АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 624 /2014
інстанції: Лопатюк Н.Г.
доповідач: Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Шахової О.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участі осіб:
представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про встановлення порядку
користування житловим приміщенням

та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
майно подружжя;

за апеляційною скаргою ОСОБА_5, поданою
представником ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 31.10.2013 року

в
с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_5 про встановлення порядку
користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що
згідно договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 йому та його колишній
дружині - ОСОБА_5 на праві власності
належить по Ѕ частини зазначеної
квартири.

У даній квартирі проживають наступні
особи: він, відповідач та двоє
неповнолітніх дітей відповідача.

Зазначена квартира складається з трьох
кімнат, які за своїм розміром
становлять 17,3 кв.м., 10,5 кв.м. та 13,2 кв.м.
Крім того є кухня - 8,0 кв.м., ванна
кімната - 2,7 кв.м., вбиральня - 1,3 кв.м. та
коридор -15,7 кв.м.

На даний час склався наступний порядок
користування спірною квартирою: він
особисто користується кімнатою, площею
17,3 кв.м., відповідач разом із дітьми
займають кімнати розміром 10,5 кв.м. та 13,2
кв.м., а усі інші приміщення знаходяться
у загальному користуванні.

Всупереч даним обставинам, він не має
можливості повноцінно користуватись
своїм майном, оскільки у нього постійно
виникають конфлікти та суперечки з
відповідачем відносно порядку
користування спірною квартирою, що
порушує його права та законні інтереси.
А тому ОСОБА_4 просив суд виділити йому
в користування кімнату площею 17,3 кв.м.,
ОСОБА_5 виділити в користування
кімнати розміром 10,5 кв.м. та 13,2 кв.м., а
усі інші приміщення квартири залишити
у спільному користуванні сторін.

ОСОБА_5 звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна, набутого подружжям в період
шлюбу.

Просила суд в порядку поділу спільного
з ОСОБА_4 майна визнати за нею право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1, а також, визнати за ОСОБА_4
право власності на автомобіль «Mitsubishi
L400», номер кузова НОМЕР_1.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 31.10.2013 року позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення
порядку користування житловим
приміщенням задоволено. Виділено
ОСОБА_4 в користування кімнату житловою
площею 17,3 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1.
Виділено ОСОБА_5 в користування кімнати
житловою площею 13,2 кв.м. та 10,5 кв.м. в
квартирі АДРЕСА_1. Приміщення
загального користування у вказаній
квартирі залишено в загальному
користуванні сторін. В зустрічному
позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання
права власності на майно подружжя
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_3 просить скасувати
рішення суду і ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні основного
позову ОСОБА_4 та про задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_5
Посилається на незаконність,
необґрунтованість ухваленого судом
рішення, неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
неправильне застосування та порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає про те, судом грубо
порушено приписи ст.368 ЦК України, ст.60,
69, ч.2 ст. 97 СК України, приписи ч.3 ст. 214
ЦПК України. Не надаючи жодних
аргументів, суд першої інстанції
позбавив апелянта на гарантоване йому
державою право на поділ майна, яке
належить їй та її колишньому чоловіку
на праві спільної сумісної власності.
Суд грубо порушив вимоги ст.60 та ст.160
ЦПК України, не давши можливості
стороні довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається. Суд неправомірно
відмовив позивачу за зустрічним
позовом у долученні довідки з ВДВС
Святошинського районного управління
юстиції, про те, що у відповідача перед
апелянтом існує заборгованість по
оплаті аліментів за рішенням суду, яких
він жодного разу не сплачував, до
матеріалів справи, мотивуючи це тим, що
дані, викладені у довідці не мають
відношення до справи. Також, судом не
було вирішено питання про поділ
автомобіля, який перебуває у спільній
власності сторін. Задовольняючи
первісний позов, суд порушив вимоги ст.
214 ЦК України, оскільки позивач не довів
у встановленому законом порядку тих
обставин, на які він посилається, а суд
даний факт проігнорував та виніс
рішення за відсутності спору між
сторонами так як під час слухання
справи не було встановлено обставин, що
відповідачка за первісним позовом
перешкоджає позивачу користуватись
його майном. Окрім цього, суд грубо
порушив норми ст. 47 Житлового Кодексу
Української PCP, та при вирішенні справи
без жодних аргументів виділив
позивачу17, 3 кв.м, а на іншим трьом
особам, що проживають у спірній
квартирі лише по 7,9 кв.м.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 підтримала
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2
заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги, посилаючись на
законність та обґрунтованість
ухваленого судом рішення. Позивач
ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явились, про час та місце
судового засідання повідомлялись.
Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна

скарга підлягає частковому
задоволенню.

Так, задовольняючи основний
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
встановлення порядку користування
спірною квартирою, суд першої
інстанції виходив з того, що він
знайшов своє підтвердження у зібраних
та досліджених у судовому засіданні
доказах, а отже є доведеними та такими,
що підлягають задоволенню.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки він відповідає обставинам
справи.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі з 22.10.2003 року.

Відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 05.10.2007
року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (під час
перебування у зареєстрованому шлюбі)
придбали квартиру АДРЕСА_1 та прийняли
у власність дану квартиру в рівних
частинах кожен.

Відповідно до рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 14.08.2006 року,
ОСОБА_4 було усиновлено дітей дружини
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу,
шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано,
про що в Книзі реєстрації розірвань
шлюбів зроблено відповідний актовий
запис за №491 від 17.06.2010 року.

Рішенням Святошинського районного
суду м Києва від 12.02.2013 року скасовано
усиновлення ОСОБА_4 дітей.

Колегія суддів вважає правомірним є
висновок суду першої інстанції про
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про встановлення порядку
користування житловим приміщенням.

Так, відповідно ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
роз'яснено судам, що квартира, яка є
спільною сумісною чи спільною
частковою власністю, на вимогу
учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення з самостійними
виходами, які можуть використовуватися
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Виходячи з того, що позивач послався на
те, що поділити дану квартиру в натурі
неможливо, а між ним та ОСОБА_5 існує
спір щодо порядку користування
квартирою і він бажає такий порядок
встановити рішенням суду, суд
правомірно визнав позов ОСОБА_4 таким,
що підлягає задоволенню, оскільки його
вимоги, як співвласника спірної
квартири, є обгрунтованами та не
порушують законних прав та інтересів
відповідача та її дітей. Посилання
апелянта на ту обставину, що в наслідок
визначеного судом порядку
користування квартирою, їй та її дітям
буде припадати лише по 7,9 кв.м. жилої
площі квартири, а ОСОБА_4 17,3 кв.м. не
впливають на законність ухваленого
рішення суду, в цій частині, оскільки
діти не є власниками квартири і порядок
користування квартирою встановлюється
лише між співвласниками квартири.
ОСОБА_5, як співвласнику квартири
виділено в користування дві кімнати,
загальною жилою площею 23,7 кв м.( 10,5 +13,2),
що перевищує жилу площу кімнати,
виділеної у користування позивачу - 17,3
кв.м. Таким чином, встановленим судом
порядком користування квартирою не
порушені права ОСОБА_5, як співвласника
квартири.

Проте, помилковим є висновок суду
першої інстанції про те, що зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна не підлягають
задоволенню.

Статтею 69 СК України встановлено
беззаперечне право дружини та чоловіка
на поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Автомобіль «Mitsubishi L400», номер кузова
НОМЕР_2, державний реєстраційний номер
НОМЕР_3, 2000 року випуску є спільною
сумісною власністю подружжя. Він
підлягає поділу, оскільки даний
автомобіль є майном, яке просить ОСОБА_5
поділити. Судом встановлено, що даним
автомобілем користується ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 просить суд виділити автомобіль
саме йому. За таких обставин суд в
порядку поділу зазначеного автомобіля,
виділяє на праві власності, саме ОСОБА_4
та стягує з нього на користь ОСОБА_5
грошову компенсацію (за її Ѕ частку у
зазначеному автомобілі) у розмірі 20 774,
00 грн. Визначаючи розмір компенсації,
суд виходить з акту експертної оцінки
даного автомобіля від 23.11.2012 року,
відповідно до висновку якого вартість
автомобіля визначена у розмірі 41 548, 00
грн.(а.с. 96). Відповідно, вартість Ѕ його
частки складає 20 774, 00 грн. Вказана
вартість зазначеного автомобіля не
спростована будь - якими доказами.

Дійсно частиною 3 ст.70 СК України
передбачено, що при поділі спільного
сумісного майна подружжя частка в
спільномусумісному майні може бути
збільшена на користь одного з подружжя,
у разі, коли з ним проживають діти і
якщо розмір аліментів, який вони
одержують, не достатній для
забезпечення їхнього фізичного та
духовного розвитку.

Але, при придбанні спірної квартири
подружжя визначилось з тим, що дана
квартира буде належати їм у рівних
частинах і в договорі купівлі продажу
(а.с.9) зазначено, що квартира придбана
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в рівних частинах.
Оскільки в договорі не зазначено того,
що ОСОБА_5 належить Ѕ частка квартири,
колегія суддів дійшла висновку про
необхідність визнання, в порядку
поділу спільного майна подружжя, за
ОСОБА_5 та за ОСОБА_4 (за кожним) права
власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що не існує,
передбачених законом, підстав для
збільшення частки ОСОБА_5 у спірній
квартирі, оскільки з цим питанням (щодо
розміру часток) сторони визначились ще
при укладенні договору купівлі -
продажу спірної квартири і придбали її
у рівних частинах кожен. А оскільки
ОСОБА_5 бажає визначити розмір своєї
частки у спірної квартирі, суд визнає
за нею право власності на Ѕ її частку в
порядку поділу спільного майна
подружжя.

В іншій частині рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 31.10.2013 року підлягає залишенню без
змін.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК
України стягненню з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 підлягають судові витрати у
розмірі 3 450 грн.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є обґрунтованими в частині, а
висновки, викладені в рішенні суду
першої інстанції щодо безпідставності
зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 є
помилковими.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції в
частині, ухвалює нове рішення, в даній
частині, чимчастково задовольняє
апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану її
представником ОСОБА_3

Висновки колегії суддів
відповідають фактичним обставинам та
наявним в матеріалах справи доказам.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и
р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану
представником ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 31.10.2013 року, в частині
відмови ОСОБА_5 у задоволенні
зустрічного позову скасувати та
ухвалити, в цій частині, нове рішення
наступного змісту.

В порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частку квартири АДРЕСА_1.

Автомобіль «Mitsubishi L400», номер кузова
НОМЕР_2, державний реєстраційний номер
НОМЕР_3, 2000 року випуску на праві
власності виділити ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
грошову компенсацію (за її Ѕ частку у
зазначеному автомобілі) у розмірі 20 774,
00 грн.

В іншій частині рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 31.10.2013 року
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
судові витрати у розмірі 3 450 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: