У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості по аліментам,
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення,
за касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 01 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 12 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, в якому
просила стягнути з відповідача на її
користь заборгованість по аліментах на
утримання доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
нарахованих, але не виплачених, в
розмірі 15 727 грн 81 коп., неустойку (пеню)
у розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення в розмірі 111 502 грн 06 коп.,
витрати на правову допомогу в розмірі 3
000 грн та судовий збір в розмірі 280 грн 52
коп.

В обґрунтування позову ОСОБА_6
посилалася на те, що 09 березня 1999 року
Старобільським районним судом
Луганської області ухвалено рішення
про стягнення з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 аліменти в розмірі ј частини з
усіх видів заробітку на утримання
доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У відповідача утворилась
заборгованість в розмірі 15 727 грн 81 коп.,
яку в добровільному порядку він
відмовляється сплачувати.

Рішенням Старобільського районного
суду Луганської області від 01 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 12 вересня 2013 року, в задоволенні
позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_8 порушує питання про скасування
оскаржуваних рішень суду, із
ухваленням нового рішення про
задоволення позову, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням
Старобільського районного суду
Луганської області від 09 березня 1999
року з відповідача ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 стягнуто аліменти на
неповнолітню доньку ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини усіх
видів заробітку.

Згідно довідки відділу державної
виконавчої служби Старобільського
районного управління юстиції № 754/03-15/1
від 19 лютого 2013 року, загальна сума
заборгованості по сплаті аліментів,
станом на 24 квітня 2011 року складає 15 727
грн 81 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення заборгованості по
сплаті аліментів, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що нарахована сума заборгованості по
сплаті аліментів підлягає стягненню в
судовому порядку тільки у випадку її
виникнення на підставі добровільної
сплати аліментів відповідачем, а не в
результаті її виникнення після
примусового стягнення аліментів у
судовому порядку, оскільки в такому
разі аліменти стягуються в порядку
виконавчого провадження.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ повністю погоджується з такими
висновками суду першої та апеляційної
інстанцій, оскільки вони зроблені з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків суду в цій
частині не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення неустойки (пені) у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що позивач не довела наявність у
відповідача постійного джерела доходу,
заборгованість по сплаті аліментів,
які стягуються на підставі рішення
суду, виникла не з вини відповідача,
оскільки у нього тривалий час хворіла
мати та батько, від іншого шлюбу він має
дитину, яка також тривалий час хворіла,
а також він обліковується як фізична
особа-підприємець, знаходиться на
загальній системі оподаткування, однак
у 2012 році доходу не мав.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна, оскільки суди дійшли
цих висновків із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 191 СК України аліменти на
дитину присуджуються за рішенням суду
від дня пред'явлення позову.

Відповідно до ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» роз'яснено, що
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
посилалася на те, що відповідач сплачує
аліменти не регулярно та в неповному
обсязі, у зв'язку з чим, станом на 24
квітня 2011 року виникла заборгованість
по сплаті аліментів у розмірі 15 727 грн 81
коп., що підтверджується розрахунком
заборгованості по аліментах,
здійсненим державним виконавцем
(а.с.13-15).

Проводячи оцінку поданих сторонами
доказів, суд першої інстанції
зазначені обставини не врахував, не
навів мотивів, з яких вважав відсутніми
факти, якими обґрунтовувався позов, не
взяв до уваги, що у відповідача
обов'язок сплачувати аліменти виник з
моменту набуття рішенням про стягнення
аліментів законної сили, відповідач
був обізнаний про свій обов'язок
сплачувати аліменти та сплачував
аліменти не регулярно та в неповному
обсязі, державним виконавцем визначено
розмір заборгованості по сплаті
аліментів, та помилково вважав, що
обов'язок доведення обставин щодо
постійного джерела доходів
відповідача покладено на позивача, при
цьому не врахував, що підтвердженням
відсутності вини можуть бути лише такі
обставини, за яких заборгованість
утворилася з незалежних від платника
аліментів причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками.

При цьому, суд може зменшити розмір
неустойки з урахуванням матеріального
та сімейного стану платника аліментів.

Під час розгляду справи суд повинен
установити обставини, з якими закон
пов'язує звільнення від
відповідальності платника аліментів
за прострочення їх сплати або
зменшення розміру неустойки.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення неустойки (пені) у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення з тих підстав, що у
відповідача важке матеріальне
становище та у 2012 року він не отримував
прибутку, суд, в порушення вимог ст. ст.
60, 213, 214 ЦПК України, не врахував вказані
вище норми Сімейного кодексу України
та встановивши, що у відповідача
незадовільний матеріальний стан, не
взяв до уваги, що у такому випадку
платнику аліментів може бути зменшено
розмір неустойки, а не відмовлено у її
стягненні.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в
цій частині, у порушення вимог ст. ст.
303, 304 ЦПК України, у повному обсязі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретних
обставин та фактів, що спростовують
такі доводи, і помилково залишив
рішення суду першої інстанції в цій
частині без змін.

За таких обставин оскаржувані рішення
суду підлягають скасуванню в частині
позовних вимог про стягнення неустойки
(пені) у розмірі одного відсотка від
суми несплачених аліментів за кожен
день прострочення з передачею справи в
цій частині на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення суд першої та
апеляційної інстанцій ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, підстав для їх
скасування або зміни не встановлено.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення
Старобільського районного суду
Луганської області від 01 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 12 вересня 2013 року в частині
позовних вимог про стягнення неустойки
(пені) у розмірі одного відсотка від
суми несплачених аліментів за кожен
день прострочення скасувати, справу в
цій частині передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

В іншій частині Старобільського
районного суду Луганської області від
01 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 12 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.І. Наумчук

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

О. В. Кадєтова

Г.І. Мостова

Д. О. Остапчук