Ухвала

іменем україни

22 січня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: суддів: Гвоздика П.О.,
Євграфова Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородня І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дочірнього підприємства
«Нафтогазобслуговування»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України», третя особа:
директор Дочірнього підприємства
«Нафтогазобслуговування»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» Халимоник
Володимир Іванович, про визнання
незаконними наказів про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди,
за касаційною скаргою Дочірнього
підприємства
«Нафтогазобслуговування»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 09 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва
від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом до
відповідача, в якому, з урахуванням
уточнень, просив визнати незаконними
накази про звільнення від 14 лютого 2013
року № 70-к та від 27 березня 2013 року
№ 182-к; відновити його на
посаді з 27 березня 2013 року і стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу, починаючи з 15
лютого 2013 року, в сумі 35 000 грн та
моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Вимоги мотивовані тим, що на
підприємстві відповідача позивач
працював з 25 червня 2007 року. На посаду
начальника управління автопослуг та
експлуатації автотранспорту ОСОБА_1.
було призначено з 20 травня 2010 року.

На початку 2013 року на вимогу директора
Халимоника В.І. позивач, вважаючи, що
буде чергова реорганізація з наступним
прийняттям на нову посаду склав, текст
проекту заяви про звільнення з роботи з
14 лютого 2013 року, при цьому дату
складання заяви не зазначив та заяву до
приймальні підприємства не подавав,
ніякого попередження про майбутнє
звільнення через два тижні не робив,
бажання звільнятися не мав. Текст
проекту заяви про звільнення
зберігався на підприємстві.

Позивач 13 лютого 2013 року за вхідним № 66,
тобто за один день до вказаної тексті
заяви дати звільнення, подав заяву про
відкликання зазначеної заяви про
звільнення, так як ніякої
реорганізації чи змін у штатному
розкладі не було, а дії директора щодо
складань заяв без дат не викликали у
позивача довіри.

14 лютого 2013 року директором ДП
«Нафтогазобслуговування»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз Україна» (далі - ДП
«Нафтогазобслуговування» НАК
«Нафтогаз Україна») Халимоник В.І. було
видано наказ № 70-к про звільнення
позивача з роботи з посади начальника
управління автопослуг та експлуатації
автотранспорту на підставі ст. 38 КЗпП
України, в якому підставою звільнення
зазначено заяву позивача від 28 січня 2013
року.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 31 жовтня 2013 року,
позовні вимоги ОСОБА_1. задоволено
частково: визнано незаконними накази
ДП «Нафтогазобслуговування» НАК
«Нафтогаз України» від 14 лютого 2013 року
№ 70-к про звільнення ОСОБА_1., наказ
від 27 березня 2013 року № 182-к
«щодо внесення змін до наказу від 14
лютого 2013 року №70-к про звільнення
ОСОБА_1.» в частині звільнення
ОСОБА_1. з роботи 26 березня 2013 року за
власним бажанням згідно зі
ст.38 КЗпП України
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2013_10_15/pravo1
/KD0001.html?pravo=1>; поновлено ОСОБА_1. на
посаді начальника управління
автопослуг та експлуатації
автотранспорту ДП
«Нафтогазобслуговування» НАК
«Нафтогаз України» з 26 березня 2013 року;
стягнуто з ДП
«Нафтогазобслуговування» НАК
«Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1.
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 62 014,44 грн та моральну
шкоду в сумі 1000 грн, а всього 63 014,44 грн; у
решті вимог відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник,
посилаючись на порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування судом норм матеріального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, матеріали справи
повернути на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів приходить висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи заявлені
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що накази відповідача
про звільнення позивача з роботи
постановлені з порушенням норм
трудового законодавства та мають бути
визнані незаконними, у зв'язку з чим
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу, а також
моральна шкода, оскільки позивач
зазнав моральних страждань.

Проте погодитись у ухваленими у справі
судовими рішеннями не можна з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що позивач був
прийнятий на роботу в ДП
«Нафтогазобслуговування» HAK «Нафтогаз
України» з 25 червня 2007 року. Наказом по
підприємству від 20 травня 2010 року №125-к
позивача з 20 травня 2010 року було
переведено на посаду начальника
управління автопослуг та експлуатації
автотранспорту. 28 січня 2013 року позивач
подав заяву про звільнення. Відповідно
до наказу ДП «Нафтогазобслуговування»
HAK «Нафтогаз України» від 28 січня 2013
року №40-к ОСОБА_1. перебував у відпустці
з 01 лютого 2013 року по 14
лютого 2013 року. 13 лютого 2013 року позивач
подав директору ДП
«Нафтогазобслуговування» HAK «Нафтогаз
України» заяву з повідомленням про те,
що він відкликає свою заяву про
звільнення в останній день відпустки 14
лютого 2013 року. Наказом директора ДП
«Нафтогазобслуговування» HAK «Нафтогаз
України» від 14 лютого 2013 року №70-к
ОСОБА_1. було звільнено з роботи з 14
лютого 2013 року за власним бажанням
згідно зі ст.38 КЗпП України
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2013_10_15/pravo1
/KD0001.html?pravo=1>. В наказі зазначено, що
підставою для його видачі є заява
позивача від 28 січня 2013 року.

Відповідно до ст.38 КЗпП України
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2013_10_15/pravo1
/KD0001.html?pravo=1> працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. Якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України
від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів»
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS9201
1.html?pravo=1>роз'яснено, що працівник, який
попередив власника або уповноважений
ним орган про розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, якщо на його місце не
запрошена особа в порядку переведення
з іншого підприємства, установи,
організації (ч.4 ст. 24 КЗпП
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_118/ed_2013_10_15/pravo1
/KD0001.html?pravo=1>). Якщо після закінчення
строку попередження трудовий договір
не був розірваний і працівник не
наполягає на звільненні, дія трудового
договору вважається продовженою.

Розглядаючи позов ОСОБА_1. суди
керувалися тим, що звільнення
відбулося за ст. 38 КЗпП України, що
відповідає волі сторін.

Разом з цим, такий висновок зроблено
без урахування фактичних обставин, а
саме: з тексту заяви ОСОБА_1. про
звільнення не вбачається, що він
посилався на ст. 38 КЗпП України чи
вказував на звільнення за власним
бажанням, а лише зазначив дань бажаного
звільнення.

Крім того, сам ОСОБА_1. посилався на те,
що не зазначив підстав звільнення.

У запереченнях представник
відповідача зазначав, що адміністрація
підприємства погодилась на звільнення
ОСОБА_1. 14 лютого 2013 року, в останній
день відпустки, тоді як два тижні,
передбачені ч. 1 ст. 38 КЗпП України
закінчились 11 лютого 2013 року.

Суди не звернули уваги на вказані
обставини, не уточнили у сторін, які
правовідносини зі звільнення між ними
виникли та на якій підставі сторони
домовились про звільнення позивача.

При розгляді справ про звільнення ,
суди повинні мати на увазі, що чинним
КЗпП України окрім ст. 38 КЗпП України
існують і інші підстави, за яких
сторони, власник або уповноважений ним
орган та працівник можуть прийти до
згоди про звільнення, однак така згода
підпадає під дію п.1ч.1 ст. 36 КЗпП
України.

Однак ці обставини не були досліджені,
не враховано, положення п. 8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS9201
1.html?pravo=1>відповідно до якого при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника
(ст.38 КЗпП).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, в порушення
зазначених вище норм не з'ясував, чи не
запрошена на місце позивача інша особа,
якій відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Крім того, не перевірив доводів сторін,
не виконавши вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
суди не встановили фактичних обставин,
не визначились, які правовідносини
виникли між сторонами та яким законом
вони врегульовані.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення і правильного вирішення
справи, повністю не встановлені, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності його
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України с підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дочірнього
підприємства
«Нафтогазобслуговування»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 09 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня
2013 року скасувати, матеріали справи
направити на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:Є.П.
Євграфова І.М. Завгородня
Ю.Г.Іваненко О.М. Ситнік