АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3044/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 2, 5 Токова С. Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
Пономаренко В. В. УХВАЛА
05 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоПономаренка В.
В.суддівВишні Н. В. , Ювшина В. І. при
секретаріНаконечній М.М. за участю:
позивача ОСОБА_6
представника позивача ОСОБА_7
відповідача ОСОБА_8
представників відповідача ОСОБА_9,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 та її представника
ОСОБА_11 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 21 жовтня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання
права власності на будівельні
матеріали в порядку спадкування,-
в с т а н о в и л а :
15 травня 2014 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
його тим, що її батьки були власниками
будинковолодіння по АДРЕСА_1. У 1971-1973
роках та у 1985 році вони здійснили
прибудови до вказаного
будинковолодіння та гараж, будівництво
яких було завершене, але не здано в
експлуатацію, тому позивачка вважає їх
самочинним будівництвом.
На даний час позивачці належить 21/24
частина вказаного будинковолдіння, а
відповідачам - 3/24 частини.
Крім того, ОСОБА_6 вважає, що їй належить
21/24 частина будівельних матеріалів, що
використали її батьи у 1971-1973 роках та в
1985 році при здійсненні відповідних
прибудов до будинковолодіння.
Враховуючи наведене, позивачка просила
суд визнати за нею право власності на
21/24 частину будівельних матеріалів, що
були використані її батьками в 1971-1973 та
1985 роках при здійсненні відповідних
прибудов до будинковолодіння по
АДРЕСА_1, а саме: житлової прибудови літ.
АІ-1 (приміщення № 2-2, площею 19,3 кв.м.),
прибудови літ. а1 (приміщення № 2-1,
площею 5,9 кв.м.), прибудови літ. АІІІ-1
(приміщення № 2-4, площею 11,7 кв.м., № 2-5
площею 3,2 кв.м., № 2-6, площею 11,7 кв.м.) та
гаражу літ. Д, а за відповідачами
відповідно по 1/24 частини за кожним.
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 21 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_11 подали
апеляційну скаргу та посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просили скасувати рішення суду першої
інстанції та постановити нове про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників судового
розгляду, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляцій, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_6
належить 21/24 частини будинковолодіння
по АДРЕСА_1, на підставі: свідоцтва про
право на спадщину за законом від 18.05.1987
року (а.с. 12), договору дарування від
17.04.1996 року (а.с. 11) та свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
04.08.2003 року (а.с. 15), а відповідачам - по 1/24
частині вказаного будинковолодіння на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 14.10.1996 року (а.с. 73).

Житловий будинок за вказаною адресою
був побудований у 1958 році батьками
позивачки - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 Сторонами
не оспорюється, що за життя ОСОБА_14 та
ОСОБА_15 здійснили ряд прибудов та
перебудов будинку, зокрема і: житлові
прибудови АІ-1 (приміщення № 2-2, площею
19,3 кв.м.), а1 (приміщення № 2-1, площею 5,9
кв.м.), АІІІ-1 (приміщення № 2-4, площею 11,7
кв.м., № 2-5, площею 3,2 кв.м., № 2-6, площею 11,7
кв.м.), а також гараж Д, які позивачка
вважає самочинним будівництвом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що вказані прибудови не є
самочинним будівництвом. З таким
твердженням погоджується і колегія
суддів.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Згідно п. 3.2 розділу 3 Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України № 127 від
24.05.2001 року, не належать до самочинного
будівництва: індивідуальні (садибні)
житлові будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі та
споруди, прибудови до них побудовані до
5 серпня 1992 року.

П. 2.2 вказаної Інструкції визначено, що
прибудовою (до житлового будинку) є
частина будинку, розташована поза
контуром її капітальних зовнішніх стін
і яка має з основною частиною будинку
одну (або більше) спільну капітальну
стіну. Прибудови мають внутрішнє
сполучення з основними частинами
будинків.

До них відносяться: прибудовані
житлові кімнати та допоміжні
приміщення (тамбури, веранди, кухні,
комори, ванні кімнати, вбиральні тощо).

Таким чином, оскільки спірні прибудови
були побудовані спадкодавцями до 1992
року, вони не можуть вважатись
самочинним будівництвом.

Даний факт також підтверджується
записом у технічному паспорті,
виданому 10.03.2011 року (а.с. 5-10).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом під час розгляду
справи, що між сторонами фактично
відсутній спір щодо визнання права
власності на будівельні матеріали, що
були використані під час будівництва
прибудов до житлового будинку та
гаражу, оскільки вказані приміщення не
є самочинним будівництвом.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції при всебічному, повному
дослідженні доказів прийшов до вірного
висновку щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та
визнання права власності на будівельні
матеріали в порядку спадкування.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційну скаргу відхиляє, а рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 21 жовтня 2014 року - залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та її
представника ОСОБА_11 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 21 жовтня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_12,
ОСОБА_13 про визнання права власності на
будівельні матеріали в порядку
спадкування - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності одразу після
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :