Справа № 646/5944/13-ц
№ производства 2/646/69/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2014 року Червонозаводський районний
суд міста Харкова у складі:

Головуючого - судді Журавель
В.А.

При секретарі - Бікасовій
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя,
усунення перешкод у користування
квартирою та вселення, за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа
ОСОБА_3, про визнання права власності та
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третя особа Служба у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
поновлення порушеного права та
визнання права власності на частину
квартири

в с т а н о в и в:

Позивач за основним позовом
ОСОБА_1 звернувся до суду, посилаючись
на те, що перебував у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, який було
розірвано 24 листопада 2012 року. Під час
шлюбу подружжям була набута
двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була
придбана позивачем на підставі
договору купівлі-продажу від 22 березня
2001 року. Враховуючи, що дружина та
чоловік мають рівні права на майно, яке
належить їм на праві спільної сумісної
власності, позивач просив поділити
вказане майно, виділити кожному із
сторін по 1/ 2 частині квартири АДРЕСА_1
та стягнути з відповідачки на його
користь понесені ним витрати по сплаті
судового збору в розмірі 3441 грн.

17 жовтня 2013 року позивач за основним
позовом ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги
та, крім розподілу спільного майна
подружжя, просив усунути перешкоди у
користуванні спірною квартирою та
вселити його в квартиру АДРЕСА_1,
оскільки відповідачка ОСОБА_2
перешкоджає йому в користуванні
квартирою та не допускає його до
власності.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду
із зустрічним позовом про визнання
права власності на половину спірної
квартири, посилаючись на те, що спірна
квартира була придбана на грошові
кошти, які вона позичала у свого брата
ОСОБА_4 До придбання спірної квартири
відповідач та їх з позивачем син ОСОБА_3
мали у власності однокімнатну
квартиру, яку вони разом із чоловіком
вирішити продати для того, щоб
поліпшити житлові умови. Отримані від
продажу однокімнатної квартири гроші
відповідачка повернула своєму братові.
Тому вважає, що спірна квартира була
придбана за її особисті кошти, у зв'язку
із чим вона не є спільною сумісною
власністю подружжя.

Третя особа ОСОБА_3 звернувся до суду із
самостійним позовом, в якому зазначив,
що разом із батьками проживав в
однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка
належала за правом власності йому та
його матері ОСОБА_2 У 2001 році батьки
вирішили цю квартиру продати та
придбати двокімнатну квартиру з метою
поліпшення житлових умов, на що батьком
ОСОБА_1 було отримано дозвіл від органу
опіки та піклування. Але при купівлі
двокімнатної квартири батьки в
порушення діючого законодавства
квартиру оформили на ОСОБА_1, чим
порушили права третьої особи, як
неповнолітньої на той час дитини. Крім
того, ОСОБА_3 зазначив, що грошові кошти
на придбання двокімнатної квартири
батьки зайняли у брата матері ОСОБА_4 , а
після продажу однокімнатної квартири
отримані гроші повернули ОСОБА_4 Також
ОСОБА_3 зазначив, що його батько обіцяв
оформити частину квартири на нього, але
свої обіцянки не виконав, а після того,
як відносини між батьками погіршилися
і вони розірвали шлюб, йому стало
відомо, що батько звернувся із позовом
про розподіл спірної квартири без його
участі. У зв'язку із чим ОСОБА_3 просив
визнати за ним право власності на 1/ 2
частину квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач за
основним позовом ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_5 повністю
підтримали заявлені позовні вимоги,
проти позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3
заперечували, оскільки спірна квартира
є спільним майном подружжя, яке було
придбано під час шлюбу. Однокімнатна
квартира, яка перебувала у власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, була продана вже
після придбання спірної квартири, тому
посилання відповідача та третьої особи
на те, що спірна квартира була придбана
за їх особисті кошти є безпідставними,
оскільки не ґрунтуються на законі.
Також позивач пояснив, що з 08 квітня 2013
року не має доступу до квартири, тому що
відповідач змінила замки на вхідних
дверях. Крім того, в квартирі
залишилися його речі, які він до цього
часу не може забрати.

Відповідач за основним позовом -
позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
заявлені нею та ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримала, проти задоволення
основного позову заперечувала та
пояснила, що позивач створив нову сім»ю
і натепер проживає з іншою жінкою, тому
спірною квартирою не цікавиться і в
квартиру не приходить. Також
відповідач наполягала, що спірна
квартира не є спільним майном подружжя,
оскільки була придбана на її особисті
кошти, тому що вона та її син були
власниками однокімнатної квартири.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_6 проти основного позову
заперечували, заявлені позовні вимоги
та позов ОСОБА_2 просили задовольнити,
оскільки ОСОБА_3 був власником 1/ 2
частини однокімнатної квартири, яка
була продана його батьками. Однак, не
дивлячись на рішення органу опіки та
піклування, ОСОБА_1 оформив спірну
квартиру тільки на себе, чим порушив
права ОСОБА_3, як неповнолітньої на той
час особи.

Представник третьої особи - Служби у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради в судове засідання не
з»явився, надав судові заяву про
розгляд справи за його відсутності,
рішення покладав на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
свідків, перевіривши матеріали справи,
вважає позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими,
що підлягають частковому задоволенню,
позов ОСОБА_2 таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 03 червня 1989
року до 24 листопада 2012 року / а. с. 39-40/.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 / а. с. 36/.

На підставі свідоцтва про право
власності на житло від 20 березня 1998
року, виданого ВП ПАТ «Турбоатом» за р.
№ 1083 ОСОБА_2 та неповнолітньому ОСОБА_3
на праві власності належала
однокімнатна квартира АДРЕСА_2, проти
чого не заперечували сторони в
судовому засіданні / а. с. 40/.

Відповідно до ст. 177 ч. 2, 4 СК України
батьки малолітньої дитини не мають
права без дозволу органу опіки та
піклування вчиняти такі правочини щодо
їх майнових прав : укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню та/ або державній
реєстрації, в тому числі договори щодо
поділу або обміну житлового будинку,
квартири. Дозвіл органу опіки та
піклування на вчинення правочинів щодо
нерухомого майна дитини надається у
разі гарантування збереження її права
на житло.

При розгляді цього спору судом
встановлено, що з метою поліпшення
житлових умов подружжям ОСОБА_3 було
прийнято рішення щодо продажу
однокімнатної квартири та придбання
двокімнатної квартири, оскільки цього
потребували в тому числі і
неповнолітнього ОСОБА_3.

Як вбачаться з рішення виконавчого
комітету Червонозаводської районної
ради в м. Харкові № 121/7 від 24 травня 2001
року до виконкому звернувся ОСОБА_1 з
проханням дати згоду від імені
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на оформлення договору
купівлі-продажу його частини
приватизованої однокімнатної
квартири АДРЕСА_2 у зв'язку із купівлею
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з метою
покращення житлових умов. У зв'язку із
чим виконком прийняв рішення надати
згоду ОСОБА_1 від імені
неповнолітнього ОСОБА_3 на оформлення
договору купівлі-продажу його частини
приватизованої однокімнатної квартири
АДРЕСА_2. Договір від імені
неповнолітнього ОСОБА_3 підписати його
батькові ОСОБА_1 та одержати 1 / 2
частину належних дитині грошей від
продажу квартири / а. с. 44/.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири, укладеного 09 серпня 2001 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, який діяв від імені
свого неповнолітнього сина ОСОБА_3,
продали квартиру АДРЕСА_2 . Грошові
кошти в розмірі 9000 грн. ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 для сина ОСОБА_3 одержали від
покупця квартири ще до підписання
договору. Вказаний договір підписано
продавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а також
покупцем ОСОБА_7 та посвідчено
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_8 /
а. с. 43/.

Таким чином, ОСОБА_1 зі згоди органу
опіки та піклування уклав договір
купівлі продажу, за яким продав належну
його неповнолітньому синові ОСОБА_3 1/ 2
частину квартири АДРЕСА_2, власником
якої він був, та отримав від продажу
грошові кошти.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 СК України при
вчиненні одним з батьків правочинів
щодо майна малолітньої дитини
вважається, що він діє за згодою
другого з батьків.

Тобто після продажу належної
неповнолітньому ОСОБА_3 частини
квартири, його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2
за отримані від продажу грошові кошти
повинні були купити йому інше житло,
однак таких дій не здійснили. В
судовому засіданні позивач ОСОБА_1
пояснив, що отримані ним в результаті
укладання договору купівлі-продажу
грошові він передав ОСОБА_2, яка
витратила їх на особисті потреби. Однак
в судовому засіданні ці пояснення
позивача не знайшли свого
підтвердження.

Як вбачається з рішення виконкому
Червонозаводської районної ради м.
Харкова ОСОБА_1 звернувся до виконкому
з заявою про надання дозволу на продаж
належної синові частини квартири з
метою купівлі двокімнатної квартири
АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири 22 березня 2001 року ОСОБА_9
продав, а ОСОБА_1 купив двокімнатну
квартируАДРЕСА_1 за 6500 грн. Вказаний
договір підписано продавцем та
покупцем та посвідчено приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 за р. № 5222
/ а. с. 42/.

Тобто, позивач ОСОБА_1 придбав спірну
квартиру ще до отримання ним згоди
органу опіки та піклування на продаж
належної його синові частини
однокімнатної квартири. Але після
винесення виконкомом рішення щодо
надання згоди на продаж частини
однокімнатної квартири у зв'язку із
купівлею двокімнатною квартири та
після укладання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, ні
ОСОБА_1, отримавши кошти, належні ОСОБА_3
від продажу частини квартири, ні
ОСОБА_2 не оформили право власності їх
неповнолітнього сина на частину
придбаної двокімнатної квартири, чим
порушили право неповнолітнього ОСОБА_3
на майно.

У зв'язку із чим суд приходить до
висновку, що ОСОБА_3 має право на
частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання щодо визначення
розміру його частки, суд приймає до
уваги, що ОСОБА_3 мав у власності 1/ 2
частину квартири АДРЕСА_2 загальною
площею 36,5 кв. м., тобто його частина
складала близько 18 кв. м., загальна
площа квартири АДРЕСА_1 складає 48,5 кв.
м., 1/ 3 частина від площі квартири
складає близько 16, 3 кв. м., тому суд
вважає за можливе визнати за ОСОБА_3
право власності на 1/ 3 частину спірної
квартири.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини / навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо/ самостійного заробітку / доходу/.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 була
придбана під час шлюбу, суд вважає, що 2/3
частини вказаної квартири є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України
дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності ,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частина 1 ст. 70 СК України передбачає, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

У зв'язку із чим суд приходить до
висновку, що сторони мають рівні права
на володіння спільним майном, яке було
придбано ними в період перебування у
шлюбу, тобто кожний з них має право на 1 /
3 частину квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_11 ОСОБА_12, ОСОБА_13.ОСОБА_15.,
ОСОБА_14 пояснили судові, що 08 березня 2001
року сім»я ОСОБА_11 зайняла подружжю
ОСОБА_3 6500 грн. на придбання квартири
АДРЕСА_1, які були ними повернуті восени
2001 року після продажу квартири АДРЕСА_2

Відповідно до ст. 44 ч. 1 п. 2 ЦК
України ( в редакції 1963 року), який діяв
у 2001 році, правочини громадян між собою
на суму більше, ніж сто рублів, повинні
укладатися в письмовій формі.

Статтею 46 ЦК України ( в редакції 1963
року) передбачено, що недодержання
простої письмової форми, яка
вимагається законом, позбавляє сторони
права, у разі спору, посилатися в
підтвердження правочину на показання
свідків, а у випадках, прямо вказаних в
законі, тягне за собою недійсність
правочину з наслідками, які
передбачені частиною 2 статті 48 цього
Кодексу.

Таким чином, факт укладання договору
позики відповідно до діючого на той час
законодавства має бути підтверджений
письмовими доказами, а саме розпискою
щодо отримання грошових коштів.

Частина 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦК України
передбачають, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім обставин, які не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, суд не може
прийняти у якості належних доказів
показання вищезазначених свідків щодо
укладання подружжям ОСОБА_3 договору
позики з метою придбання спірної
квартири та подальшого повернення
боргу за рахунок продажу належної
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири.

Тому суд приходить до висновку, що
ОСОБА_2 не доведено, що квартира АДРЕСА_1
була придбана за кошти, які належали їй
особисто від продажу квартири АДРЕСА_2,
тому її вимоги щодо визнання за нею
права особистої власності на 1/ 2
частину квартири АДРЕСА_1 задоволенню
не підлягають.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений в його
здійсненні.

В судовому засіданні встановлено,
що відповідачкою ОСОБА_2 порушується
право позивача на користування
належною йому частиною квартири,
оскільки ОСОБА_1 не має доступу до
квартири, що підтвердила в судовому
засіданні ОСОБА_2 Тому суд вважає за
необхідне усунути перешкоди у
користуванні позивачем спірною
квартирою та вселити ОСОБА_1 до
квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи, що позивачу та
відповідачу внаслідок розподілу майна
виділяються його частки, кожний з них
зобов'язаний до сплати судового збору.
Виходячи з вартості спірного майна,
визначеного позивачем, а саме 350 280 грн.,
позивачу та відповідачу виділяється
майна кожному на 116 760 грн., тобто кожний
повинен сплатити судовий збір в
розмірі 1167 грн. 60 коп. Тому зайве
сплачений позивачем судовий збір в
розмірі 2273 грн. 40 коп. підлягає
поверненню позивачу ОСОБА_1, а з
відповідача ОСОБА_2 підлягає
достягнути судовий збір в розмірі 367
грн. 60 коп.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. ст. 57, 60-61, 70-71, 173, 177 СК
України , ст. ст. 317, 319, 321, 386 ЦК України,
суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільного майна
подружжя визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про
визнання за нею права особистої
власності на 1 / 2 частину квартири
АДРЕСА_1 відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_2 судового збору в
розмірі 3441 грн. відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через районний суд протягом 10 днів з
дня його проголошення шляхом подання
апеляційної скарги.

Суддя
В.А.Журавель