Справа № 1329/2281/12 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/44/14 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю відповідачки ОСОБА_3 і її представника - адвоката ОСОБА_4; відповідача ОСОБА_5 - представника відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, треті особи - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Дуда Світлана Богданівна, Управління Держкомзему у Яворівському районі і Львівське обласне державне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання правочинів фіктивними та удаваними, визнання права власності на нерухоме майно. Визнано договір дарування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га в с. Турича Яворівського району Львівської області, який був укладений та нотаріально посвідчений 12.09.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, удаваним і таким, що був укладений з метою приховання договору купівлі-продажу даної земельної ділянки. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 покупцями земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га в с. Турича Яворівського району Львівської області.

Визнано частково недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га в селі Турича Яворівського району Львівської області серії НОМЕР_1 від 08.12.2008 року щодо підстави виникнення права власності за договором дарування земельної ділянки від 12.09.2006 року ВЕВ № 746582, реєстр № 1182 та власника ОСОБА_3.

Визнано договір дарування земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 0,1839 га в с. Турича Яворівського району Львівської області, який був укладений та нотаріально посвідчений 12.09.2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 - удаваним, з метою приховання договору купівлі-продажу даної земельної ділянки. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 покупцями земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 0,1839 га в с.Турича Яворівського району Львівської області.

Визнано частково недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для особистого селянського господарства площею 0,1839 га в в с.Турича Яворівського району Львівської області серії НОМЕР_1 від 08.12.2008 року щодо підстави виникнення права власності за договором дарування земельної ділянки від 12.09.2006 року ВЕВ № 746584, реєстр № 1186 та власником ОСОБА_3.

Визнано частково недійсним в 1/2 частині договір дарування земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га в с.Турича Яворівського району Львівської області, який був укладений та нотаріально посвідчений 26.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстр № 315.

Визнано частково недійсним в 1/2 частині договір дарування земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 0,1839 га в с.Турича Яворівського району Львівської області, який був укладений та нотаріально посвідчений 26.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстр № 318.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 214 грн. 60 коп. судових витрат по оплаті судового збору.

Дане рішення оскаржили відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Апелянти просять рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважають, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом було порушено ст. 125 Земельного кодексу України та ч.4 ст. 334 ЦК України, відповідно до яких, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Вважають, що суд перевищив свої повноваження, оскільки визнавши частково недійсними договори дарування від 26.05.2009 року, „здійснив судовий захист неіснуючих прав позивача на спірні земельні ділянки".

Вважають, що висновок суду про те, що в ході розгляду справи було встановлено, що 12 вересня 2006 року за попередньою домовленістю позивач ОСОБА_7 передав відповідачу ОСОБА_8 гроші в сумі 10 000 доларів США за відчуження житлового будинку, господарських будівель та двох земельних ділянок в с.Турича Яворівського району Львівської області, власником яких був відповідач ОСОБА_8, не відповідає дійсності, оскільки відповідач ОСОБА_8 ніколи не був власником згаданого будинку, договору його дарування взагалі не існує і право власності на житловий будинок по вул. Центральній, 8 в с.Турича Яворівського району Львівської області відповідачка ОСОБА_3 набула на підставі рішення Лозинської сільської ради Яворівського району про оформлення права власності на цей будинок, яке згідно з постановою Яворівського районного суду набрало законної сили 17 квітня 2009 року, після чого зареєструвала вказаний будинок у Львівському ОКП «БТІіЕО», що підтверджується витягом № 22677759 від 08.05.2009 року, а у подальшому, 26 травня 2009 року, на законних підставах уклала договір дарування цього будинку з ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Розписку ОСОБА_8 про отримання ним у 2006 році від ОСОБА_7 грошових коштів за будинок та земельні ділянки апелянт ОСОБА_3 не вважає належним і допустимим доказом по даній справі, оскільки така датована 30 липня 2012 року і складена ОСОБА_8 на вимогу ОСОБА_7 вже під час розгляду даної справи по суті. Звертають увагу на те, що в позовній заяві ОСОБА_7 вказував, що від заплатив ОСОБА_8 за садибу 15 000 доларів США, а в розписці від 30.07.2012 року вказана сума у 10 000 доларів США.

Вважає, що ОСОБА_7 не міг бути набувачем земельних ділянок в силу положень цивільного законодавства, що регулюють представництво, оскільки представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, а відтак ОСОБА_7, будучи представником ОСОБА_8 по довіреності останнього, не міг бути ні покупцем, ні обдарованим по договорах відчуження земельних ділянок ОСОБА_8

Вважає, що ОСОБА_7, достовірно знаючи про наявність договорів дарування земельних ділянок від 12.06.2006 року, пропустив строк звернення до суду, а тому суд мав би задовольнити її заяву про застосування позовної давності та відмовити у задоволенні позову відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України.

Представник позивача ОСОБА_7, адвокат ОСОБА_10, заперечила в судовому засіданні доводи апеляційних скарг. В подальшому, будучи належним чином повідомленою про наступні судові засідання по справі (т.2, а.с. 35-36, 39), в судові засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Інший представник позивача ОСОБА_7, ОСОБА_11, також будучи належним чином повідомленою про судове засідання 17 лютого 2014 року (т.2, а.с. 37-39), в згадане судове засідання не з'явилася і про причини своєї неявки суд не повідомила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів і їх представників на підтримання доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7, зокрема - в частинах визнання удаванами двох договорів дарування земельних ділянок в с. Турича Яворівського району Львівської області, укладених та нотаріально посвідчених 12 вересня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (як таких, що були укладеними з метою приховання договорів купівлі-продажу цих земельних ділянок), та визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 покупцями даних земельних ділянок, суд мотивував тим, що насправді 12 вересня 2006 року подружжям ОСОБА_7 і ОСОБА_3 за 10 000 доларів США було куплено у відповідача ОСОБА_8 садибу у с.Турича Яворівського району Львівської області, яка складалася з житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та двох земельних ділянок, однак ця купівлі-продаж була оформлена у визгляді договорів дарування земельних ділянок, що оспорюються, - з метою „несплати державного мита в залежності від експертно-грошової оцінки відчужуваного мкайна". Наведені обставини стверджується: показами позивача ОСОБА_7, визнанням цих обставин відповідачем ОСОБА_8, зокрема - розпискою останнього про отримання ним від ОСОБА_7 грошей за будинок та землю в сумі 10 000 доларів США.

Однак, на думку колегії суддів, вище наведені обставини, які суд вважав встановленими, не є доведеними належними і допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Цивільним процесуальним кодексом України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст. 10 і 60);

- доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи, і що ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57);

- обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59).

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1) і що у випадку встановлення того, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2).

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто - відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

За положеннями ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, однак рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно нотаріально посвідчених Договорів дарування земельних ділянок, укладених та нотаріально посвідчених 12 вересня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, згадані відповідачі („попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладення договору") домовились про те, що ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар відповідну земельну ділянку, при цьому ОСОБА_8 свідчить про те, що „укладення цього договору не пов'язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому" та підтверджує, що „волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає (його) внутрішній волі; умови договору є зрозумілими і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому" (т.1, а.с. 60, 68).

Дружина дарувальника ОСОБА_8, ОСОБА_12, своїми заявами давала згоду саме на дарування спірних земельних ділянок (а не на укладення договору їх купівлі-продажу) і саме ОСОБА_3, а не будь-кому іншому (т.1, а.с. 61, 69).

Будь-який будинок не був предметом будь-якого з договорів дарування, які оспорюються позивачем.

З урахуванням цього, а також всіх вище згаданих обставин по справі в їх сукупності, розписка, яка була написаною дарувальником ОСОБА_8 30.07.2012 року (через майже 6 (шість) років після укладення 12.09.2006 року договорів дарування, що оспорюються) про те, що він „у 2006 році отримував від ОСОБА_7 суму за будинок та землю в розмірі 10 тис. у/о, але між (ними) був вкладений договір, що мито сплачує покупець" (а.с. 54), не може бути визнаною належним та допустимим доказом, який би свідчив на спрямованість волі сторін в договорах дарування під час їх укладення (12.09.2006 року) на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені згаданими правочинами, та про настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені цими правочинами.

На підтвердження вище наведеного свідчать також і розбіжності у поясненнях позивача ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_8 про розмір коштів, які ніби-то були переданими ОСОБА_7 ОСОБА_8

Так, ОСОБА_7 у поданому ним позові стверджує, що він заплатив ОСОБА_8 за садибу 15 000 доларів США, а ОСОБА_8 у вище згаданій його розписці - про те, що він отримав від ОСОБА_7 лише 10 000 доларів США.

Ні позивач ОСОБА_7, ні відповідач ОСОБА_8, за правилами допиту свідків судом першої інстанції не допитувалися, а відтак їхні пояснення в силу приписів ст.ст. 57-59 ЦПК України також не можуть бути визнані належними та допустимими доказами.

Крім цього (як вже зазначалося вище), за змістом ст. 218 ЦК України рішення суду в даній категорії справ не може грунтуватися лише на свідченнях свідків.

Інших доказів, які б свідчили про те, що 12.09.2006 року дії обох сторін договорів дарування були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цих угод, позивачем до суду подано не було.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання договорів дарування земельних ділянок від 12.09.2006 року удаваними правочинами.

Крім цього, колегія суддів критично оцінює доводи позивача про те, що йому до 2012 року нічого не було відомо про ту обставину, що 12.09.2006 року було укладено саме договори дарування земельних ділянок, а не договори їх купівлі-продажу, оскільки (на його ж твердження, а також на твердження ОСОБА_8) саме позивач (на підставі довіреності ОСОБА_8 виданої на його ім'я) займався виготовленням Держпаних актів про право власності на земельні ділянки, а також він же 12.09.2006 року їздив разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 та ОСОБА_8 до нотаріуса, який складав та посвідчував договори дарування земельних ділянок.

Пунктом 2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є її особистою приватною власністю.

Відтак, земельні ділянки, які були набуті відповідачкою ОСОБА_3 в результаті укладення нею 12.09.2006 року договорів їх дарування з ОСОБА_8, є її особистою приватною власністю, відчуження яких (в даному випадку - шляхом укладення 26.05.2009 року договорів дарування цих земельних ділянок відповідачам ОСОБА_5 і ОСОБА_6) не порушує права, свободи чи інтереси другого з подружжя (позивача ОСОБА_7), згоди якого на таке відчуження чинним законодавством не вимагається, а тому позовні вимоги останнього і в частині визнання фіктивними договорів дарування земельних ділянок від 26.05.2009 року до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2012 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні його позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя:

Судді: