У х в а л а

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка М.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І., Олійник
А.С.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: головне управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація № 20», про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 19 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням.

Зазначав, що він є квартиронаймачем
квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира не
приватизована, у ній, крім нього,
зареєстровані двоє його синів -
відповідачі у справі: ОСОБА_4 та ОСОБА_4,
які з 2002 року у спірній квартирі не
проживають, не цікавляться нею та не
сплачують комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3
просив на підставі положень ст. ст. 71, 72
ЖК УРСР визнати відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 19 травня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 липня

2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від

19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 22
липня 2014 року скасувати і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
позові, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позивачем не доведено факт
непроживання відповідачів у спірній
квартирі понад шість місяців без
поважних причин.

Проте, погодитися з такими висновками
судів не можна виходячи з наступного.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
члена його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або член його сім'ї
були відсутні з поважних причин понад
шість місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, в
якій зареєстровані позивач та
відповідачі, які є рідними синами
позивача.

Згідно зі ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї
наймача, які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають із договору найму жилого
приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
зазначав, що відповідачі без поважних
причин тривалий час не проживають у
спірній квартирі й не цікавляться нею.

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР
відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України
та роз'яснень, викладених у п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», при вирішенні спору про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, суди
повинні встановити факт відсутності
особи у жилому приміщення понад шість
місяців та поважність причин такої
відсутності.

Наведений у ст. 71 ЖК УРСР перелік
випадків збереження жилого приміщення
за тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім'ї не є вичерпним.

Поважність причин відсутності особи за
місцем проживання визначаються судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та правил
ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

На підтвердження своїх вимог позивач
надав акт від 4 вересня

2013 року, згідно з яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5
у спірній квартирі не проживають з 2002
року, особистих речей відповідачів під
час огляду квартири не виявлено.

Розглядаючи справу, суди як першої так
і апеляційної інстанцій у порушення
вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на
вищенаведені положення закону уваги не
звернули, належним чином не перевірили
доводів позивача, не з'ясували дійсних
причин залишення відповідачами
спірної квартири, не встановили їх
поважності й не перевірили, чи чинилися
їм перешкоди у користуванні вказаною
квартирою, а відтак - дійшли
передчасного висновку щодо
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог.

При цьому суди безпідставно послалися
на те, що ОСОБА_3 не вчиняв будь-яких дій
щодо встановлення родинного зв'язку із
синами.

Крім того, суди попередніх інстанцій не
взяли до уваги, що положеннями ст. 60 ЦПК
України визначено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, тобто саме
відповідачі повинні довести, що вони з
поважних причин були відсутні за
місцем реєстрації понад шість місяців.

З огляду на викладене, погодитись із
ухваленими у справі судовими рішеннями
неможливо й вони підлягають
скасуванню.

Враховуючи, що судами не дотримано
вимоги процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин справи, які мають значення для
правильного її вирішення та порушено
норми матеріального права, ухвалені
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 19 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: головне управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, комунальне
підприємство «Житлово-експлуатаційна
організація

№ 20», про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.І.
Мартинюк

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник