Ухвала іменем україни 03 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод
у володінні, користуванні та
розпорядженні майном шляхом виселення
із квартири; за зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права на
проживання в квартирі, визнання права
власності на квартиру, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, визнання недійсним договору
позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Димитровського міського суду
Донецької області від 19 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 08 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення
перешкод у володінні, користуванні та
розпорядженні майном шляхом виселення
із квартири. На обґрунтування вимог
зазначила, що на підставі договору
купівлі-продажу від 05 квітня 2011 року
вона є власником квартири АДРЕСА_1, яку
придбала у відповідачки. Дотепер
відповідачка проживає в зазначеній
квартирі і перешкоджає їй в
користуванні і розпорядженні нею.
Оскільки в добровільному порядку
відповідачка виселитися не бажає, чим
порушує її, як власника, права, позивач
на підставі ст. ст. 116, 155 ЖК України, ст.
ст. 386, 391 ЦК України просить суд усунути
перешкоди у розпорядженні та
користуванні квартирою шляхом
виселення відповідача із спірної
квартири.

У червні 2013 року
ОСОБА_5, не визнаючи пред'явленого до
неї позову, звернулася до ОСОБА_4 із
зустрічною позовною заявою.

В обґрунтування позову
зазначила, що в 2011 році з метою розвитку
своєї підприємницької діяльності вона
звернулася до Кредитно-депозитного
центру «Професіонал» (далі - КДЦ
«Професіонал») для отримання позики. 05
квітня 2011 року на погоджених умовах за
договором позики вона отримала від
відповідачки ОСОБА_4, яку вважала
представником КДЦ «Професіонал»,
грошові кошти у розмірі 45 000 грн, на які
мали нараховуватись відсотки за
користування позикою в розмірі 50 % за
час користування, а самі зобов'язання,
як вона зрозуміла, повинні були бути
забезпечені заставою - належною їй на
праві приватної власності квартирою
АДРЕСА_1. Уклавши в нотаріуса договір,
який, як потім з'ясувалося, був
договором купівлі-продажу, вона в той
же день надала ОСОБА_4 розписку про
отримання, від неї 72 000 грн, які 05 жовтня
2011 року повернула. У той же час був
підписаний ще один договір позики від
05 жовтня 2011 року, кошти за яким вона не
отримувала та який був підписаний нею
під впливом обману.

Вказуючи на те, що
наміру відчужувати свою квартиру вона
не мала, що підписуючи договір
купівлі-продажу квартири, вважала, що
підписує договір застави, просила суд
на підставі п. 3 ст. 203, 215, 255, 319 ЦК України
визнати договір купівлі-продажу від 05
квітня 2011 року недійсним, визнати за
нею право власності на квартиру
АДРЕСА_1; визнати за нею право
проживання у цій квартирі. Окрім того
просила суд з цієї ж підстави визнати
недійсним і договір позики від 05 жовтня
2011 року, укладений між нею та ОСОБА_4

В подальшому ОСОБА_5
свої зустрічні вимоги уточнила,
доповнивши їх іншою правовою підставою
для визнання договорів недійсними,
передбаченою ст. 225 ЦК України,
вказавши, що вона як особа, яка страждає
на психічне захворювання і з цього
приводу перебуває на обліку у
лікаря-психіатра, в момент підписання
договорів не усвідомлювала значення
своїх дій, чим скористалася позивачка,
ввівши її в оману щодо правової природи
підписаних нею договорів, та просила
суд повністю задовольнити її вимоги, а
в задоволенні вимог позивача
відмовити.

Рішенням
Димитровського міського суду
Донецької області від 19 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 08 травня 2014 року, позовні вимоги
ОСОБА_4 задоволено. Виселено ОСОБА_5 із
квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі
ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу передати на
новий судовий розгляд, обґрунтовуючи
свої вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, керуючись
положеннями ст. ст. 317, 391 ЦК України,
виходив із того, що спірна квартира
належить на праві приватної власності
позивачу на підставі договору
купівлі-продажу, а оскільки у вказаній
квартирі зареєстрована та проживає
відповідач, чим порушено права нового
власника квартири, у суду є підстави
для виселення останньої.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних
позовних вимог, суди виходили з того, що
позивач ОСОБА_5 не довела суду
наявність підстав щодо укладення нею
оспорюваних правочинів під впливом
обману, а також не надала суду доказів
на підтвердження того, що на момент
укладення договорів вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Такі висновки є правильними та
відповідають матеріалам справи з
огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 05 квітня 2011 року між нею та
ОСОБА_5, є власником квартири АДРЕСА_1 (а.
с. 5-12, т. 1).

Крім того, 05 жовтня 2011 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 було укладено договори
позики, відповідно до умов яких остання
отримала кошти у розмірі 72 000 грн
строком до 05 квітня 2012 року (а. с. 40-41, 43-44
т. 1), а також розписка, якою ОСОБА_5
засвідчила отримання вказаних коштів
(а. с. 42, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 свої зобов'язання за договором
позики виконала, позику повернула в
повному обсязі, про що свідчать
відповідні розписки (а. с. 45, 46, 47, 48, 49, 50).

Уточнивши позовні вимоги, позивач
ОСОБА_5 як на підставу задоволення
позову посилалася на положення ст. ст.
203, 215, 225 ЦК України та просила суд
признати у справі судово-психіатричну
експертизу, на вирішення якої
поставити питання про те, чи могла вона
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними у момент підписання нею
оспорюваних договорів купівлі-продажу
та позики.

Ухвалою Димитровського міського суду
Донецької області від 31 жовтня 2013 року
клопотання було задоволено та
призначено у справі
судово-психіатричну експертизу.

Однак судово-психіатричну експертизу
не було проведено, у зв'язку з тим, що
позивач ОСОБА_5 не сплатила за її
проведення.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 35 постанови від 07 лютого 2014
року № 5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав», задовольняючи позов про
захист права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
суд має право як заборонити
відповідачу вчиняти певні дії, так і
зобов'язати відповідача усунути
наслідки порушення права позивача.

За таких обставин суд першої інстанції,
з висновком якого погодився і
апеляційний суд, дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
задоволення позову ОСОБА_4 та про
відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_4 набула
права власності на спірну квартиру на
законних підставах, доказів, які б
свідчили про наявність підстав для
спростування вказаного, суду не надано.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що судами при
вирішенні спору допущено порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення.

Доводи касаційної
скарги висновків суду першої
інстанції, з якими погодився і
апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК
України визначено, що суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно
та всебічно з'ясовано дійсні обставини
справи, надано належну оцінку зібраним
у ній доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржувані
рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення
Димитровського міського суду
Донецької області від 19 березня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 08 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська