У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 21 березня 2011 року між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 укладені окремі договори відступлення права вимоги, згідно з якими він набув права вимоги до ТОВ «Аверс-Сіті» щодо передачі у власність майнових прав на квартиру НОМЕР_1 (за даними реєстраційної справи комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації НОМЕР_2) та квартиру НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 і технічного поверху загальною площею 44,94 кв.м у корпусі 2 цього будинку. Крім того, 17 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договори відступлення права вимоги, згідно з якими він набув права вимоги до ТОВ «Аверс-Сіті» щодо майнових прав на квартири НОМЕР_4, НОМЕР_5 по АДРЕСА_1. Позивач у повному обсязі оплатив вартість придбаних прав і корпус будинку, складовою частиною якого є квартири, введено в експлуатацію 16 вересня 2011 року, а корпус складовою частиною якого є нежиле приміщення, 10 березня 2011 року. Після введення корпусів будинку в експлуатацію позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою виконати умови договорів, підписати акти та передати йому як власнику відповідні документи на квартири, проте відповіді не отримав. З огляду на зазначене, просив визнати за ним право власності на квартири НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_2, НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, а також на технічний поверх загальною площею 44,94 кв.м у корпусі 2 цього будинку та зобов'язати відповідача передати йому технічну документацію на вказані об'єкти нерухомості.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру НОМЕР_2 та квартиру НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року в частині, у якій у задоволені позову відмовлено, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині судові рішення попередніх інстанцій не оскаржені і підстав перевіряти їх законність та обґрунтованість у цій частині у суду касаційної інстанції немає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на квартиру НОМЕР_4 і квартиру НОМЕР_5 по АДРЕСА_1, а також на технічний поверх загальною площею 44,94 кв.м у корпусі 2 цього будинку, суди попередніх інстанцій обгрунтовано виходили з недоведеності наявності у позивача права власності на спірні об'єкти, яке оспорюється або не визнається відповідачем. Крім того, вказані квартири знаходяться під арештом і доказів про реєстрацію права власності на технічний поверх не надано.

Такі висновки ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судами, і відповідають вимогам закону.

Судами встановлено, що 21 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.2 якого ОСОБА_4 відступає право вимоги ОСОБА_3, а ОСОБА_3 набуває право вимоги до ТОВ «Аверс-Сіті» щодо передачі у власність майнових прав на технічний поверх загальною площею 44,94 кв.м по АДРЕСА_1

27 липня 2011 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено два договори відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.2 яких ОСОБА_6 відступає право вимоги ОСОБА_3, а ОСОБА_3 набуває право вимоги до ТОВ «Аверс-Сіті» щодо передачі у власність майнових прав на квартири НОМЕР_4, НОМЕР_5 по АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що позивач у повному обсязі оплатив вартість майнових прав на зазначені об'єкти нерухомості за цими договорами, і будинок, складовою частиною якого вони є, введено в експлуатацію.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результат робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлено судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 60 ЦПК України обов'язок з доведення тих обставин, на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на відповідну сторону. Доказування не може ґрунтуватись на приміщеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові в частині визнання права власності на квартири НОМЕР_4, НОМЕР_5 по АДРЕСА_1 та на технічний поверх загальною площею 44,94 кв.м у корпусі 2 цього ж будинку, суди попередніх інстанцій правильно виходили з недоведеності набуття позивачем права власності на ці об'єкти нерухомості; акти приймання-передачі сторонами не складені; спірні квартири арештовані.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки суди їх дійшли за результатами оцінки доказів, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджених у судовому засіданні, як кожного окремо, так і у взаємному зв'язку у їх сукупності.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, оскільки висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів у частині, яка оскаржена, повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2014 року в частині, у якій у задоволенні позову відмовлено, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко