АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/1307/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Баришівська зернова компанія», яка
подана представником ОСОБА_2, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року по справі
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Баришівська зернова
компанія» до ОСОБА_3 про визнання
договору недійсним та застосування
наслідків його недійсності,

встановила:

У квітні 2014 року позивач ТОВ
«Баришівська зернова компанія»
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору про відступлення
шляхом купівлі-продажу частки в
статутному капіталі
сільськогосподарського товариства
«Агрофірма «Славія», укладеного 27.04.2010
року між ОСОБА_3 та ТОВ «Харвест Мун
Іст», правонаступником якого стало ТОВ
«Баришівська зернова компанія».

Посилався на те, що ТОВ «Харвест Мун
Іст» за умовами договору сплатило
відповідачу вартість 68 % статутного
капіталу в сумі 443 130 грн., однак в
подальшому позивач дізнався про те, що
ТОВ «Агрофірма «Славія» є майновим
поручителем за кредитними
зобов'язаннями ТОВ «Лізінгова компанія
«Всесвіт» і майно Агрофірми «Славія»
передано в іпотеку, про що відповідач
не повідомив до підписання спірного
договору. Вказував, що відповідач
навмисно ввів в оману позивача
стосовно наявності іпотечного
договору, оскільки така обставина
могла привести до відмови позивача від
укладення цього договору.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ТОВ «Баришівська зернова
компанія» - ОСОБА_2 звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що висновки суду про
те, що ТОВ «Харвест Мун Іст» не вважає
себе обманутим, не підтверджуються
матеріалами справи. Судом не взято до
уваги доводи сторін про наявність або
відсутність даних в балансі, звіти про
фінансові результати та інших
бухгалтерських документах СТОВ
«Агрофірма «Славія» даних про іпотеку
певного майна, оскільки сторонами такі
документи не надані.

Також вважає, що суд не надав належної
оцінки показанням свідка ОСОБА_4, який
повідомив суд, що приймаючи участь у
переговорах, з іншими бухгалтерськими
документами, окрім балансу з
розшифровкою та звіту про фінансові
результати, він, як керівник та
відповідно законний представник
покупця, ознайомлений не був, а також,
що відповідач про наявність договору
іпотеки, за яким майно СТОВ «Агрофірма
«Славія» передане в іпотеку банку, під
час переговорів та укладення
оспорюваного договору не повідомляв.

В судовому засіданні
представник апелянта підтримала
апеляційну скаргу та просила
задовольнити; представник відповідача
вважав доводи апеляційної скарги
безпідставними та просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Ящук
Т.І., пояснення осіб, що з'явились в
судове засідання, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
представник позивача ТОВ «Баришівська
зернова компанія» посилався на те, що
перед укладенням оспорюваного
договору відповідач, надавши покупцю -
ТОВ «Харвест Мун Іст» фінансові та
бухгалтерські документи ТОВ
«Агрофірма «Славія», не надав
інформації, яка не відображається у цих
документах, про те, що ТОВ «Агрофірма
«Славія» є майновим поручителем за
зобов'язаннями третьої особи - ТОВ
«Лізінгова компанія «Всесвіт», і майно
ТОВ «Агрофірма «Славія» передано в
іпотеку ВАТ «БІГ Енергія» за договором
іпотеки від 25.01.2008 року.

Обізнаність ТОВ «Харвест Мун Іст» щодо
перебування майна ТОВ «Агрофірма
«Славія» в іпотеці призвела б до
відмови від укладення договору
купівлі-продажу, оскільки дане
зобов'язання прямо впливає на вартість
частки, що була предметом договору
купівлі-продажу. Оскільки відповідач
свідомо ввів в оману покупця щодо
обсягу зобов'язання товариства, частку
в статутному капіталі якого він
відчужував, а формування волі покупця
до укладення договору купівлі-продажу
відбулося не вільно, а під впливом
недобросовісних дій відповідача, що
полягали у запереченні і приховуванні
ним обставин, виходячи з яких діяло ТОВ
«Харвест Мун Іст», позивач просив
визнати недійсним договір.

Судом першої інстанції встановлено, що
27 квітня 2010 року між ТОВ «Харвест Мун
Іст» та відповідачем ОСОБА_3 був
укладений договір про відступлення
шляхом купівлі-продажу частки в
статутному капіталі
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Славія», за умовами якого відповідач
ОСОБА_3 передає, а ТОВ «Харвест Мун Іст»
приймає у власність частку у
статутному капіталі СТОВ «Агрофірма
«Славія» в розмірі 75 480 грн., що
становить 68 % статутного капіталу та
належить відповідачу на праві
власності, що підтверджується
статутом. Відповідно до п. 4 договору
частка продається за ціною 443 130 грн.

Відповідно до протоколу загальних
зборів учасників ТОВ «Харвест Мун Іст»
від 01.12.2011 року та протоколу загальних
зборів учасників ТОВ «Баришівська
зернова компанія» від 12.02.2012 року, ТОВ
«Харвест Мун Іст» припинило свою
діяльність внаслідок реорганізації
шляхом приєднання до ТОВ «Баришівська
зернова компанія» з передачею всіх
прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 20 Постанови № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» , правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі, суд першої
інстанції виходив з їх недоведеності,
оскільки позивач не надав доказів на
підтвердження того, що стосовно
яких-небудь властивостей
(характеристик/показників) частки у
статутному капіталі представників TOB
«Харвест Мун Іст» було введено в оману,
не надав і доказів того, кого саме було
введено в оману. Також не надано жодних
належних доказів на підтвердження
попередньо обумовлених сторонами
характеристик/показників частки, на
які покупець розраховував при
отриманні корпоративних прав СТОВ
«Агрофірма «Славія».

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
зазначені висновки є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача є аналогічними
доводам, викладеним в обґрунтування
позовних вимог, вони були предметом
розгляду суду першої інстанції та
отримали належну правову оцінку.

Так, судом першої інстанції було
правильно відхилено доводи позивача,
що відповідач заперечував чи
замовчував факт укладення СТОВ
«Агрофірма «Славія», частка в якому
відчужувалась, договору іпотеки
належного йому майна, оскільки
позивачем не надано доказів того, що
вказана інформація запитувалась
представниками ТОВ «Харвест Мун Іст» у
продавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач свідомо ввів в оману
покупця, приховавши ту обставину, що
майно товариства, частка в статутному
капіталі якого була предметом договору
купівлі-продажу, перебувало в іпотеці,
колегія суддів також не приймає до
уваги, оскільки на час укладання
спірного договору у Державному реєстрі
іпотек була відкритою інформація про
обтяження нерухомого майна на підставі
договору іпотеки № 316 від 25.01.2008 року, за
яким майновим поручителем є СТОВ
«Агрофірма «Славія». Відповідно до п.
29 Тимчасового порядку державної
реєстрації іпотек, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 410 від 31.03.2004 року ( був чинним до 01.01.2013
року), будь-яка фізична чи юридична
особа мала право отримати витяг з
реєстру про наявність або відсутність
обтяження нерухомого майна іпотекою.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу
апелянт також вказує, що основне
зобов'язання - повернення кредиту не
було власним зобов'язанням СТОВ
«Агрофірма «Славія», а тому не
відображалось у балансі, і згідно з
чинним законодавством сама по собі
передача майна в іпотеку за
зобов'язанням іншої особи ( майнова
порука) не відображається у балансі;
також зазначені дані не відображаються
у звіті про фінансові результати. Тому
за відсутності відображення існуючих
зобов'язань СТОВ «Агрофірма «Славія» у
балансі з розшифровкою та звіті про
фінансові результати, з якими
ознайомився керівник ТОВ «Харвест Мун
Іст», відповідачем було приховано
обставину щодо передачу майна в
іпотеку.

Однак зазначені доводи також були
предметом перевірки суду першої
інстанції та правильно не прийняті до
уваги, оскільки сторони жоден із
перелічених документів до суду не
надали. Крім того, предметом договору
купівлі-продажу була частка статутного
капіталу, а не майно товариства.

Відповідно до ст. 167 ГК України,
властивостями частки в статутному
капіталі товариства є корпоративні
права, які включають правомочності на
участь особи, що володіє часткою, в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Як вбачається з матеріалів справи та
змісту оспорюваного договору, на час
укладення договору частка відповідача
існувала і йому належала, не перебувала
під арештом чи в заставі, на неї не мали
прав треті особи, вона не була
предметом судових спорів. Внаслідок
вчинення договору купівлі-продажу між
сторонами частка в статутному капіталі
СТОВ «Агрофірма «Славія» перейшла у
власність покупця.

Пунктом 5 договору передбачено, що
відповідач (продавець) гарантував
покупцю - ТОВ «Харвест Мун Іст», що на
день укладення договору повідомив
покупця про всі істотні обставини, які
стосуються частки, яка відчужується, та
можуть вплинути на волю покупця
стосовно укладення договору; на момент
укладення договору не існувало інших
зобов'язань за участю СТОВ «Агрофірма
Славія», крім тих, які зафіксовані у
бухгалтерських документах.

Відповідно до п. 8 оспорюваного
договору, сторони підтвердили, що умови
договору зрозумілі і відповідають
реальній домовленості сторін.

Посилання апелянта, що суд
необґрунтовано зазначив у рішенні про
те, що позивач, як правонаступник
покупця, не має права посилатись на
введення його в оману, оскільки не був
стороною оспорюваного правочину, не
можуть бути взяті до уваги, оскільки у
задоволенні позовних вимог відмовлено
з підстав їх недоведеності, а не з
підстав відсутності у позивача права
вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Враховуючи викладене,
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що судом першої інстанції дана
належна оцінка доводам сторін у
сукупності з наданими сторонами
доказами, висновки суду відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційній скарзі, не спростовують їх,
тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Баришівська зернова компанія» -
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: