Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/400/14Головуючий у 1-й
інстанції Лихосенко М.О.
Суддя-доповідач Гончар М.С.УХВАЛА
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: ОСОБА_4, про стягнення
аліментів у зв'язку з навчанням, -

ВСТАНОВИЛА:

20.09.2013 року ОСОБА_2, як повнолітній син,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
як батька, в якому просив стягнути з
відповідача на свою користь аліменти
на своє утримання на час навчання в
розмірі 500,0 грн. щомісяця до закінчення
ним навчання 30.07.2014р.

В обґрунтування свого позову позивач
зазначав, що шлюб між батьками
розірвано 26.10.1999 року. Відповідач на
користь матері ОСОБА_4, з якою він
(позивач) проживає, сплачував аліменти
на утримання його, як неповнолітнього
сина до 05.05.2012р. (до досягнення ним
повноліття). З 01.09.2010 року він (позивач)
навчається на денному відділенні
Запорізького гідроенергетичного
коледжу ЗДІА. Термін навчання до 30.07.2014
року. Він (позивач) проживає з матір`ю та
знаходиться у неї на утриманні, однак
мати на даний час не працює і має
скрутне матеріальне становище. Він
(позивач) також не працює і не має
джерел доходу, тому потребує
матеріальної допомоги на період
навчання. Розмір його стипендії
складає 550,0 грн щомісячно.Вважав, що
відповідач може надавати йому
матеріальну допомогу на період
навчання, оскільки інших утриманців не
має.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 листопада 2013 року
ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3
про стягнення аліментів на його
утримання, як на повнолітню дитину, що
продовжує навчання в розмірі 500,0 грн.,
щомісячно до 30.07.2014р. відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2
у своїй апеляційній скарзі просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким його
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі. При цьому, ОСОБА_2 додав до своєї
апеляційної скарги довідку про те, що
мати ОСОБА_4, з якою він мешкає, з 16.10.2013
року влаштувалась на роботу до
Поштамту - Центру поштового зв'язку № 1
КД УДППЗ «Укрпошта» на посаду
поштальону 3 кл. та отримує дохід.

Заслухавши позивача та третю особу, які
підтримали апеляційну скаргу,
відповідача, якій проти задоволення
апеляційної скарги заперечував у
повному обсязі з підстав, викладених у
письмових запереченнях (а.с. 56-57),
дослідивши зміст та доводи апеляційної
скарги і матеріали справи, суд
апеляційної інстанції прийшов до
переконання, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, як сина, до ОСОБА_3, як батька,
про стягнення аліментів на його
утримання, як на повнолітню дитину, що
продовжує навчання, з дати подачі
позову до суду (20.09.2013 року) і до
закінчення навчання - 30.07.2014 року, у
повному обсязі, виходив із вимог ст.ст.
182, 199-200 СК України та того, що ОСОБА_3 на
час ухвалення рішення судом першої
інстанції не може надавати своєму
повнолітньому сину матеріальну
допомогу на період навчання
останнього, в зв'язку з тяжким
матеріальним становищем в сім'ї та
відсутністю можливості надання такої
допомоги.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на
час ухвалення оскаржуємого рішення,
хоча й не має інших утриманців, але не
працює, зареєстрований разом із матір'ю
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9), яка тяжко
хворіє (на бронхіальну астму, ішемічну
хворобу серця, дифузний кардіосклероз,
серцеву недостатність, артеріальну
гіпертензію (довідка від 29.10.2013 року
а.с.23), перебуває також на обліку в КУ
"Запорізький протитуберкульозний
диспансер № 3" Запорізької обласної
ради та потребує постійного
стороннього догляду (довідка а.с.32),
відповідач утримується за рахунок
пенсії матері, яка становить 1 590,13 грн.
(а.с.30), та якої їм вдвох вистачає лише на
харчування та лікування.

В силу вимог ст. 199 СК України, якщо син
продовжує навчання і у зв'язку із цим
потребує матеріальної допомоги, батько
зобов'язаний його утримувати до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що він може надавати матеріальну
допомогу.

Проте, судом першої інстанції
встановлено, з чим погоджується
колегія суддів апеляційного суду, що
відповідач ОСОБА_3 на час ухвалення
оскаржуємого рішення при
вищевикладених обставинах не може
надавати матеріальної допомоги на
період навчання повнолітньому сину
ОСОБА_2, якій хоча й не працює, оскільки
навчається денно (а.с.29), але
безкоштовно, отримує стипендію
щомісяця 500,0 грн. (а.с.31), живе із матір'ю,
перебуває на утриманні останньої.

Мати позивача ОСОБА_4 влаштувалась на
роботу після ухвалення судом першої
інстанції оскаржуємого рішення - 16.10.2013
року (довідка надана апелянтом а.с.46), а
тому остання обставина не приймається
судом апеляційної інстанції до уваги
при перегляді справи в апеляційному
порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену ним у позові і яку він
вважає такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Так, в силу ст. 31 ЦПК України виключно
відповідач має право визнавати позов
повністю чи частково, або не визначати
останній взагалі протягом всього
розгляду справи у судах будь-яких
інстанцій.

Остаточною позицією відповідача
ОСОБА_3 у цій справі у суді першої
інстанції була позиція повного
невизнання позову позивача ОСОБА_2
(а.с.27-28), яка й була прийнята до уваги
судом першої інстанції при ухваленні
оскаржуємого рішення, та яку
відповідач підтримав у суді
апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд
розглядає справи на підставі доказів
сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
(ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

В обгрунтування тієї обставини, що
відповідач ОСОБА_3 не працює на час
ухвалення рішення судом першої
інстанції, останній надав суду для
огляду оригінал трудової книжки, у якій
відсутні відповідні записи про роботу
у досліджуємому періоді, що знайшло
своє підтвердження й при перегляді
справи в апеляційному порядку.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду жодних
належних, допустимих доказів у
спростування даного факту.

Також позивач ОСОБА_2 не звертався до
суду із клопотаннями про витребування
(забезпечення) таких доказів, якщо у
нього були труднощі в їх отриманні.

Рішення суду не може грунтуватись на
припущеннях.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_2 про те, що
судом першої інстанції при ухваленні
оскаржуємого рішення не враховано
надані суду медичні документи позивача
на підтвердження отримання останнім
травм внаслідок побиття 30.04.2013 року та
отримання у зв'язку із цим лікування та
реабілітації, то останні не
ґрунтуються на законі.

Оскільки, у цьому не має вини батька -
відповідача ОСОБА_3 І це вже не
аліментні відносини у зв'язку із
навчанням, а відносини щодо
відшкодування шкоди з винних осіб
внаслідок неправомірних дій останніх,
які підлягають вирішенню в іншій
справі (цивільній, кримінальній).

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно їх оцінив. Суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального та процесуального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

Крім того, суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуємого рішення
правильно вирішив питання про судові
витрати.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне роз'яснити
позивачеві ОСОБА_2, що у подальшому він
не позбавлений права звернення до суду
із вищезазначеним позовом до
відповідача ОСОБА_2 у разі зміни
матеріального або сімейного стану
відповідача тощо.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 19 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.