У Х В А Л А

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом головного управління
юстиції у Донецькій області в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до республіки
Кіпр за касаційною скаргою
Міністерства юстиції України на
рішення Ворошиловського районного
суду м. Донецька
від 8 серпня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 7 вересня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2012 року головне управління
юстиції у Донецькій області звернулось
до суду з позовом в інтересах
громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про забезпечення повернення
неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
до місця його постійного проживання до
моменту незаконного переміщення та
утримання, тобто до Республіки Кіпр.

В обґрунтування позовних вимог
зазначало, що в громадянина Республіки
Кіпр ОСОБА_3 та громадянки України
ОСОБА_4, які перебували в
зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син - ОСОБА_7, який з дня
народження постійно проживав у
Республіці Кіпр. 18 лютого 2012 року
відповідачка разом із дитиною без
усної чи письмової згоди батька
виїхала з Республіки Кіпр до України,
після чого сина до Республіки Кіпр не
повернула й утримує його за адресою:
АДРЕСА_1, Україна. Таким чином
відповідачка неправомірно перемістила
та змінила постійне місце проживання
неповнолітньої дитини без урахування
інтересів батька - громадянина
Республіки Кіпр ОСОБА_3.

20 лютого 2012 року батько дитини
відповідно до Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року (далі -
Конвенція), яка набула чинності для
України з 1 вересня 2006 року, а у
відносинах між Україною та Республікою
Кіпр - з 1 лютого 2007 року, звернувся до
Міністерства юстиції України із заявою
про повернення дитини.

Посилаючись на те, що відповідачка
відмовилася добровільно повернути
дитину до місця її постійного
проживання в Республіці Кіпр, просило:
визнати незаконним переміщення та
утримання відповідачкою на території
України неповнолітньої дитини - ОСОБА_7;
повернути його до місця постійного
проживання в Республіці Кіпр за
адресою: АДРЕСА_2; у разі невиконання
рішення в добровільному порядку
зобов'язати відповідачку передати
неповнолітнього ОСОБА_7 батьку, ОСОБА_3
для забезпечення повернення дитини до
Республіки Кіпр; винести рішення в цій
справі протягом шести тижнів від дня
отримання позовної заяви та допустити
негайне його виконання в частині
повернення дитини до Республіки Кіпр.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 8
серпня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 7 вересня 2012 року, у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 19 грудня 2012 року зазначені
судові рішення скасовані, ухвалене
нове рішення про часткове задоволення
позову та повернення неповнолітнього
ОСОБА_7 до місця постійного проживання
у Республіку Кіпр за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року рішення колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 19 грудня 2012
року скасоване, справа направлена на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

У касаційній скарзі Міністерство
юстиції України просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно з ст.337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що громадянин
Республіки Кіпр ОСОБА_3 та громадянка
України ОСОБА_4 перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2007
року. ІНФОРМАЦІЯ_1 в районі Ларнака
(Республіка Кіпр) у подружжя народився
син - ОСОБА_7. З дня народження і до
переміщення в Україну дитина разом з
батьками проживала на території Кіпру
(в Ларнаці). Відповідачка неодноразово
з дитиною приїзджала в Україну. 18
лютого 2012 року зі згоди батька
відповідачка разом із дитиною виїхала
до України для медичного обстеження
дитини. Зараз проживає із сином за
адресою: АДРЕСА_1. З 4 квітня 2012 року
ОСОБА_7 відвідує дитячий садочок.

Згідно з частиною першою статті 3
Конвенції переміщення або утримання
дитини розглядаються як незаконні,
якщо: при цьому порушуються права
піклування про дитину, що належать
будь-якій особі, установі або іншому
органу, колективно або індивідуально,
відповідно до законодавства держави, у
якій дитина постійно мешкала до
переміщення або утримання; та у момент
переміщення або утримання ці права
ефективно здійснювалися, колективно
або індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3
Конвенції права піклування, про які
йдеться в частині першій цієї норми,
можуть виникнути, зокрема, на підставі
будь-якого законодавчого акта, або в
силу рішення судової або
адміністративної влади, або внаслідок
угоди, що спричиняє юридичні наслідки
відповідно до законодавства такої
держави.

Підстави виникнення правового зв'язку
між дитиною і заявником повинні
визначатися відповідно до
законодавства держави, в якій дитина
постійно проживала.

Для правовідносин, що склались у
справі, таким актом законодавства, як
зазначено в ухвалі апеляційного суду, є
Закон Республіки Кіпр «Про відносини
між батьками і дітьми», частина перша
статті 5 якого встановлює право і
обов'язок батьків здійснювати
піклування спільно. Визначення поняття
«права піклування» для цілей Конвенції
міститься у статті 5 Конвенції.

Право піклування в контексті Конвенції
охоплює не лише визначення батьками
місця проживання дитини, а й вирішення
питань про тимчасовий чи постійний
виїзд дитини за межі держави в якій
вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права
піклування до переміщення дитини
реально здійснювались особою, яка
звернулася із заявою про повернення
дитини на підставі Конвенції.

Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо
дитина незаконно переміщена або
утримується так, як це передбачено
статтею 3, і на дату початку процедур у
судовому або адміністративному органі
тієї Договірної держави, де
знаходиться дитина, минуло менше
одного року з дати незаконного
переміщення або утримання, відповідний
орган видає розпорядження про негайне
повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган,
навіть у тих випадках, коли процедури
розпочаті після спливу річного
терміну, також видає розпорядження про
повернення дитини, якщо тільки немає
даних про те, що дитина вже прижилася у
своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту
Конвенції вбачається, що для прийняття
рішення про повернення дитини
необхідно встановити, по-перше, що
дитина постійно мешкала в Договірній
державі безпосередньо перед
переміщенням або утриманням (пункт «а»
частини першої статті 3 Конвенції);
по-друге, переміщення або утримання
дитини було порушенням права на опіку
або піклування згідно із
законодавством тієї держави, де дитина
проживала (пункт «b» частини першої
статті 3 Конвенції); по-третє, заявник
фактично здійснював права на опіку до
переміщення дитини або здійснював би
такі права, якби не переміщення або
утримання (пункт «b» частини першої
статті 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті 12,
частинами першою, другою статті 13 та
статтею 20 Конвенції визначено
вичерпний перелік обставин, за
наявності яких суд має право відмовити
у поверненні дитини до місця
постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав
для відмови у поверненні дитини
Конвенція покладає на особу, яка
вчинила протиправне вивезення або
утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що
судовий або адміністративний орган
запитуваної держави не зобов'язаний
видавати розпорядження про повернення
дитини, якщо особа, установа або інший
орган, що заперечує проти її
повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що
піклуються про дитину, фактично не
здійснювали права піклування на момент
переміщення або утримання, або дали
згоду на переміщення або утримання, або
згодом дали мовчазну згоду на
переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що
повернення поставить дитину під
загрозу заподіяння фізичної або
психічної шкоди або іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку.

Вирішуючи питання щодо повернення
дитини до місця її постійного
проживання з підстав, передбачених
Конвенцією про цивільно-правові
аспекти міжнародного викрадення дітей
1980 року (далі - Конвенція), суд,
ураховуючи найвищі інтереси дитини,
повинен дослідити, чи є переміщення або
утримання дитини незаконним, і
забезпечити негайне повернення дитини
(статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд
повинен переконатись у наявності
(відсутності) виключень, передбачених
статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи
здійснювалося піклування про дитину в
місці постійного проживання до моменту
переміщення, чи існує серйозний ризик
того, що повернення поставить дитину
під загрозу заподіяння фізичної або
психічної загрози або іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку, а також чи таке повернення
допускається з урахуванням основних
принципів запитуваної держави.

Вирішуючи спір, суди дійшли
правильного висновку, що факт
незаконного переміщення
неповнолітньої дитини з Республіки
Кіпр до України не доведений, а
повернення до попереднього постійного
місця проживання в Республіку Кіпр
поставить дитину під загрозу
заподіяння фізичної або психологічної
шкоди або ж іншим шляхом створить для
дитини нетерпиму обстановку. Крім того,
суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, обґрунтовано посилались на
відсутність доказів на підтвердження
того, що піклування про сина, яке
здійснювалось за місцем його
постійного проживання в Республіці
Кіпр, було достатнім для його
нормального розвитку та не завдавало
шкоди дитині.

Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують. Помилкове
посилання судів на норми Законів
України «Про громадянство», «Про
охорону дитинства», Декларацію ООН про
права дитини від 20 листопада 1959 року не
можуть служити підставою для
скасування законного та
обґрунтованого судового рішення.
Посилання на те, що суд не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, не заслуговують на увагу,
оскільки докази у справі оцінені
судами у відповідності до вимог ст.212
ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
Міністерства юстиції України
відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 8 серпня 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 7
вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Н.А. Горелкіна

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік