У Х В А Л А

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання договору
дарування недійсним та скасування
державної реєстрації права власності,
за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про
визнання договору дарування недійсним,
скасування державної реєстрації права
власності та стягнення судових витрат,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
визнати недійсним договір дарування 2/5
частини житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1, укладений 06
жовтня 1999 року між ОСОБА_13
(спадкоємцями якого є відповідачі
ОСОБА_9 та ОСОБА_10), ОСОБА_14
(спадкоємцями якого є ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8) як дарувальників та
ОСОБА_4 як обдарованого, та скасувати
державну реєстрацію права власності
ОСОБА_4 на 25 частини вказаного будинку.

У грудні 2012 року ОСОБА_11 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 та,
уточнивши свої вимоги, просила визнати
недійсним договір дарування 1/5 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладений 01 жовтня 2007 року між
ОСОБА_15, яка діяла від імені ОСОБА_16, та
ОСОБА_4, і скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/5
частини вказаного будинку.

Посилалися на те, що рішення суду, на
підставі якого дарувальники набули
право власності на 2/5 та 1/5 частини
вказаного житлового будинку, у
встановленому законом порядку було
скасовано, тому на момент відчуження за
оспорюваними договорами дарування 2/5
та 1/5 частини будинку дарувальники не
були його власниками, відтак не мали
права його відчужувати.

Рішенням Біляївського районного
суду Одеської області від 30 травня 2013
року в задоволенні позовів ОСОБА_3 та
ОСОБА_11 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 24 жовтня 2013 року
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 30 травня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення про часткове задоволення
позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_11

Визнано недійсним з моменту
укладення договір дарування 2/5 частини
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1, який укладений 06
жовтня 1999 року між ОСОБА_13, ОСОБА_14 та
ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Біляївської державної
нотаріальної контори за №
1-2101.

Визнано недійсним з моменту
укладення договір дарування 1/5 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладений 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_15,
яка діяла від імені ОСОБА_16, та ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
Біляївської державної нотаріальної
контори за № 2-5761.

Вирішено питання судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовів
ОСОБА_3 та ОСОБА_11, суд першої інстанції
виходив із того, що позивачі у суді не
довели обставин, які свідчили б про те,
що оспорюваними договорами
порушуються їх права на спірне майно.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позовів,
апеляційний суд виходив із того, що на
момент відчуження за договорами
дарування 2/5 та 1/5 частини спірного
будинку дарувальники не були його
власниками, відтак не мали права на
його відчуження.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитися
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що рішенням
Біляївського районного суду Одеської
області від 01 липня 1999 року в порядку
поділу спадкового майна за
спадкоємцями померлого у ІНФОРМАЦІЯ_1
році ОСОБА_17, а саме: ОСОБА_16,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4 та ОСОБА_18 (мати
позивача), визнано за кожним право
власності на 1/5 частини
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 (а. с. 7).

На підставі договору дарування від 06
жовтня 1999 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 кожний
подарували ОСОБА_4 по 1/5 частини
вказаного житлового будинку.

01 жовтня 2007 року на підставі
договору дарування ОСОБА_15, яка діяла
від імені ОСОБА_16, подарувала ОСОБА_4 1/5
частини спірного житлового будинку.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 05 грудня 2012 року рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 01 липня 1999 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та поділ
спадкового майна.

Обґрунтовуючи підставність позовів,
позивачі посилались на те, що оскільки
в установленому законом порядку
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 01 липня 1999 року, на
підставі якого ОСОБА_14,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 набули право власності
на спірну нерухомість та були укладені
оспорювані договори дарування,
скасовано, то дарувальники не були його
власниками, відтак не мали права на
його відчуження. Крім того, ОСОБА_3
посилався на те, що оспорюваним
договором дарування від 06 жовтня 1999
року порушуються його права як
власника 1/2 частини спірного житлового
будинку, право власності на яку він
набув на підставі договору дарування
від 16 квітня 1992 року, укладеного
з ОСОБА_18 У свою чергу, оспорюваний
договір дарування від 01 жовтня 2007 року
порушує права ОСОБА_11 як спадкоємиці за
заповітом після смерті ОСОБА_19

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК України в
редакції 1963 року, чинної на момент
укладання договору дарування від 06
жовтня 1999 року, недійсною є угода, яка
не відповідає вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України в
редакції 2004 року, чинної на момент
укладання договору дарування від 01
жовтня 2007 року, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Право на пред'явлення позову про
визнання договору недійсним мають
сторони договору або особи, права яких
були порушені в зв'язку з укладенням
цих договорів.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи
рішення про задоволення вимог про
визнання оспорюваних договорів
дарування недійсними, на порушення
приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд не звернув уваги на те, що позивачі
не були сторонами оспорюваних
договорів.

Ухвалюючи рішення за позовом ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
дарування від 06 жовтня 1999 року,
апеляційний суд належним чином не
перевірив, чи порушується вказаним
договором його право на частину
спірного житлового будинку, за умови
того, що у справі відсутні будь-які
докази про його право на спірне майно.

Не перевірено апеляційним судом і
те, чи дотримані вимоги закону при
укладанні договору дарування від 16
квітня 1992 року, за яким
ОСОБА_18 подарувала ОСОБА_3 1/2 частини
спірного житлового будинку та на який,
як на підставу своїх вимог, посилається
останній та чи зареєстрував він у
встановленому законом порядку своє
право на цю нерухомість.

Оскільки в матеріалах справи
відсутні будь-які докази того, що
ОСОБА_11 після смерті ОСОБА_19 у
встановленому законом порядку
прийняла спадщину за заповітом,
складеним 22 березня 2005 року на її ім'я
(а. с. 9, т. 2), на порушення приписів ст. 303
ЦПК України апеляційний суд не
перевірив, чи порушуються її права
укладанням договору від 01 жовтня 2007
року, за яким ОСОБА_19 розпорядилась
належною їй 1/5 частини спірного жилого
будинку на користь ОСОБА_4, та чи
виникло у неї, за таких умов, право на
спадкування після смерті ОСОБА_19 1/5
частини спірного житлового будинку.

Будь-які мотиви з цього приводу в
рішенні апеляційного суду відсутні.

Вирішуючи спір по суті, на порушення
приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд на зазначене уваги не звернув та
дійшов передчасного висновку про
визнання оспорюваних договорів
дарування недійсними.

Зазначені порушення процесуального
закону унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи та є
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування ухваленого у
справі рішення апеляційного суду з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 24 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук