У х в а л а

іменем україни

29 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі

головуючого: Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за скаргою ОСОБА_3 на
бездіяльність державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Печерського районного управління
юстиції у м. Києві, заінтересована
особа - ОСОБА_4, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного
суду м. Києва від 31 травня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду зі скаргою, в якій просив визнати
неправомірною бездіяльність старшого
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби (далі -
ВДВС) Печерського районного управління
юстиції у м. Києві Власюк С.В. та
зобов'язати її вчинити заходи для
своєчасного та повного виконання
рішення суду. Вимоги мотивував тим, що
заочним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 15 травня
2012 року задоволено частково його
позов до ОСОБА_4 про відшкодування
майнової та моральної шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки. 4 липня
2012 року на підставі вказаного рішення
суду було видано виконавчий лист.
Постановою старшого державного
виконавця ВДВС Печерського районного
управління юстиції у м. Києві від 10
вересня 2012 року відкрито відповідне
виконавче провадження. У встановлений
законом строк державним виконавцем не
було вчинено необхідних та
передбачених законом дій, направлених
на примусове виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 31 травня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
24 жовтня 2013 року, у задоволенні скарги
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить вказані
ухвали суду першої та апеляційної
інстанції скасувати та постановити
нову ухвалу, якою його скаргу
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що державним виконавцем вживалися
заходи щодо виконання рішення суду в
строки і в межах повноважень,
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження».

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Судом встановлено, що заочним рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
15 травня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про відшкодування майнової та
моральної шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 1 197 грн 77 коп. на відшкодування
майнової шкоди та 500 грн на
відшкодування моральної шкоди.

4 липня 2012 року на підставі вказаного
рішення суду було видано виконавчий
лист.

Постановою старшого державного
виконавця ВДВС Печерського районного
управління юстиції у м. Києві Власюк
С.В. від 10 вересня 2012 року
відкрито виконавче провадження.

14 листопада 2012 року державним
виконавцем ВДВС Печерського районного
управління юстиції у м. Києві
направлено запит до державної
податкової служби України щодо
виявлення джерел доходу боржника.

14 березня 2013 року державним виконавцем
здійснено вихід за адресою
місцезнаходження боржника ОСОБА_4:
АДРЕСА_1, за наслідками якого оформлено
відповідний акт, у якому зазначено, що
боржника та його майна не виявлено.

29 квітня 2013 року державним виконавцем
ВДВС Печерського районного управління
юстиції у м. Києві винесено постанову
про закінчення виконавчого
провадження у зв'язку з невиявленням в
ході виконавчих дій майна боржника, на
яке може бути звернуто стягнення, та
направлено виконавчий документ до ВДВС
Вишгородського районного управління
юстиції у Київській області для
виконання за місцем роботи боржника.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд. Виконання судового
рішення є складовою частиною судового
розгляду.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Заходами примусового виконання рішень
є звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням (ст. 32
вказаного Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження (ч. 2 ст. 30
Закону України «Про виконавче
провадження).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець з метою захисту
інтересів стягувача може самостійно
одержувати безоплатно від органів,
установ, організацій, посадових осіб,
сторін та учасників виконавчого
провадження необхідні для проведення
виконавчих дій пояснення, довідки та
іншу інформацію, у тому числі
конфіденційну.

Пославшись на відсутність у матеріалах
виконавчого провадження
ідентифікаційного номеру боржника,
суди не врахували, що у разі
незазначення індивідуального
ідентифікаційного номера
(реєстраційного номера облікової
картки платника податків) у рішенні
суду, судовому наказі, згідно із п. 3 ч. 3
ст. 11 Закону України "Про виконавче
провадження", державний виконавець
може самостійно звернутися до
відповідного державного органу
державної податкової служби із запитом
про витребування довідки про
індивідуальний ідентифікаційний номер
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків) боржника.

Відтак відсутність у матеріалах
виконавчого провадження
ідентифікаційного номеру боржника не
позбавляло можливості державного
виконавця отримати необхідну
інформацію, у тому числі і щодо
наявності у боржника майна на праві
власності, що судами враховано не було.

Відмовляючи у задоволенні скарги на
постанову державного виконавця, суди
на зазначені вимоги закону уваги не
звернули та не врахували, що державним
виконавцем взагалі не було вчинено
належних дій для встановлення майна
боржника. Крім того, пославшись на акт
державного виконавця від 14 березня 2013
року (а.с. 173), суди не врахували, що
відсутність боржника за адресою його
проживання під час візиту державного
виконавця не свідчить про відсутність
за цією адресою належного йому майна.
Повторного візиту до боржника з метою
перевірити наявність його майна не
здійснено.

За таких обставин судові ухвали не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Печерського районного суду м.
Києва від 31 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді:Д.Д. Луспеник Б.І.
Гулько С.Ф. ХоптаМ.Є. Червинська

В.А. Черненко