У х в а л а

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Дем'яносова М.В.,Попович О.В.,Мостової
Г.І.,Ступак О.В.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, про
стягнення за кредитним договором, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Зарічного районного суду м. Суми від 23
липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Сумської області від 21 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк» (далі
-ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до
суду з позовом про стягнення з
відповідача заборгованості за
кредитним договором.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 23 липня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Сумської області від 21 серпня 2014 року,
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором від 15 серпня 2007
року в розмірі 6 546,44 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні позову в іншій частині
відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_6 звернувся
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з касаційною
скаргою, в якій просив скасувати
оскаржувані судові рішення та
постановити ухвалу про залишення заяви
без розгляду, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6
укладено кредитний договір, за яким
позичальник одержав кредит у розмірі 2
500 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 36 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом строком на
один рік до 15 серпня 2008 року. При цьому
відповідач погодився з Умовами і
правилами надання банківських послуг,
факти отримання кредиту та
використання кредитної картки ним не
оспорювалися (а.с. 18-31).

Згідно із розрахунком заборгованості
за кредитним договором ОСОБА_6 має 11 629,73
грн заборгованості, яка складається з: 2
550,71 грн заборгованості за кредитом,
заборгованості за процентами у розмірі
8 049,03 грн, 500 грн штрафу (фіксована
частина) та 529,99 грн штрафу (процентна
складова).

У зв'язку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позов, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, врахував строк
позовної давності у межах трьох років і
стягнув з ОСОБА_6 заборгованість за
кредитним договором, починаючи з 30
червня 2011 року, так як зазначена дата є
найбільш наближеною до початку
перебігу строку позовної давності.

Однак із таким висновком суду повністю
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає закону та не ґрунтується на
доказах, наявних у матеріалах справи.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Згідно з частиною 5 статті 261
ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

З огляду на те, що у зобов'язальних
правовідносинах наслідком невиконання
або неналежного виконання боржником
зобов'язання є порушення суб'єктивного
права кредитора, початком перебігу
строку позовної давності є момент
порушення цього права, беручи до уваги
те, коли він довідався або міг
довідатися про його порушення.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ
КБ «ПриватБанк» подав позов до суду 27
червня 2014 року. ОСОБА_6 до ухвалення
судом рішення заявив про застосування
строків позовної давності.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції не з'ясував, на який строк
укладено кредитний договір, чи
співпадає він зі строком дії кредитної
картки та коли відповідачем було
внесено останній платіж, а отже, з
урахуванням положень статей 256, 261, 267 ЦК
України, належним чином не вирішив
питання про застосування строку
позовної давності.

Крім цього суд не звернув уваги, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил
користування платіжною карткою строк
дії картки указано на ній (місяць і рік),
картка дійсна до останнього
календарного дня такого місяця. Строк
погашення процентів за кредитом
визначено щомісячними платежами, а
строк погашення кредиту в повному
обсязі визначено останнім днем місяця
вказаного на картці (поле MONTH) (а.с. 29, 30).

Апеляційний суд у порушення вимог,
встановлених статтями 303, 315 ЦПК
України, належним чином не перевірив
рішення суду першої інстанції на
предмет його законності та
обґрунтованості.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 23 липня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
21 серпня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:М.В.
Дем'яносов Г.І. Мостова О.В. Попович О.В.
Ступак