Справа № 0912/1483/12
Провадження № 22-ц/779/122/2014
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Вакарук В.М.,
Проскурніцького П.І.,

секретаря Вилки І.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, їх представника
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідачів
приватний нотаріус Рогатинського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
визнання права власності на 1/2 частину
домоволодіння та зміну черговості
отримання права на спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Рогатинського районного суду
від 27 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом до
відповідачів, мотивуючи вимоги тим, що
з весни 2002 року вона та спадкодавець
ОСОБА_10 почали проживати разом однією
сім'єю як чоловік та жінка без
реєстрації шлюбу, мали близькі
стосунки, вели спільне господарство та
побут, піклувалися один про одного,
покращували умови свого проживання. За
час проживання однією сім'єю ними було
набуто домоволодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, право власності на
яке згідно свідоцтва про право
власності від 4 серпня 2004 року
оформлено на ОСОБА_10. Після смерті
ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась
спадщина. Спадкоємцями першої черги є
відповідачі по справі - двоє синів:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також батьки
спадкодавця: ОСОБА_7 та ОСОБА_11 З 2005 року
ОСОБА_10 тяжко хворів, був визнаний
інвалідом другої групи, потребував
особливого догляду, дієтичного
харчування, медикаментозного
лікування. Перебуваючи у безпорадному
стані, допомогу ОСОБА_10 надавала лише
вона, оскільки відповідачі жодної
допомоги останньому не надавали.
Посилаючись на наведене, просила:
встановити факт проживання однією
сім'єю її із ОСОБА_10 без реєстрації
шлюбу понад п'ять років, з 11 травня 2002
року до ІНФОРМАЦІЯ_3; визнати за нею в
порядку ст.74 Сімейного кодексу України
право власності на 1/2 частину
домоволодіння, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_1; надати їй, як
спадкоємцю четвертої черги, на
підставі ст.1259 ЦК України право на
спадкування із спадкоємцями першої
черги - відповідачами по справі.

Ухвалою місцевого суду від 30
вересня 2013 року проведено заміну
відповідача по справі ОСОБА_11 на її
правонаступників: ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Рішенням Рогатинського районного
суду від 27 листопада 2013 року позовні
вимоги задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2, без реєстрації шлюбу з 11
травня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу, в якій посилається
на те, що рішення суду в частині відмови
у позовній вимозі про визнання за нею
права власності на 1/2 частину
домоволодіння, що знаходиться по
АДРЕСА_1, прийнято з порушенням вимог
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд
прийшов до хибного висновку, що спірне
домоволодіння створювалось
спадкодавцем ОСОБА_10 на протязі квітня
1991 - травня 2004 років, а позивач почала
проживати з померлим однією сім'єю як
чоловік та жінка без шлюбу лише з
травня 2002 року, а тому спірне
домоволодіння не може вважатись таким,
що набуте ними за час спільного
проживання та не може належати їм на
праві спільної сумісної власності.
Такий висновок, на думку апелянта, є
неправильним, оскільки з 1998 по 2002 роки
будівництво будинку зовсім не велось,
що було підтверджено свідками в
судових засіданнях як зі сторони
позивача, так і зі сторони
відповідачів. Саме вона була
ініціатором добудови спірного
домоволодіння, оскільки з померлим
ОСОБА_10 вони проживали в
Івано-Франківську у квартирі, яку
винаймали. За два роки, з весни 2002 року
по 17 червня 2004 року (акт про закінчення
забудови) були виконані будівельні
роботи по газифікації будинку,
водопостачанню, встановленню водяного
опалення, електропостачанню, що є
основними вимогами для введення
будинку в експлуатацію. Дані обставини
підтверджуються письмовими доказами,
що є в матеріалах справи, зокрема:
довідкою про те, що до будинку був
підведений газ в 2003 році; договір про
надання послуг з газопостачання від
13.10.2003 року, а також показаннями
свідків. Після оформлення права
власності впродовж 8-ми років
домоволодіння постійно покращувалось:
були замінені вікна на
металопластикові, вхідні двері, в
кімнатах була покладена підлога, була
встановлена металева огорожа, зроблено
зовнішню штукатурку, замінено паровий
котел, проведено внутрішні
оздоблювальні роботи. Вартість усіх
перелічених робіт в кілька раз
перевищує вартість тих будівельних
матеріалів, що були використані для
будівництва будинку до 2002 року. В силу
законодавства, ОСОБА_10 набув право
власності на домоволодіння 04.08.2004 року -
з дати отримання свідоцтва про право
власності на будинок, тобто в той час,
коли вже два роки проживав із апелянтом
однією сім'єю. Зважаючи на вимоги ст.74
СК України, спірне домоволодіння було
спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_10, оскільки було набуте ними під
час їхнього проживання однією сім'єю.
Крім того, згідно статті 62 СК України,
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином впродовж 2004-2012 років
домоволодіння постійно покращувалось,
його інвентарна (не говорячи про
ринкову) вартість збільшилась на 262272
грн. Дана обставина підтверджується
також показаннями свідків. Проте судом
не враховано вказаних вимог чинного
законодавства, дано невірну оцінку
обставинам, що стосуються моменту
набуття ОСОБА_10 права власності на
спірне майно. Суд не врахував, що на
момент виникнення сімейних відносин
між позивачем та спадкодавцем ОСОБА_10,
останній був власником тільки
будівельних матеріалів, а не речі -
житлового будинку - в розумінні статті
331 ЦК України, що призвело до прийняття
судом незаконного рішення. З цих
підстав апелянт просила рішення суду
скасувати в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на 1/2 частину
домоволодіння та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримали з наведених у ній мотивів та
просили скаргу задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх
представник ОСОБА_6 заперечили проти
задоволення апеляційної скарги в
зв'язку з безпідставністю, просили
скаргу відхилити, оскільки рішення
суду є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на 1/2 частину
домоволодіння, ухваливши в цій частині
нове рішення про задоволення позовних
вимог в цій частині. Отже, саме в цій
частині рішення суду підлягає
перевірці та перегляду. Із апеляційної
скарги вбачається, що в іншій частині -
відмови в позовній вимозі про зміну
черговості одержання права на
спадкування разом із спадкоємцями
першої черги на підставі ч.2 ст.1259 ЦК
України - апелянт погоджується із
рішенням суду, а тому в цій частині
рішення перегляду не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3
помер ОСОБА_10, що підтверджується
свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1,
виданим відділом державної реєстрації
актів цивільного стану Рогатинського
районного управління юстиції
Івано-Франківської області (а.с.7).

Після його смерті відкрилася спадщина
на належне йому майно, в тому числі на
спірне домоволодіння, яке знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. Спадкодавець
ОСОБА_10 заповіту на своє майно не
складав.

На час відкриття спадщини спадкоємцями
за законом в першу чергу були двоє його
синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також батьки
спадкодавця: ОСОБА_4 та ОСОБА_11 -
відповідачі по справі, які звернулись
до нотаріуса із заявами про прийняття
спадщини.

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із
вимогою про встановлення факту
проживання однією сім'єю із
спадкодавцем ОСОБА_10 без реєстрації
шлюбу понад п'ять років, а саме: з 11
травня 2002 року до часу відкриття
спадщини, та визнання права власності
на домоволодіння (житловий будинок,
літня кухня та стайня), що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, в порядку ст.74 СК
України.

Судом визнано факт спільного
проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з
померлим ОСОБА_10 без реєстрації шлюбу з
11 травня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Також судом встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого Рогатинською
міською радою Івано-Франківської
області від 04 серпня 2004 року,
зазначене домоволодіння належить на
праві приватної власності ОСОБА_10.

Згідно акту №34 від 17 червня 2004 року про
закінчення забудови індивідуальної
садиби ОСОБА_10 комісією встановлено, що
забудова присадибної ділянки, яка
розташована в м. Рогатині по вул.
Відродження була розпочата в квітні 1991
року і закінчена в травні 2004 року.

Судом також встановлено, що позивач
ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала, що
на початок 2002 року спірне
домоволодіння фактично було збудоване,
однак за час спільного проживання із
померлим ОСОБА_10 ними було покращено
умови проживання: проведено до будинку
водопостачання, придбано лічильник та
підключено газ до будинку, замінено
вікна, двері, в деяких кімнатах
поставлена підлога, збудовано огорожу
та проведені деякі інші будівельні
роботи.

Дані обставини підтвердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_12,. ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15

Відмовляючи в задоволенні позову
в частині визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину спірного
домоволодіння в порядку ст.74 Сімейного
кодексу України, суд виходив з того, що
спірне домоволодіння створювалось
ОСОБА_10 на протязі квітня 1991 - травня 2004
років, а позивач почала проживати з
померлим однією сім'єю як чоловік та
жінка без шлюбу лише з травня 2002 року, а
тому спірне домоволодіння не може
вважатись таким, що набуте ними за час
спільного проживання та не може
належити їм на праві спільної сумісної
власності.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає нормам чинного
законодавства та обставинам справи,
яким дана належна оцінка судом.

Частинами 1, 4 ст.60 ЦПК визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Обгрунтовуючи правові підстави позову,
ОСОБА_2 посилалась на те, що спірне
домоволодіння було набуте ОСОБА_10 під
час їхнього спільного проживання, а
тому воно належить їм на праві спільної
сумісної власності згідно ст.74 СК
України, тому просила на підставі ст.74,
глави 8 СК України визнати за нею право
власності на 1/2 частину домоволодіння.
Проте дана позовна вимога позивачем не
доведена.

Відповідно до ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, дана норма має відсильний
характер і встановлює для майна,
набутого за час проживання однією
сім'єю, режим права спільної сумісної
власності подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Позивач стверджувала про те, що спірне
домоволодіння є об'єктом спільної
сумісної власності, так як набуте за
час спільного проживання на тій
підставі, що 04.08.2004 року у ОСОБА_10
виникло право власності на нього
відповідно до ст.331 ЦК України у зв'язку
з державною реєстрацією. Однак, таке
твердження є безпідставним, оскільки
згідно ч.2 ст.331 ЦК України до моменту
державної реєстрації ОСОБА_10 був
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна), а сама
державна реєстрація є тільки зміною
статусу майна, після чого ОСОБА_10 став
власником домоволодіння, однак до
цього він був власником матеріалів, а
тому це не є набуттям майна (як
наприклад за договором
купівлі-продажу, дарування тощо).

Виходячи з наведеного та враховуючи те,
що ОСОБА_10 був забудовником, власником
матеріалів, що підтверджується
матеріалами справи, спірне
домоволодіння не є об'єктом спільної
сумісної власності, а належало
останньому на праві особистої
приватної власності. Тому на цій
підставі за ОСОБА_2 не може бути визнано
право власності на 1/2 частину спірного
домоволодіння.

Недоведеним є також посилання позивача
на те, що вартість домоволодіння за час
спільного проживання істотно
збільшилась, а тому воно є об'єктом
спільної сумісної власності, оскільки
будь-яких допустимих доказів з даного
приводу позивачем не надано.

Так, згідно ч.1 ст.61 Сімейного кодексу
України, якщо майно дружини, чоловіка
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або затрат
другого з подружжя, воно у разі спору
може бути визнане за рішенням суду
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Для застосування даної норми та
визнання майна об'єктом спільної
сумісної власності ОСОБА_2 повинна була
довести, що майно за час спільного
проживання істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або її
затрат. Проте позивач цього не довела.

Як встановлено судом, будівництво
спірного домоволодіння здійснювалось
з квітня 1991 по травень 2004 років, а 04
серпня 2004 року право приватної
власності на зазначене домоволодіння
було зареєстровано та оформлено за
ОСОБА_10.

Позивач стверджувала, що з 1998 по
2002 роки будівництво будинку зовсім не
велось, що саме вона була ініціатором
добудови спірного домоволодіння за час
проживання однією сім'єю з весни 2002
року по 17 червня 2004 року (акт про
закінчення забудови), тобто коли були
виконані будівельні роботи по
газифікації будинку, водопостачанню,
встановленню водяного опалення,
електропостачанню, що є основними
вимогами для введення будинку в
експлуатацію, в результаті чого
вартість домоволодіння збільшилась в
кілька разів.

Проте дане твердження не
підтверджено належними та допустимими
доказами. ОСОБА_2 вважає, що
вищевказаний факт доведений
показаннями свідків, однак такі
показання надані родичами позивача, а
тому суд правильно оцінив їх критично.
Доводячи зазначені обставини позивач
посилалась на довідку, згідно якої до
будинку був підведений газ в 2003 році,
однак це жодним чином не доказує того,
що основні будівельні роботи були
проведені в період з весни 2002 року по 17
червня 2004 року.

З огляду на викладене, суд прийшов
до правильного висновку про відмову у
задоволенні позовної вимоги про
визнання права власності на 1/2 частину
домоволодіння за недоведеністю.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, на правильність висновків суду
не впливають, оскільки спростовуються
матеріалами справи, являлися предметом
судового розгляду і їм дана належна
оцінка.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення судом
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рогатинського районного суду
від 27 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
В.М. Вакарук

П.І. Проскурніцький