УХВала

іМенем України

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, Управління служб у
справах дітей Харківської міської
ради, Головне управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області, про усунення
перешкод у користуванні власністю,
виселення, припинення державної
реєстрації, стягнення заборгованості;
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про зобов'язання укласти договір
дарування, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 13 серпня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Управління
служб у справах дітей Харківської
міської ради, Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, про усунення
перешкод у користуванні власністю,
виселення, припинення державної
реєстрації, стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
посилалась на те, що вона проживає у
квартирі АДРЕСА_1 разом із синами:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3. Також у зазначеній
квартирі зареєстрований та проживає
відповідач ОСОБА_4

Квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві
приватної власності, свідоцтво про
право власності вона отримала 16
березня 2006 року на підставі договору
про участь у будівництві від 03
листопада 2003 року № 1/20 та сплати повної
суми вартості квартири 02 листопада 2004
року.

У серпні 2004 року вона розлучилась зі
своїм чоловіком ОСОБА_7 - батьком її
старшого сина ОСОБА_8.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї з ОСОБА_4 народився
син ОСОБА_9.

Наприкінці 2007 року ОСОБА_4 переїхав
жити до неї, після чого вона погодилась
на його реєстрацію у своїй квартирі.

Проте сімейного життя у них не
склалося. ОСОБА_4 за використання
комунальних послуг не платить,
внаслідок чого утворився борг із
оплати комунальних послуг, зокрема
теплопостачання.

Вона, як власник житла, обмежена у
використанні власного житла внаслідок
протиправного перебування в її житлі
відповідача, який не є та не був членом
її сім'ї.

ОСОБА_4 заявив зустрічний позов до
ОСОБА_3 про зобов'язання укласти
договір дарування, посилаючись на те,
що вони з ОСОБА_3 мали близькі стосунки
з 2001 року, коли обидва перебували в
іншому шлюбі. Для спільного життя їм
було необхідне житло. Після того, як
ОСОБА_3 у 2004 році розлучилася зі своїм
чоловіком, вони за оголошенням знайшли
забудовника, який продавав квартири, що
здавалися у 2005 році, але за квартиру
потрібно було терміново сплатити
гроші.

ОСОБА_3 таких грошей не мала, тому
квартиру АДРЕСА_1 було придбано
повністю за його гроші, за його ж кошти
її було відремонтовано та доведено до
стану придатності для проживання, а
потім придбано меблі та обладнання.
Єдиною причиною, що квартиру було
зареєстровано як власність
відповідача було те, що на момент
придбання квартири він ще не розірвав
шлюб з дружиною.

При розлученні в 2008 році він усі свої
права на проживання 19 червня 2007 року за
договором дарування передав онукові.
Тому з 20 червня 2007 року до 25 листопада
2008 року, коли він був зареєстрований у
квартирі ОСОБА_3, він не мав іншого
місця проживання. Усвідомлюючи це,
ОСОБА_3 подала до Комінтернівської
районної ради заяву від 08 жовтня 2009
року про надання згоди на дарування
йому частки квартири АДРЕСА_1. У заяві
вона мотивувала своє прохання тим, що
ним витрачено більше засобів на
придбання зазначеної квартири. Але ж
після винесення районною радою
позитивного рішення вона не стала
робити подальших кроків щодо дарування
йому ј частини квартири, внаслідок чого
на сьогодні він ніякого іншого житла
немає.

Вважав, що рішення про надання згоди на
дарування йому ОСОБА_3 ј частини
квартири не втратило сили, ОСОБА_3 свою
заяву не відкликала.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 24 квітня
2014 року доповнено рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 14 квітня 2014 року та
резолютивну частину викладено в новій
редакції.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

У решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13 серпня 2014
року рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 14 квітня
2014 року в частині виселення ОСОБА_4
скасовано та в позові ОСОБА_3 про
виселення ОСОБА_4 відмовлено.

У іншій частині рішення за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 не оскаржувалося та
відповідно апеляційним судом не
переглядалося.

Додаткове рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 24 квітня
2014 року скасовано.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 16
березня 2006 року на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1, в
якій проживають сторони, а також їх
спільна дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
син ОСОБА_3 від першого шлюбу - ОСОБА_5,
1993 року народження.

У вказаній квартирі за заявою ОСОБА_3 в
червні 2007 року був зареєстрований
ОСОБА_4

Задовольняючи позов про виселення
ОСОБА_4, суд першої інстанції посилався
на те, що відповідно до ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб, до яких
згідно з ч. 2 ст. 3, ч. ч. 2, 3 ст. 21 СК
України, які визначають ознаки сім'ї, до
яких відповідач не належить.

Під час встановлення зазначених фактів
судом не були порушені норми
процесуального права, правильно
застосовані норми матеріального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
виселення ОСОБА_4 та відмовляючи в
позові ОСОБА_3 в цій частині з огляду на
те, що між сторонами на день вселення
відповідача до спірної квартири, яке
відбулося за заявою відповідача у
встановленому порядку і є ознакою їх
довірливих відносин, вже фактично
склалися сімейні відносини, а тому на
підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, яка
стосується не лише подружжя, а й осіб,
які перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, відповідач набув право
користування цим житлом відповідно до
закону, не врахував, що на час вселення
до квартири позивачки відповідач
перебував у зареєстрованому шлюбі з
іншою особою, що виключає оцінку
відносин сторін як фактичних шлюбних,
та, відповідно, вселення відповідача до
квартири позивачки як члена її сім'ї.

Оскільки апеляційний суд помилково
скасував рішення суду першої
інстанції; на порушення вимог ст. ст. 303,
316 ЦПК України не навів достатніх
мотивів, за якими він вважає
неправильними висновки цього суду,
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню із залишенням в силі
помилково скасованого рішення та
додаткового рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 13 серпня 2014 року скасувати,
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року та
додаткове рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 24 квітня
2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

Ю.Г.
Іваненко