22-ц/775/1746/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції: Папаценко
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
Виконавчого комітету Маріупольської
міської ради на рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 12 листопада 2014
року у справі за позовом Виконавчого
комітету Маріупольської міської ради
до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи
Житлово-комунальне підприємство
«Жилкомплекс», ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, -

в с т а н
о в и л а:

В травні 2013 року Виконком
Маріупольської міської ради звернувся
до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
трикімнатною квартирою АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що в спірній
квартирі відповідачі не проживають
більше шести місяців без поважних
причин, квартира перебуває у
непридатному для проживання стані, у
зв'язку з чим на підставі ст. 72 ЖК
України відповідачі мають бути визнані
такими, що втратили право користування
цим приміщенням.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
12 листопада 2014 року у задоволенні
позову Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, треті особи ЖКП - «Жилкомплекс»,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач - виконком
Маріупольської міської ради,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника виконкому Маріупольської
міської ради - Буданової О.О., яка
підтримала доводи скарги, заперечення
проти скарги відповідачки ОСОБА_1 і
представника співвідповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_6, розглянувши справу відповідно
до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність
належним чином повідомлених про дату і
час розгляду справи відповідача
ОСОБА_2, третіх осіб - ЖКП «Жилкомплекс»
та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, від яких надійшла
заява про можливість розгляду справи у
їх відсутність, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, за
таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджено
матеріалами справи, згідно з ордером №
2415 від 3.03.1982 року, виданого Виконавчим
комітетом Маріупольської міської Ради
ОСОБА_7 та членам її сім'ї надано право
на зайняття трикімнатної квартири
АДРЕСА_1.

За даними особового рахунку № НОМЕР_1 у
вказаній квартирі зареєстровані: з
квітня 1982 року ОСОБА_7 - наймач, її
чоловік ОСОБА_7, донька ОСОБА_1, з червня
1992 року - син ОСОБА_8, з грудня 1998 року -
син ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_1.),
ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2.), ОСОБА_8
(ІНФОРМАЦІЯ_3.), в квартирі залишились
проживати відповідачі ОСОБА_1 (наймач з
2011 року) і її син ОСОБА_2

В періоди з 19.08.2011р. по 10.07.2012р. та з
22.08.2013р. по 22.09.2014р., ОСОБА_2 за вироками
судів відбував покарання у місцях
позбавлення волі.

За змістом акту ЖКП «Жилкомплекс» від
21.06.2011р. квартира АДРЕСА_1 знаходиться в
запущеному стані, останнім часом
наймач ОСОБА_1 в квартирі не проживає, а
її син ОСОБА_2 знаходиться в місцях
позбавлення волі. А за змістом акту від
06.04.2012р. ОСОБА_1 в квартирі з'являється
рідко.

Актами ЖКП «Жилкомплекс» від 25.10.2012р. і
04.04.2013р. констатовано відкриття спірної
квартири у відсутність її мешканців, що
тривалий час тут не проживають, через
потребу усунути наслідки залиття у
січні 2012 і жовтні 2012 року; в акті
житлової організації від 23.04.2013р.
визначено, що відповідачі у вказаній
квартирі не проживають протягом
півроку (без вказівки дат).

Згідно рішення Виконавчого комітету
Маріупольської міської Ради № 310 від
21.08.2013р. квартира АДРЕСА_1 розподілена
ОСОБА_3 на склад родини із 4 осіб та
включена до числа службової житлової
площі. На підставі вказаного рішення
20.11.2013р. ОСОБА_3 та членам його родини
виданий ордер № 006922 на вселення у
вказану квартиру.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з недоведення факту
відсутності відповідачів у спірному
жилому приміщенні, що є єдиним для них
помешканням, понад шість місяців без
поважних причин, і врахував, що
тимчасове періодичне залишення ними
квартири обумовлювалося певними
життєвими обставинами.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Згідно із ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо
наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

В суді першої і апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 зазначала, що в спірному
помешканні, якого потребує вона і її
син ОСОБА_2, залишились їх майно і
особисті речі. У неї із сином іншого,
окрім спірного житла, немає; зараз вона
не може потрапити до квартири через
заміну замків, встановлених третіми
особами. Деякий час в квартирі вона не
проживала, будучи на заробітках,
нетривалий час перебувала у м.
Ростов-на-Дону у зв'язку з пологами; син
тимчасово був відсутній через
притягнення його до кримінальної
відповідальності і відбуття покарання
в місцях позбавлення волі. Але квартиру
на строк понад півроку вони не
полишали.

Дані обставини не спростовані
будь-якими належними і допустимими
доказами.

Суд вважав доведеними обставини і,
беручи до уваги зібрані по справі
докази, колегія суддів з цим
погоджується, що відповідачі
періодично були відсутні в спірному
приміщенні, що зумовлювали життеві
обставини.

Так, суд врахував зібрані у справі
докази, зокрема акти житлової
організації. Суд зосередив увагу на
тому, що акт ЖКП «Жилкомплекс» від
21.06.2011р. про те, що ОСОБА_1 останнім часом
(безвідносно до певного проміжку часу,
визначеного ст. 71 ЖК України) не
проживає в квартирі, зведений на
підставі пояснень одного мешканця
будинку, як і акти від 25.10.2012р., 04.04.2013р.,
23.04.2013р. А акт від 06.12.2012р. не грунтується
на свідченнях жодного з мешканців
будинку.

Крім того, судом проаналізовано
пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дані
прикордонної служби про відсутність
ОСОБА_1 в Україні впродовж
26.07.2012р.-16.08.2012р.; відомості про
періодичне відвідування нею
постійного місця проживання за місцем
реєстрації.

При цьому суд, оцінивши зібрані докази
у їх взаємопоєднанні за правилами ст. 212
ЦПК України, встановив, що акти
житлової організації, показання
свідків не містять відомостей щодо
конкретно визначеного періоду часу
непроживання відповідачів в жилому
приміщенні, що є предметом спору, що
унеможливлює зробити впевнений
висновок про їх відсутність в місці
реєстрації понад півроку безперервно.

Не може погодитись колегія суддів із
твердженням в апеляційній скарзі про
відсутність у відповідачів поважних
причин тимчасової відсутності. Так,
відсутність ОСОБА_1, як правильно
врахував суд першої інстанції, була
пов'язана із пологами в м.
Ростов-на-Дону у травні 2012р., що цілком
можна вважати поважними причинами.
ОСОБА_15 за відомостями пенітенціарних
установ був засуджений і відбував
покарання 19.08.2011р. по 10.07.2012р., з 22.08.2013р.
по 22.09.2014р. і на період його відсутності
закон (ч. 3 п. 7 ст. 71 ЖК України) гарантує
збереження за ним право на зайняття
жилого приміщення за місцем реєстрації
на весь період перебування його під
вартою і в місцях позбавлення волі, з
урахуванням проживання там і його
матері.

Тож не є слушними посилання в
апеляційній скарзі на те, що зібрані
матеріали свідчать про відсутність
відповідачів в місці постійного
проживання понад 6 місяців і
відсутність в них на те поважних
причин. Відомості про заборгованість
по комунальних послугах не можуть
беззаперечно свідчити про не
проживання відповідачів в спірному
жилому приміщенні понад встановлені
житловим законодавством строки, бо то
може бути пов'язано із матеріальною
непросможністю родини відповідачів
виконувати таке зобов'язання.

Суд вірно звернув увагу на те, що спірне
помешкання є єдиним, як не спростовано
і в суді апеляційної інстанції, житлом
для відповідачів, які у травні 2011 року
намагались придбати це житло у
власність в порядку приватизації, свої
зобов'язання по утриманню квартири
відповідачі втілили в укладений ОСОБА_1
у 2011 році договір про надання послуг
ЖКП «Жилкомплекс», що свідчить про
підтримання зв'язку із цим жилим
приміщенням.

Як в ході розгляду справи в суді першої
інстанції, так і в апеляційному суді
позивачем не приведено фактичних
даних, які б свідчили про обрання
відповідачами іншого постійного місця
проживання і втрату інтересу або
потреби у спірному помешканні.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами виконкому
Маріупольської міської ради,
відповідні їм правовідносини,
поясненням сторін та наданим доказам
дав належну оцінку. Суд правильно
застосував матеріальний закон, вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про не
доведення факту відсутності
відповідачів в місці постійного їх
проживання без поважних причин понад
шість місяців поспіль, що є підставою
для відмови у задоволенні вимог про
визнання їх такими, що втратили право
на житло, гарантоване ст. 47 Конституції
України, ст. 9 ЖК України.

Як з'ясовано, спірна квартира була
внесена до розподілення на засідання
виконавчого комітету Маріупольської
міської ради 21.08.2013р. без відомостей про
вручення заочного рішення ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 і в той час, коли відповідачі за
даними особистого рахунку № НОМЕР_1
зберігали право на це житло, будучи
зареєстрованими аж до 30.08.2013р. (а.с. 148).
Тобто спірна квартира на момент її
розподілення сім'ї ОСОБА_3, що не
входить до складу родини відповідачів,
не була юридично вільною для
постановлення такого питання.

З огляду на положення ст.ст. 11, 13-14 ЦК
України, що регламентують межі
здійснення цивільних прав доти, доки це
не порушує права інших осіб, судом
вірно не взято до уваги у якості
підстави для позбавлення житлових прав
відповідачів факт виділу спірної
квартири третім особам - ОСОБА_3 і
ОСОБА_4

Зважаючи на відсутність даних про
заперечення відповідача ОСОБА_15 на
представництво його інтересів
адвокатом ОСОБА_6, з наділенням певними
повноваженнями згідно із договором про
надання правової допомоги від 15.04.2014р.
(а.с. 66), колегія суддів не може
погодитись із доводами апеляційної
скарги щодо допущення судом
процесуального порушення у вигляді не
підтвердження повноважень
представника відповідача на участь в
судовому процесі.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
представником позивача не надано і в
суді апеляційної інстанції. Порушень
норм процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивача
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого
комітету Маріупольської міської ради
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
12 листопада 2014 року залишити без змін.

Стягнути з Виконавчого комітету
Маріупольської міської ради в дохід
держави судовий збір за подачу
апеляційної скарги в сумі 121 (сто
двадцять одна) гривні 80 копійок.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді