Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року Справа №607/18438/13-ц
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- при секретарі Гапій В.А.;

- за участю представника позивача -
ОСОБА_1;

- представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
визнання правочину недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд із
позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5,
про визнання правочину щодо позики
грошових коштів від 28.11.2012р. укладеним
між відповідачем та третьою особою
недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у
вересні 2013 року їй стало відомо, що
28.11.2012р. її чоловік ОСОБА_5 позичив
ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 419917,96 грн. А
саме, нею була виявлена розписка
написана ОСОБА_4 про позику у її
чоловіка зазначеної суми. Дані кошти
були зароблені спільно в шлюбі, а тому є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Своїми діями чоловік
позбавив позивачку та їх дітей одного
із джерел існування сім'ї, вніс розлад у
сімейний побут та спільне життя.
Позивач та її представник вважають, що
даний правочин вчинений третьою особою
всупереч інтересам сім'ї, без
дотримання вимог чинного
законодавства та просять визнати його
недійсним. Позивач, за його згодою, за
клопотанням представника відповідача,
був допитаний в якості свідка.

Відповідач та його представник
заперечили щодо задоволення позову,
надали суду усні пояснення, згідно яких
позовні вимоги не підтверджені
належними доказами, позивач не
зверталась до відповідача із
претензією щодо укладеного договору
позики, відповідач не порушував
законних прав та інтересів позивача,
позивачем не доведено факту належності
позичених коштів їй та третій особі на
праві спільної сумісної власності.
Також відповідач стверджує, що коштів,
про йдеться у розписці він насправді не
отримував, а дану розписку він підписав
під тиском, у зв'язку із тим, що на
підприємстві, на якому він раніше
працював (ТзОВ «Трансмед») і до якого
має відношення третя особа, була
виявлена недостача коштів і таким
чином заборгованість із недостачі була
покладена на нього. З приводу даних
обставин він звернувся до
правоохоронних органів. Відповідач та
його представник просять у задоволенні
позову відмовити. Відповідач, за його
згодою, також був допитаний в якості
свідка. Відповідач в судове засідання
30.01.2014р. не з'явився, подав суду
клопотання про розгляд справи без його
участі.

Третя особа - ОСОБА_5 в ході розгляду
даної цивільної справи позовні вимоги
підтримав, за його згодою надав
пояснення в якості свідка, підтвердив,
що кошти, позичені ним третій особі,
дійсно належать їм з позивачкою на
праві спільної сумісної власності. В
судове засідання 30.01.2014р. не з'явився,
хоча належним чином був повідомлений
про час та місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 13.10.2013р. в порядку
статей 151-153 ЦПК України, за заявою
позивача, забезпечено позов шляхом
заборони відповідачу вчиняти будь-які
дії щодо земельної ділянки площею 0,25
га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, що
належить йому на праві власності на
підставі державного акта серії ЯЛ №886063
від 30.11.2010р.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1
виданого 03.05.2007р. відділом реєстрації
актів цивільного стану
Тернопільського міського управління
юстиції Тернопільської області, ОСОБА_5
(третя особа) і ОСОБА_6 (після шлюбу -
ОСОБА_5) 03.05.2007р. зареєстрували шлюб, про
що в книзі реєстрації шлюбів 03.05.2007р.
зроблено актовий запис за №508.

28.11.2012р. ОСОБА_4 (відповідач) при свідках
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підписав розписку,
згідно якої він отримав від ОСОБА_5
цього ж числа кошти в сумі 419917,96 грн. та
зобов'язується дану суму повернути
ОСОБА_5 до 30.12.2014р.

Покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7 та
допитаного в якості свідка третьої
особи ОСОБА_5 суперечать показам
допитаного в якості свідка відповідача
ОСОБА_4 щодо самого факту передачі
коштів.

Так, ОСОБА_5 (позикодавець), ОСОБА_8 і
ОСОБА_7 (особи, які вказані свідками в
розписці) стверджують, що ОСОБА_5
особисто передав, а ОСОБА_4 особисто
прийняв готівкою гроші в сумі 419917,96 грн.
в приміщенні офісу в будинку АДРЕСА_2.

При цьому, ОСОБА_4 (позичальник)
заперечує передачу йому ОСОБА_5
вказаних коштів, підтверджує лише факт
підписання розписки в цьому приміщенні
під погрозою зі сторони позичальника.

Згідно витягу з кримінального
провадження №0004664 від 25.12.2013р., у
Тернопільському МВ УМВСУ в
Тернопільській області 23.12.2013р.
зареєстровано заяву ОСОБА_4 про те, що
його шляхом погроз заставили написати
розписку про отримання грошей в сумі 400
тисяч гривень і примушують їх
повернути, тобто виконати
цивільно-правове зобов'язання. Правова
кваліфікація при реєстрації заяви - ч. 1
статті 355 КК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про не обґрунтованість
позовних вимог, не підтвердження їх
матеріалами справи та необхідність
відмовити у задоволенні позову з
наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1, 2 статті 61 Сімейного кодексу
України, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя.

Позивач, в якості доказу належності
коштів в сумі 419917,96 грн. на праві
спільної сумісної власності подружжю,
посилається лише на свої покази, надані
нею та її чоловіком (третьою особою) в
якості свідків. Жодних інших належних
та допустимих доказів (декларацій про
доходи, довідок органів доходів і
зборів, довідок про заробітну плату чи
інших доходів, правочинів щодо
відчуження рухомого чи нерухомого
майна, тощо) позивачем суду не надано.
Про витребування будь-яких доказів
позивач клопотань до суду не подавала.
При цьому, відповідач, який також надав
покази в якості свідка, стверджує, що
взагалі ніяких коштів не передавалось,
а підписання відповідачем розписки
мало на меті зафіксувати
заборгованість відповідача перед ТзОВ
«Трансмед».

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Зважаючи на те, що покази позивача і
третьої особи щодо належності коштів
подружжю ОСОБА_5 прямо суперечать
показам відповідача, беручи до уваги
відсутність інших належних та
допустимих доказів, з урахуванням
положень статті 212 ЦПК України, суд
приходить до висновку про
недоведеність позивачем факту
належності коштів в сумі 419917,96 грн.
позивачу та третій особі на праві
спільної сумісної власності.

У зв'язку із тим, що недоведеним є
вищевказане, в суду відсутні підстави
для застосування до спірних
правовідносин статті 65 Сімейного
кодексу України і відповідно статей 203,
215 ЦК України.

Окрім того, відповідно до ч. 1 статті 15
ЦК України, кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

В ході судового розгляду не здобуто та
відсутні в матеріалах даної цивільної
справи докази порушення, невизнання
або оспорювання саме відповідачем
ОСОБА_4 цивільного права позивачки
ОСОБА_3 на право спільної сумісної
власності на кошти подружжя. Позивачем
не доведено факту обізнаності
відповідача про те, що позикодавець
(третя особа) перебуває в шлюбі.

Разом з тим, суд зазначає, що
позикодавець (третя особа), безперечно
знаючи про те, що він перебуває в шлюбі,
зі своєї згоди укладає договір позики
(передає кошти позичальнику). Однак,
позивач залучила позикодавця (свого
чоловіка) у даній справі лише в якості
третьої особи, позовних вимог до нього
не пред'явлено.

Також, у своїй позовній заяві (абзаци 5, 7
сторінки 1, абзаци 5, 6 сторінки 2) позивач
сама зазначає, що «своїми діями чоловік
позбавив мене та власних дітей одного
із джерел існування сім'ї, вніс розлад у
сімейний побут та спільне життя»,
«правочин вчинений моїм чоловіком
ОСОБА_5 всупереч інтересам сім'ї, без
дотримання вимог чинного
законодавства», «вчинивши правочин,
який виходить за межі дрібного
побутового, за відсутності моєї згоди,
чоловік діяв недобросовісно відносно
інтересів сім'ї, та моїх зокрема»,
«зважаючи на викладене, вчинений
ОСОБА_5 правочин слід визнати
недійсним, …». У позовній заяві не
міститься жодної інформації про
порушення саме відповідачем
цивільного права позивача.

Тобто, суд приходить до висновку про
відсутність доказів порушення,
невизнання або оспорювання
відповідачем цивільного права
позивача. Щодо порушення цивільного
права позивача зі сторони третьої
особи, дані обставини не
встановлювались, так як до третьої
особи позовних вимог позивачем не
ставилось.

Відповідно до ч. 3 статті 154 ЦПК України,
заходи забезпечення позову можуть бути
скасовані судом, який розглядає справу.
Згідно статті 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
питання чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову. Зважаючи
на те, що суд визнав позовні вимоги не
обґрунтованими і в задоволенні позову
відмовив, суд вважає, що заходи
забезпечення позову застосовані
ухвалою суду від 13.10.2013р. слід
скасувати.

Згідно статті 88 ЦПК України, так як у
задоволенні позовних вимог відмовлено,
судові витрати по справі не стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 154, 209,
212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
правочину недійсним - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову,
застосовані ухвалою Тернопільського
міськрайонного суду від 13.10.2013р.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий

П.Я.Стельмащук