РІШЕННЯ

Іменем України

04 лютого 2014 року

м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької
області у складі: головуючого судді
Петренко Л.В., при секретарі Фещенко Д.А.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Токмак
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому просить стягнути з
відповідача на її користь 11989,50 гривень
боргу за договором позики та судовий
збір.

В обґрунтування позову позивач
зазначає, що 15.05.2012 року надала в борг
відповідача 1500 (одну тисячу п'ятсот)
доларів США. Про отримання вказаної
суми відповідач видав власноручно
складену розписку, в якій зобов'язався
повернути борг до 01.12.2012 року. В
порушення умов укладеного договору
позики до теперішнього часу відповідач
борг не повернув. Згідно даних,
розміщених на офіційному сайті
національного банку України, станом на
20.01.2014 року обмінний курс гривні до
долара США встановлено на рівні 799,3000
гривень за 100 доларів США, таким чином
сума боргу складає 11989,50 гривень і яку
позивач просить стягнути з
відповідача.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав з викладених
в позові підстав та просив його
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав,
просив в позові відмовити за
необґрунтованістю вимог.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 15.05.2012 року ОСОБА_2
позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі
1500 (одна тисяча п'ятсот) доларів США, які
він зобов'язувався повернути до 01
грудня 2012 року повністю, про що
власноручно написав розписку. До цього
часу відповідач борг не повернув.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем
позивачеві розписка у розумінні
Цивільного кодексу є договором позики.

В постанові Верховного Суду України
від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13,
зазначено, що письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України, рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до умов розписки відповідач
зобов'язався повернути гроші у строк до
01 грудня 2012 року, але свої зобов'язання
не виконав. До теперішнього часу
відповідач гроші не повернув. Відмова
відповідача виконати свої зобов'язання
за договором позики та повернути
позику добровільно змушує позивача
звернутися до суду з позовом про
примусове стягнення суми боргу.

Курс долара, встановлений НБУ станом на
20.01.2014 складає 799,3000 грн. за 100 доларів
США, таким чином, заборгованість
відповідача станом на 20.01.2014 року
складає 7,993 грн. х 1500 (доларів США) = 11 989,50
грн.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК
України).

Відповідно до положень ст. 545 ЦК
України, прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному розмірі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Посилання відповідача в запереченнях
на те, що факт передачі коштів позивачу
можуть підтверджуватися показаннями
свідків суд не бере до уваги, оскільки
зі змісту абзацу другого ч. 1 статті 218
ЦК України не може доводитися
свідченням свідків не лише заперечення
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин, а й
факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо (частина друга статті
937, частина третя статті 949 ЦК).

Посилання відповідача, на договір
оренди землі № 10 від 10 серпня 2007
року, який укладений між позивачем та
відповідачем, та на відсутність
письмових звернень та усних вимог від
ОСОБА_3 щодо повернення коштів, в
обґрунтування відсутності
заборгованості за розпискою, суд не
бере до уваги, оскільки з договору
оренди землі між сторонами виникли
інші правовідносини. Доказів того, що у
разі не сплати боргу за розпискою
заборгованість може вираховуватися з
орендної плати, відповідачем не надано.

Доводи відповідача про те, що розписка
є недійсною, суд також не бере до уваги,
оскільки у ст. 204 ЦК України
проголошується презумпція
правомірності правочину, а саме
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Так, наявність оригіналу розписки у
кредитора свідчить про існування не
виконаного зобов'язання (постанова
Верховного Суду України від 25 квітня 2012
р. у справі N 6-24цс12).

Позичальник свої зобов'язання не
виконав, борг не повернув, про що
свідчить наявний у позивача оригінал
розписки, який залучено до матеріалів
справи (а.с. 24).

Оскільки на день розгляду справи у суді
борг позивачу відповідачем у повному
розмірі не повернутий, він підлягає
стягненню з нього у судовому порядку.

На підставі вищенаведеного суд вважає,
що позовні вимоги є обґрунтованими та
доведеними належними доказами, а тому
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
усі понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Отже сума
сплаченого позивачем при подачі позову
судового збору в розмірі 243,60 грн.,
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 79, 88, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця с. Вишневе Токмацького
району Запорізької області, РНОКПП
НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4,
РНОКПП НОМЕР_2, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_2 борг в сумі 11989,50 грн.
(одинадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят
дев'ять гривень 50 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця с. Вишневе Токмацького
району Запорізької області, РНОКПП
НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4,
РНОКПП НОМЕР_2, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_2 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Токмацький районний суд Запорізької
області шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо воно
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя /підпис/

згідно з оригіналом

Суддя