АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/6930/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дячков С. В. Доповідач - Григорченко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року м.
Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Максюти Ж.І.

при секретарі - Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 24 квітня
2014 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_2, Публічне
акціонерне товариство «Омега банк»,
Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк» про звернення стягнення
на предмет іпотеки,

встановив:

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися з
апеляційною скаргою на рішення
Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року, де
ставлять питання про його скасування,
посилаючись на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року позовні
вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволені, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 0310/0807/98-030 від
14.08.2007 року, яка станом на 20.10.2012 р.
становить 170704,73 грн. та складається з
заборгованості: за кредитом - 159 660,81
грн., по відсотках - 10 910,52 грн., штраф -
133,40 грн., звернено стягнення на предмет
іпотеки, квартиру АДРЕСА_1. Квартира
складається з 3 кімнат, житловою площею
52,2 кв. м, загальною площею квартири 81,4
кв. м, що належить ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого 14 грудня 1999 року
приватним нотаріусом
Дніпродзержинського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 і
зареєстрованого в реєстрі за № 2041,
зареєстроване Дніпродзержинським бюро
технічної інвентаризації 14.12.1999 р. в
книзі 110, номер запису 20582,
реєстраційний номер 19766119, та
підтверджується право власності
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно, виданим обласним
комунальним підприємством
«Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації» 01.08.2007 р. за № 15432035,
шляхом проведення прилюдних торгів
згідно Закону України «Про виконавче
провадження», за початковою ціною,
встановленою на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна,
визначеною на підставі оцінки
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності незалежним експертом на
стадії оцінки майна, під час проведення
виконавчих дій. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та
ПАТ «Дельта Банк», відповідно до
чинного законодавства України, був
укладений договір купівлі-продажу прав
вимоги за кредитними договорами.

В свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ
«Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був
укладений договір купівлі-продажу прав
вимоги за кредитними договорами.

Згідно вищезазначених угод (договорів)
відбулося відступлення права вимоги за
кредитним договором № 0310/0807/98-030 від
14.08.2007 року, що було укладено між АКБ
«ТАС-Комерцбанк» (ПАТ «Сведбанк»
виступає правонаступником ВАТ
«Сведбанк», яке в свою чергу виступає
правонаступником АКБ
«ТАС-Комерцбанк»), та ОСОБА_2, на користь
ПАТ «Альфа-Банк».

14 серпня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк»
та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №
0310/0807/98-030 з подальшими змінами та
доповненнями. Відповідно до умов
вищевказаного кредитного договору,
банк зобов'язується надати боржнику
кредити у сумі 30000,00 доларів США, а
боржник зобов'язується повернути
наданий кредит і сплатити проценти за
користування в сумі, строки та на
умовах, що передбачені кредитним
договором та додатком № 1 до нього -
графіком погашення кредиту.

Відповідно до листа № 13-210/7871-22612 від
07.12.2009 року Національного Банку України
операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до
пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю». Таким чином, операція з
надання банками кредитів в іноземній
валюті не потребує індивідуальної
ліцензії.

Банк свої зобов'язання за кредитним
договором виконав в повному обсязі,
надавши боржнику кредит у сумі 30000,00
доларів США.

В свою чергу, боржник неналежно виконує
взяті на себе зобов'язання, чим грубо
порушує істотні умови кредитного
договору в результаті чого станом на
20.10.2012 р. має прострочену
заборгованість: за кредитом - 19975,08
доларів США, що за курсом НБУ на дату
розрахунку складає 159660,81 грн., по
відсотках - 1365,01 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ на дату
розрахунку складає - 10910,52 грн., штраф -
16,69 доларів США., що по курсу НБУ на дату
розрахунку складає 133,40 грн.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язання за кредитним
договором 14.08.2007 року ВАТ «Сведбанк» та
ОСОБА_3 уклали іпотечний договір №
0310/0807/98-030-Z, відповідно якого останній
передав банку в іпотеку наступне майно,
а саме: квартиру № АДРЕСА_1. Квартира
посімейного заселення на першому
поверсі 5-поверхового будинку, що
складається з 3 кімнат, житловою площею
52,2 кв. м, загальною площею 81,4 кв. м.

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю
на підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого 14 грудня 1999 року
приватним нотаріусом
Дніпродзержинського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 і
зареєстрованого в реєстрі за № 2041.
Квартира зареєстрована за
відповідачем на праві приватної
власності в цілому (1/1 частка)
Дніпродзержинським бюро технічної
інвентаризації 14.12.1999 р. в книзі 110,
номер запису 20582, реєстраційний номер
19766119. Право власності відповідача на
квартиру підтверджується витягом з
реєстру прав власності на нерухоме
майно, виданим обласним комунальним
підприємством «Дніпродзержинське бюро
технічної інвентаризації» 01.08.2007 р. за
№15432035.

Відповідно до умов іпотечного
договору, а саме п. 12 іпотекодержатель
набуває право стягнення на предмет
іпотеки у будь-якому з наступних
випадків: у випадку невиконання
боржником основного зобов'язання; у
випадку невиконання або неналежного
виконання іпотекодавцем умов
іпотечного договору; у інших випадках,
передбачених законодавством.

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог щодо
звернення стягнення на предмет
іпотеки, оскільки відповідач не
виконує зобов'язання стосовно умов
повернення кредиту.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарг та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
ст. 514, 526, 554, 625, 626 ЦК України, ст.ст. 3, 12, 33,
Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10,
11, 57-60 ЦПК України, прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог банку,
звернувши стягнення на предмет
іпотеки.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі,
що кредитний договір суперечить Закону
України «Про захист прав споживача»,
зокрема кредитор не надав повну
інформацію щодо умов кредитування, не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду, оскільки відповідно до п.
9.1 кредитного договору від 14.08.2007 року
та п.п. 11.1, 11.13 договору про внесення
змін і доповнень від 13.02.2009 року,
позичальник підтвердив, що перед
укладенням кредитного договору Банк
надав йому в письмовій формі всю
інформацію про умови кредитування в
повному обсязі/т.1 а.с. 23, 36/.

Доводи апелянтів, що позивачем не
наданий належний розрахунок
заборгованості, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки в матеріалах справи містяться
розрахунки заборгованості та виписка з
особового рахунку ОСОБА_2 за період з
14.08.2007 року по 25.05.2012 року, які
підтверджують розмір заборгованості
/т. 1 а.с. 69-72, 144-149/. Будь-які докази, які б
спростовували розрахунок
заборгованості за кредитом та висновки
суду щодо розміру заборгованості, суду
не надано.

Посилання апелянтів на виписку ВАТ
«Сведбанк» щодо відсутності
простроченої заборгованості за
кредитним договором, не може бути
прийнято до уваги, оскільки відповідно
зазначеної виписки заборгованість за
кредитним договором на 20.03.2012 року в
валюті складає 20705,41 /т.1 а.с. 213/.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України
відповідач повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень ст. ст.
57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним
обставини.

Проте будь-які докази, які б
підтверджували погашення кредиту та
відсутність заборгованості, а також
позбавлення можливості погашати
кредит, суду не надані.

Допущені судом порушення норм
процесуального права, про які
зазначено в апеляційній скарзі, на
законність рішення суду не вплинули.

Посилання апелянта в апеляційному суді
на те, що набрав чинності Закон України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», тому не може бути примусово
стягнуте нерухоме житлове майно, яке є
предметом іпотеки, не може бути
підставою для скасування рішення суду,
з наступних підстав.

7 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобовязань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є обєктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(обєкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Отже, сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд і не міг його
застосувати, так як його не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки вони
зводяться до іншої оцінки фактичних
обставин справи, яка відрізняється від
зробленої судом першої інстанції
оцінки, і висновків суду не
спростовують.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду в оскаржуваній частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області від 24 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: