання
оспорюваних Договорів від 01.12.2006 року
та додаткової угоди №1 до кредитного
договору від 04.02.2009 року позивач був
ознайомлений в повному обсязі з
умовами договору, а саме: особу та
місцезнаходження кредитора, кредитні
умови, зокрема, мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений, форми його
забезпечення, наявні форми
кредитування, тип відсоткової ставки,
суму, на яку кредит виданий, варіанти
повернення кредиту, можливість
дострокового повернення кредитних
коштів, а також відповідальність
сторін за невиконання або порушення
умов договору, та підтвердив згоду на
укладення договору своїм підписом, що є
повним дотримання положень ст. 11 Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про захист прав споживачів".
Також слід
звернути увагу на те, що позивачу були
повністю відомі істотні умови
Кредитного договору, так як
Позичальник жодного разу не звернувся
до кредитора за роз"ясненням положень
договору, які були йому не зрозумілі,
тим самим погоджуючись із всіма
умовами кредитного договору. Умови
договору передбачають двостороннє
встановлення прав та обов"язків як
Позичальника, так і Кредитора,
передбачених ст. 1054 ЦК України, а саме:
за кредитним договором Банк або інша
фінансова установа (Кредитодавець)
зобов"язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та
умовах, встановлених договором, а
позичальник повернути кредит та
сплатити проценти, та умов самого
договору. Укладаючи Кредитний договір,
сторони дійшли згоди щодо встановлення
прав та обов"язків кожної сторони.

Крім того,
визнання договорів недійсними можливе
лише в разі порушення вимог ст. 203 ЦК
України. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а
саме:
1.
Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.
2. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.
5. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

6.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Як на
підставу своїх позовних вимог, позивач
посилається на ч.2,3 ст. 203 ЦК України.
Проте, представниками позивача
в судовому засіданні не було надано
жодного доказу на підтвердження того,
що в момент вчинення правочину ОСОБА_1
не мав необхідного обсягу цивільної
дієздатності, як і не було доведено, що
волевиявлення ОСОБА_1 в момент
вчинення правочину не було вільним та
не відповідало його внутрішній волі.
З огляду на те, що в
судовому засіданні не було
встановлено, що позивач на момент
укладання оспорюваних договорів не
усвідомлював значення своїх дій в
повному обсязі та не міг ними керувати,
а наявна у позивача хвороба сама по
собі не є підставою для визнання
укладених Договорів від 01.12.2006 року та
Додаткової угоди від 04.02.2009 року
недійсними з підстав, передбачених ч.2
ст. 203 ЦК України, а тому на думку суду
заявлені позовні вимоги позивача не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні і задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного,
керуючись ст. 10, 15, 60, 61, 212-215 ЦПК України,
ст. 14, 203, 216, 225, 236 ЦК України, постановою
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства "УкрСиббанк" про визнання
недійсним кредитного договору,
додаткової угоди до кредитного
договору, договору іпотеки та
застосування наслідків недійсності
договорів- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя