Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Харитонової Г. Л., при секретарі Чудіній
Н.Г., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Приват
банк» про стягнення заробітної плати
та моральної шкоди ,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк»,
де зазначила, що з 1.09.1997 року по 19.03.2013
року вона працювала в Маріупольській
філії ПАТ КБ «Приватбанк». У день її
звільнення - 19.03.2013 р. відповідач
частково провів розрахунок з нею, але
не в повному обсязі. Вона зверталася з
письмовою заявою щодо проведення з нею
повного розрахунку, але листом від
25.04.2013 року , відповідач їй відмовив .
Вважала , що повний розрахунок не був
проведений з нею з наступних підстав: в
серпні 2012 року згідно з табелем нею
було відпрацьовано 17 робочих днів, але
при виплаті їй заробітної плати за
серпень 2012 року, яка здійснювалась
5.09.2012 року, вона не одержала всієї
заробітної плати згідно окладу. Згідно
розрахункового листа за серпень 2012
року було нараховано заробітну плату
за 4 дні у розмірі 887 гр. 56 коп., тобто
відповідач не нарахував зарплату за 13
днів та вказав,що утворилась
заборгованість у розмірі 835 грн. 84 коп.
При нарахуванні заробітної плати за
вересень 2012 року( 5.10.2012 р.) відповідач
донарахував зарплату за 13 днів, але
таки утримав 835 грн. 84 коп. з її
заробітної плати, що підтверджується
розрахунковим листком за вересень 2012 г.
Вважала,що відповідачем було порушено
вимоги ст.. 127 КЗпП України, за якою
встановлені обмеження щодо
відрахування із заробітної плати.
Відповідач у цьому разі мав би видати
відповідний наказ, з яким повинен
був ознайомити працівника. За таких
обставин вважала дії відповідача щодо
відрахування з її заробітної плати
незаконними та просила стягнути з
відповідача на її користь безпідставно
стягнуту суму у розмірі 835 грн.84 коп.
Крім того, в грудні 2010 року та вересні
2012року вона перебувала на лікарняному,
але відповідач, в порушення вимог
Постанови Кабінету Міністрів України
від 6.05.2001 р. № 439 «Про затвердження
порядку оплати перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації», Постанови Кабінету
Міністрів України від 26 вересня 2001
року № 1266 «Про обчислення середньої
заробітної плати (доходу, грошового
забезпечення) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
страхуванням», за день знаходження її
на лікарняному сплачував суму у
розмірі 10 гр., в зв'язку з чим утворилась
заборгованість за грудень 2010 року у
розмірі 1061 грн. 80 коп. та за
серпень-вересень 2012 року - 1634 гр. 04 коп.
Під час роботи у відповідача, вона в
період з 19 січня 2010 року по 7.02.2013 року
неодноразово направлялася у службові
відрядження , але відповідач , в
порушення «Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон», зареєстрованої в Міністерстві
юстиції 31 березня 1998 року за № 218/2658 не
відшкодовував їй добові за час
перебування у відрядженні. Розмір
добових під час відрядження по Україні
встановлений згідно додатку № 1 до
Постанови КМУ № 98 від 2.02.2011 року у
розмірі 30 грн. за добу. При її
звільненні відповідач не розрахувався
з нею та його заборгованість по сплаті
добових складає 360 гр. Враховуючи, що
відповідач порушив вимоги ст.. 116 КЗпП
України та не провів повний розрахунок
з нею при звільненні, позивачка просила
стягнути з відповідача середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку, який на час звернення до
суду складав 24766 грн. Крім того,
внаслідок порушення її трудових прав,
нездійсненням своєчасного та повного
розрахунку при звільненні , їй була
спричинена моральна шкода, яка
полягала в тому, що вона відчувала
моральні страждання, оскільки
внаслідок втрати тимчасової
працездатності не мала можливості
пройти повну реабілітацію - придбавати
ліки, дієтичне харчування. У період
відряджень вона була змушена за
особисті кошти здійснювати витрати на
продукти харчування та інші потреби.
Все це вимагало додаткових зусиль для
організації свого життя. Розмір
спричиненої моральної шкоди вона
оцінює у розмірі 2000 грн. Просила
задовольнити її позов та стягнути з
відповідача у відшкодування
невиплаченої заробітної плати суму 3891
грн. 68 коп. , середній заробіток під час
затримки при звільненні у розмірі 24766
грн. та моральну шкоду у розмірі 2000
грн.( а.с.2-11).

В подальшому позивачка неодноразово
уточнювала позовні вимоги та
остаточно просила стягнути на її
користь невиплачену заробітну плату у
розмірі 835 грн. 84 коп., невиплачені
добові за час відряджень у сумі 430 грн.,
оплату перших п'яти днів за час
непрацездатності у сумі 2998 грн. 60 коп.,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку у розмірі 52391 грн. 44
коп., моральну шкоду у сумі 1650 грн., а
всього 58305 грн. 88 коп. (а.с. 94-105, 124-126,
150-151).

В судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги та просила
їх задовольнити.

Представник відповідача - Шишелова Н.В,
що діяла на підставі довіреності, позов
не визнала та пояснила, що з 28.08.2012 року
на підставі наказу ОСОБА_1 було
переміщено із юридичного департаменту
Маріупольської філії ПАТ КБ
«Приватбанк» до напряму «Кредит
колекшен» Маріупольської філії ПАТ КБ
«Приватбанк». На момент здійснення
розрахунку із заробітної плати( 5.09.2012
р) внаслідок технічного збою,
пов'язаного із масовим переміщенням
працівників, не було сформовано табель
обліку робочого часу та працівникам
було зроблено нарахування та виплата
авансу в більшому розмірі, ніж належало
до виплати, внаслідок чого у творився
борг у сумі 835 грн. 84 коп.. В подальшому,
при нарахуванні заробітної плати за
вересень 2012 року, з позивачкою було
проведено розрахунок за 13 днів серпня
2012 року в повному обсязі, у зв'язку з
чим, сума переплати за серпень 2012 року
була в жовтня 2012 року проведена як
утримана. Стосовно оплати по
лікарняному , представник відповідача
пояснила, що порядок оплати перших
п'яти днів тимчасової
непрацездатності затверджений
Постановою КМУ України № 439 від 6.05.2001
року, але , на думку представника
відповідача, ані Конституцією України,
ані іншими законами Кабінет Міністрів
України не наділений повноваженнями
встановлювати порядок використання
суб'єктами господарювання приватної
форми власності власних коштів, у тому
числі, затверджувати конкретні розміри
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності, фінансування яких
здійснюється роботодавцем. Зважаючи
на те, що оплата перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності надається
у формі матеріального забезпечення,
яке повністю або частково компенсує
втрату заробітної плати, та що
фінансування цього заходу
здійснюється за рахунок власних коштів
роботодавця, оплата перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності з розмірі
не більше ніж 10 гр. є матеріальним
забезпеченням, яке частково компенсує
втрату заробітної плати, і не порушує
чинне законодавство України. Стосовно
виплат добових під час відрядження,
представник відповідача зазначила,що
згідно внутрішніх документів ПАТ КБ
«Приватбанк» , зокрема наказами № 93-КТ
від 7.04.2005 р. та № СП -2008- 483 від 25.04.2008 р.
встановлено, що добові в одноденних
відрядженнях не виплачуються. Таким
чином, такий вид витрат як добові за час
перебування позивачки в одноденних
відрядженнях не належали до
нарахування і виплати. Оскільки банком
при звільненні позивачки було
дотримано положення ст.. 116 КЗпП
України, належні працівнику кошти
виплачені в повному обсязі, відсутні
підстави для застосування ст. 117 КЗпП
України. Крім того, позивачем не
доведено факт спричинення їй моральної
шкоди та не надано її розрахунок, в
зв'язку з чим вважала позовну вимогу
про відшкодування моральної шкоди
безпідставною. Посилаючись на
вищевикладене просила у позові
відмовити.( а.с.30, 39-45).

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 1 вересня 1997 року
позивачка була прийнята на посаду
юрисконсульта філіалу КБ «Приватбанк»
Маріупольська філія згідно наказу №
74/1 від 1.09.1997 р. та 19 березня 2013 року
звільнена згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.
(а.с. 14-15). При звільненні, з нею не в
повному обсязі було проведено
розрахунок , в зв'язку з чим вона
зверталася до відповідача з
відповідною заявою. Після відмови
відповідача провести з нею остаточний
розрахунок, вона звернулася до суду з
позовом про стягнення несплачених їй
сум та відшкодування моральної шкоди. (
а.с.16-17).

Вирішуючи питання щодо
обґрунтованості позовних вимог, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 253 КЗпП України особи,
які працюють за трудовим договором
(контрактом) на підприємстві, в
установах, організаціях, незалежно від
форми власності, виду діяльності та
господарювання або у фізичної особи,
підлягають загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню.

У відповідності до ст. 255 КЗпП України
види матеріального забезпечення та
соціальних послуг за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням працівника, а
в деяких випадках і членів їх сімей,
умови їх надання та розміри
визначаються законодавством України з
окремих видів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
іншими нормативно - правовими актами,
які містять норми щодо
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 439 від 6 травня 2001 року ( зі змінами),
було затверджено Порядок оплати перших
п'яти днів тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві за рахунок коштів
підприємства, де у п. 1 зазначено,що цей
Порядок визначає умови та розмір
оплати власником або уповноваженим
ним органом перших п'яти днів
тимчасової непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві (
далі - дні тимчасової
непрацездатності), за рахунок коштів
підприємства, установи, організації чи
фізичної особи, яка використовує працю
найманих працівників. П. 5 цього Порядку
визначений розмір, у якому
застрахованій особі , залежно від
стажу, оплачуються дні тимчасової
непрацездатності та при наявності
страхового стажу понад вісім років -
дні непрацездатності підлягають
сплаті у 100 відсотковому розмірі
середньої заробітної плати.

Таким чином, за період знаходження
позивачки на лікарняному в період з
7.12.2010 р. по 11.12.2010 р. їй підлягала до
сплати сума у розмірі 1404 грн. 56 коп.( 351
гр. 14 коп. х 4). Фактично відповідачем за
цей період їй було сплачено 40 грн., сума
недоплати склала 1364 грн. 56 коп., яка
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивачки.

За період з 31 .08.2012 р. по 21.09.2012 року за
рахунок коштів відповідача підлягала
до сплати сума у розмірі 1664 грн. 04 коп.(
554 гр. 68 коп. х 3). Фактично було сплачено
30 грн., сума недоплати склала 1634 грн. 04
коп., яка також підлягає стягненню, а
всього на користь позивачки з
відповідача підлягає до сплати
недоплачена сума по сплаті днів
тимчасової непрацездатності у розмірі
2998 грн. 60 коп. Ці розрахунки були
зроблені судом на підставі наданих
відповідачем розрахунків , з якими
погодилась позивачка.( а.с.136, 137).

У відповідності до ч. 2 ст. 121 КЗпП
України працівникам, які направляються
у відрядження, виплачуються: добові за
час перебування у відрядженні,
вартість проїзду до місця призначення
і назад та витрати по найму жилого
приміщення і порядку і розмірах,
встановлених законодавством.

П.16 «Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон», затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року № 59 зазначено, що
окремим видом витрат, що не потребують
спеціального документального
підтвердження, є добові витрати
(витрати на харчування та фінансування
інших власних потреб фізичної особи,
понесені у зв'язку з таким
відрядженням).

П. 4 розділу П цієї Інструкції
зазначено, що при відрядженні
працівника строком на один день або в
таку місцевість, звідки працівник має
змогу щоденно повертатися до

місця постійного проживання, добові
відшкодовуються як за повну добу.

Суми добових витрат для працівників
підприємств затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 N
98 .

Наказом ПАТ КБ «Приватбанк» від 25.04.2008
року № СП -2008-483 у відповідності до
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 209 від 19.03.2008 року було встановлено
розмір добових під час відрядження у
сумі 30 грн. за добу. В подальшому у
відповідності до ст.. 140.1.7 Податкового
Кодексу України відповідачем був
виданий наказ № СП-2011-365 від 8.04.2011 року,
за яким добові під час відрядження було
встановлено у розмірі 70 грн. за добу (
а.с.62-64, 110).

Позивачка 19.01.2010 р., 15.03.2010 р., 2.06.2010 р.,
14.09.2010 р., 19.10.2010 р., 13.05.2011 р., 6.06.2011 р.,
12.10.2011 р., 7.02.2013 р. була у відрядженнях,що
підтверджується наказами та не
заперечується представником
відповідача. ( а.с.51- 59).

В порушення діючого на час її
відряджень, законодавства, добові вона
не отримувала, в зв'язку з чим її вимоги
щодо стягнення на її користь
несплачених їй добових у розмірі 430 гр.,
а саме : за 19.01.2010 р., 15.03.2010 р., 02.06.2010 р.,
14.09.2010 р., 19.10.2010 р. - по 30 грн. та за 13.05.2011
р., 06.06.2011 р., 12.10.2011 р., 07.02.2013 р. - по 70 грн.,
підлягає задоволенню.

Представник відповідача, заперечуючи
проти заявлених вимог щодо стягнення
несплачених сум добових посилався на
те,що наказами, виданими керівництвом
Приватбанку було прийнято рішення про
несплату добових, якщо відрядження
було одноденне та при вирішенні спору
неможливо застосовувати положення
Інструкції про службові відрядження в
межах України та за кордон,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 13 березня 1998 року
№ 59 та Постанову Кабінету Міністрів
України від 02.02.2011 N 98, оскільки цими
нормативно-правові акти регламентують
порядок оплати службових відряджень
працівникам за розпорядженням
керівника органу державної влади,
підприємства, установи та
організації,що повністю або частково
утримується (фінансується) за рахунок
бюджетних коштів, а Приватбанк такою
установою не є.

Суд вважає таку думку представника
відповідача помилковою та такою, що
протирічить положенням ст.. 121 КЗпП
України, якою гарантовано працівникам
усіх підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами, при
направленні у відрядження сплата
добових за час перебування у
відрядженні та не встановлено обмежень
щодо їх виплати.

Суд не приймає до уваги та вважає
хибними посилання представника
відповідача в тій частині,що ПАТ
«Приватбанк» - не є державною
установою, а є комерційним
підприємством та само мало право
встановити розмір відшкодування
перших п'яти днів непрацездатності у
сумі по 10 грн. за кожний день та згідно
наказу ПАТ КБ «Приватбанк» від 25.04.2008
року № СП -2008-483 при одноденних
відрядженнях сплата добових не
проводиться, оскільки цими рішеннями
відповідача звужуються права
працівника, передбачені діючим
законодавством,що з огляду на
положення Конституції України, є
неприпустимим.

Вирішуючи питання щодо
обґрунтованості задоволення позовних
вимог щодо стягнення несплачених сум
заробітної плати за серпень 2012 року суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, та це не
заперечується сторонами, що в серпні 2012
року позивачкою було відпрацьовано 17
днів та фактично отримано 1599 гр. 47 коп.
Разом з тим,у зв'язку з технічним збоєм
в табелі обліку робочого часу було
зараховано як відпрацьовані лише 4 дні
та за позивачкою був нарахований борг
у сумі 835 грн. 84 коп., оскільки за чотири
дні їй підлягало до виплати з
урахуванням її посадового окладу за
утримань сума у розмірі 763 грн. 63 коп.(1599
гр. 47 коп. мінус 763 грн. 63 коп. = 835 грн. 84
коп.) У вересні 2012 року позивачці було
нараховане за 13 днів серпня 2012 року
сума у розмірі 2884 грн.59 коп. згідно її
посадового окладу. Ця сума не
оспорюється позивачкою. В зв'язку з
переплатою, що мала місце за серпень 2012
року, при нарахуванні заробітної плати
за вересень 2012 року, що мала місце у
жовтні 2012 року,надмірно виплачена за
серпень 2012 року сума у розмірі 835 гр. 84
коп. була відрахована з нарахованої за
вересень 2012 року. Таким чином,
позивачкою була отримана сума, яка
фактично підлягала для сплаті їй за
вересень 2012 року з урахуванням
несплаченої їй за 13 днів серпня 2012 року.
В зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
стягнення на її користь невиплаченої
заробітної плати у розмірі 835 гр. 84 коп.
такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Судом встановлено, що позивачка була
звільнена 19 березня 2013 року. Цей день
був для неї останнім робочим (не
вихідним)днем. Дані обставини
підтвердила представник відповідача.
Отже, відповідач мав з ОСОБА_1 провести
розрахунок в день звільнення, та цього
зроблено не було.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено,
що в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 "Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці"
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Судом встановлено,що при звільненні та
на день постановлення рішення ,
позивачці не були виплачені усі
належні їй при звільненні суми, тому
вона має право на стягнення на її
користь середнього заробітку за весь
період затримки розрахунку по день
постановлення судом рішення.

Порядок обчислення середнього
заробітку за час розрахунку при
звільненні відповідачем не
оскаржується.

З 20 березня 2013 року по 20 січня 2014 року
згідно графіку роботи , припадає 207
робочих дні. Згідно довідки, наданої
відповідачем, середньоденний
заробіток позивачки складає 319 грн. 13
коп. Таким чином розмір середнього
заробітну з дня звільнення на день
постановлення рішення складає 66059 грн.
91 коп.( 207 х 319 грн. 13 коп.).

Оскільки позов ОСОБА_1 було задоволено
частково, а саме у розмірі 80% від
заявлених вимог, суд , у цій частці
стягує середній заробіток за час
затримки у розмірі 52847 грн. 93 коп.( 66059
грн. 91 коп. х 80% : 100%).

Відповідно до ст..237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його закони їх прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року із змінами внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 25 травня 2001 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір моральної шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань ( фізичних, душевних,
психічних) та з урахування інших
обставин.

При визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди, суд враховує
обставини спричинення моральної шкоди,
глибину фізичних та душевних
страждань, враховує також характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
позивача, ступень вини особи, яка
завдала моральної шкоди , а також
враховує вимоги розумності та
справедливості.

Судом встановлено, що позивачка більш
яке 15 років працювала у відповідача ,
починаючи трудову діяльність з
юрисконсульта філії, та звільняючись з
посади замісника керівника напрямку з
юридичної роботи. Під час
неодноразових одноденних відряджень
вимушена була витрачати особисті кошти
для харчування та фінансування інших
власних потреб, які їй не були
відшкодовані. Після оперативного
втручання, що мало місце у
серпні-вересні 2012 року (а.с.32-33)вона
потребувала лікувального харчування
та неотримання нею належних їй коштів
примусило її прикладати додаткові
зусилля для організації свого життя та
призвело до моральних страждань. Після
звільнення зверталась до відповідача ,
намагаючись врегулювати спір мирним
шляхом, але їй було відмовлено та вона
була вимушена звернутися до суду.

Разом з тим, суд, вважає,що заявлені
позивачкою вимоги про відшкодування
моральної шкоди у розмірі 1650 грн. є
завищеними, задовольняє її позов в цій
частині частково та стягує на її
користь з відповідача у відшкодування
моральної шкоди 1000 грн., вважаючи цю
суму достатньою для відшкодування
моральної шкоди.

Враховуючи, що на час звернення до суду,
позивачка була звільнена від сплати
судового збору, суд, у відповідності до
ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягує його з
відповідача в доход держави
пропорційно до задоволеної частини
вимог.

Таким чином, розрахунок судового
збору,що підлягає стягненню в доход
держави, буде складати - 677 гр. 47 коп. ( 562
грн.77 коп. + 114 гр. 70 коп.), де 562 грн. 77 коп.
- судовий збір з задоволеної суми у
розмірі 56276 грн. 53 коп. та 114 грн. 70 коп. -
судовий збір з задоволеної суми
моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 312, 313, 314, 315
ЦПК України, ст.ст. 116, 117 КзПП України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приват банк» про стягнення
заробітної плати та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» на користь ОСОБА_1 належні
їй при звільненні суми у розмірі 3428 грн.
60 коп., середній заробіток за час
затримки розрахунку у сумі 52847 грн. 93
коп., моральну шкоду у розмірі 1000 гр., а
всього 57276 ( п'ятдесят сім тисяч двісті
сімдесят шість) грн.53 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк «Приват
банк» на користь держави судовий збір
у розмірі 677( шістсот сімдесят сім) гр. 47
коп.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Г. Л. Харитонова