У Х В А Л А І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И 17 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і
кримінальних справ у
складі: головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,
Хопти С.Ф., Черненко В.А.,-розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до
Стар'явської сільської ради, ОСОБА_9,
треті особи: приватний нотаріус
ОСОБА_10, реєстраційна служба
Старосамбірського районного
управління юстиції, про визнання права
власності на частину будинку, визнання
недійсними правовстановлюючих
документів на нерухоме майно
колишнього колгоспного двору, визнання
недійсним заповіту, за касаційною
скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
подану їхнім представником ОСОБА_11, на
рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 27 травня 2014
року та рішення апеляційного суду
Львівської області від 11 серпня 2014
року, в с т а н о в и
л а: У січні 2014 року ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що станом на 15 квітня 1991 року разом
із ОСОБА_12, яка була головою
колгоспного двору, мешкали у будинку
АДРЕСА_1, який мав статус колгоспного
двору. У 1986 році ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за
власні кошти та сили на території біля
цього будинку звели одноповерхову
господарську будівлю, до складу якої
входили: літня кухня, баня, стодол та
стайня. Хоча у листопаді 1992 року вони
вселилися у новозбудованому житловому
будинку АДРЕСА_2, проте із колгоспного
двору ОСОБА_12 не виходили, частка майна
колгоспного двору їм не визначалася і
не виділялася. Вони систематично
підтримували будинок ОСОБА_12 у
належному стані і до останнього
сподівалися на свою частку. Проте після
смерті ОСОБА_12, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, їм стало відомо, що право
власності на майно колишнього
колгоспного двору за заповітом ОСОБА_12
оформлено на її дочку ОСОБА_9
Посилаючись на роз'яснення Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», викладені у п. 6,
позивачі вважали, що не втратили право
на частку у майні колгоспного двору, а
тому просили визнати недійсним заповіт
ОСОБА_12 в частині розпорядження
4/5 частинами будинку АДРЕСА_1 та визнати
недійсними всі правовстановлюючі
документи на нерухоме майно колишнього
колгоспного двору АДРЕСА_1, а також за
кожним із них визнати право власності
на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_1.
Рішенням Старосамбірського районного
суду Львівської області від 27
травня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
відмовлено. Рішенням апеляційного
суду Львівської області від 11 серпня
2014 року рішення районного суду
скасовано й ухвалено нове рішення у
справі про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з
інших підстав. У касаційній скарзі
заявники порушують питання про
скасування ухвалених у справі судових
рішень, мотивуючи свої доводи
неправильним застосуванням судами
норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
із ухваленням нового рішення у справі
про задоволення їхнього позову.
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини справи, вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу відповідно
до норм матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Оскаржувані судові рішення
не відповідають цим вимогам.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності. Згідно із
ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР, розмір частки члена
двору встановлюється виходячи з
рівності часток усіх членів двору,
включаючи неповнолітніх і
непрацездатних. Відповідно до
роз'яснень, що викладені у п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року № 20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме: а) право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права
на частку в його майні. Такими, що
втратили це право, вважаються
працездатні члени двору, які не менше
трьох років підряд до цієї дати не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору
(в цей строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в
учбовому закладі, хвороба); б)
розмір частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його
членів, включаючи неповнолітніх
та непрацездатних. Частку
працездатного члена двору може бути
зменшено або відмовлено у її виділенні
при недовгочасному його перебуванні
у складі двору або незначній участі
працею чи коштами в господарстві
двору. Особам, які вибули з членів
двору, але не втратили права на частку
в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося. Під час
розгляду справи судом першої інстанції
було встановлено, що житловий будинок
АДРЕСА_1 належить до колгоспному двору,
головою якого була ОСОБА_12 В довідці
від 15 листопада 2013 року № 292 (а. с. 18, т. 1),
виданій виконкомом Старявської
сільської ради Старосамбірського
району Львівської області зазначено
про те, що згідно погосподарської
книги № 2 сторінка 11с. Катино станом на
15 квітня 1991 року проживали: ОСОБА_12
(голова колгоспного двору), ОСОБА_6
(син), ОСОБА_5 (невістка), ОСОБА_7 (онук),
ОСОБА_13 (онука), при цьому відносно
чотирьох останніх членів двору є
відмітка про вибуття без зазначення
дати. Із показань сторін стало відомо,
що майно колгоспного двору ОСОБА_12
складалося із батьківського житлового
будинку 1948 року побудови та зведених за
рахунок коштів дорослих членів
колгоспного двору у 1986 році
господарських споруд. У листопаді 1990
року член колгоспного двору ОСОБА_6
отримав земельну ділянку для
будівництва житлового будинку у
с. Буньковичі
Старосамбірського району Львівської
області, у березні 1991 року він
розпочав на цій земельній ділянці
будівництво житлового будинку, а у
листопаді 1992 році вони із дітьми
вселилися у новозведений будинок.
Згідно довідки від 3 лютого 2014 року № 244
(а. с. 58, т. 1), виданої виконкомом
Великосушицької сільської ради
Старосамбірського району Львівської
області, в погосподарській книзі № 4 на
1991 - 1995 роки станом на 1 січня 1991 року
зареєстровано домогосподарство ОСОБА_6
у с. Буньковичі особовий
рахунок НОМЕР_1, в якому зареєстровані:
ОСОБА_6 (голова сім'ї), ОСОБА_5
(дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_13 (дочка),
ОСОБА_14 (дочка). Встановивши ці
обставини у справі, місцевий суд дійшов
висновку, що оскільки позивачі
переселилися у новозведений житловий
будинок у іншому населеному пункті - с.
Буньковичі із особистим майном та
коровою, то вони фактично вийшли із
колишнього колгоспного двору
ОСОБА_12 у с. Катино і у відповідності з
положеннями ч. 1 ст.
124 ЦК УРСР виділили свою частку в
натурі. До того ж в судовому засіданні
позивачі визнали, що між ними та
головою колгоспного двору і
відповідачем ОСОБА_9 у 2007 році була
домовленість про те, що остання
сплатить за їх частки в дворі 6 тис. грн.,
однак така сплатила в 2000 році
лише 2 тис. грн. Крім того, судом було
встановлено, що у відповідності із
посвідченим секретарем Стар'явської
сільської ради 8 травня 2007 року
заповітом (а. с. 126, т. 1) ОСОБА_12
на випадок своєї смерті зробила
розпорядження, за яким житловий
будинок у с. Катино і все своє майно, де
б воно не було і з чого б не складалося,
і взагалі все те, що їй буде належати на
день смерті і на що за законом матиме
право, заповіла своїй дочці
ОСОБА_9 9 жовтня 2013 року приватним
нотаріусом Старосамбірського
районного нотаріального округу
Львівської області ОСОБА_9 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, відповідно до якого
спадкоємцем майна ОСОБА_12, яке
складається з житлового будинку
АДРЕСА_1, господарських будівель:
літньої кухні, сараю, будівлі для
худоби та криниці (а. с. 199, т. 1).
Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від 9
жовтня 2013 року, власником вказаного
житлового будинку є ОСОБА_9 Отже,
встановивши, що при складанні заповіту
були дотримані положення ст. ст. 1233 - 1236,
1247, 1251, 1257 ЦК України, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
визнання його недійсним. Під час
апеляційного перегляду справи, суд
апеляційної інстанції встановив, що
позивачі вийшли із спірного
колгоспного двору у 1992 році; знали про
заповіт ОСОБА_12 та про порушене своє
право на частку в майні колгоспного
двору в 2007 році, відтак пропустили
строк позовної давності на звернення
до суду за захистом свого права. Однак
такі висновки судів свідчать про
неповне з'ясування всіх обставин у
справі. Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, викладеній у
постанові від 15 січня 2014 року, у справі
№ 6-145цс13, задовольняючи позов про
визнання права власності на частку
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями на
підставі статей 120, 123 ЦК УРСР, суди
виходили з того, що спірний будинок
відносився до суспільної групи
господарств - колгоспний двір,
посилаючись на витяг із
погосподарської книги та свідоцтво про
право власності на цей будинок. Порядок
введення погосподарського обліку в
сільських радах визначався Вказівками
по введенню погосподарського обліку в
сільських Радах народних депутатів
(далі - Вказівки), затвердженими
постановою Державного комітету
статистики СРСР (далі - Держкомстат
СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а
згодом - Вказівками, затвердженими
постановою Держкомстату СРСР від 25
травня 1990 року № 69. Згідно із
зазначеними Вказівками суспільна
група господарства визначалась
залежно від роду занять голови
господарства (сім'ї). Особи, які
працювали у колгоспі, але не були
членами колгоспу, відносились до
суспільної групи робочих або
службовців залежно від займаної
посади. За таких обставин
застосування судами норм статей 120, 123
ЦК УРСР без з'ясування питання щодо
правильності віднесення будинку до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір, є помилковим.
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди вирішували питання щодо визнання
права власності на майно колгоспного
двору, наявності підстав для визнання
недійсним заповіту та звернення
позивачів в межах (позамежами) строку
позовної давності, проте у
відповідності до правової позиції
Верховного Суду України, викладеній у
постанові від 15 січня 2014 року у справі
№ 6-145цс13, не з'ясували основне питання
для правильного вирішення спору у
даній справі, зокрема, судам слід було
перевірити, чи була ОСОБА_12, ОСОБА_6 або
інші особи у справі, які вважають, що їх
права були порушені, членами колгоспу,
на підтвердження цього може бути
рішення (або витяг з нього) загальних
зборів членів колгоспу про включення
особи до членів колгоспу. При цьому,
слід звернути увагу на те, що наявність
запису у трудовій книжці ОСОБА_6 (т. 1 а.
с. 15) про перебування його на посаді
механізатора в колгоспі ім. Івана
Франка саме по собі не є достатньою
правовою підставою для беззаперечного
висновку про те, що він був членом
колгоспу. Отже, суди не з'ясувавши
вищезазначені обставини у справі, які
мають суттєве значення для вирішення
даного спору, не надавши у
відповідності до ст. ст. 60, 212, 303 ЦПК
України оцінки всім доказам у справі,
дійшли передчасного висновку, що
господарство за адресою: АДРЕСА_1, є
колгоспним двором і до даних
правовідносин можна застосовувати
положення ст. ст. 120-125 ЦК УРСР. Крім
цього висновок апеляційного суду щодо
початку перебігу строку позовної
давності з дня, коли сторонам стало
відомо про наявність заповіту зроблено
без врахування положень ст. 1220 ЦК
України, що призвело до ухвалення
правобезпідставного рішення про
відмову у позові у зв'язку із спливом
строку позовної давності. Оскільки
неповнота з'ясування обставин у справі
та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору, і, ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336,
338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л
а:Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, подану їхнім
представником ОСОБА_11, задовольнити
частково. Рішення Старосамбірського
районного суду Львівської області від
27 травня 2014 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 11 серпня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції. Ухвала
оскарженню не підлягає.Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко