Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О.,Нагорняка
В.А., Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ
спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 29 листопада 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 31 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що під час проживання в
шлюбі з ОСОБА_7 останній у 2000 році було
подаровано будинок по
АДРЕСА_1. Фактично у 2000 році відбувся
обмін житловими приміщенням сторін з
родиною ОСОБА_8. Проте, лише у 2011 році
позивачу стало відомо, що спірний
будинок було оформлено на дружину.
Оскільки вказане домоволодіння
істотно збільшилося у вартості,
позивач, з урахуванням уточнень, просив
визнати домоволодіння по АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя,
визнавши за кожним з них право
власності по Ѕ частині вказаного мана.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 29
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року, позов
задоволено частково. Визнано об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 домоволодіння
по АДРЕСА_1 У задоволенні решти позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на неправильне
застосуваннясудами норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить вказані судові рішення
скасувати і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У поданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що
оскаржувані судові рішення є законними
та обґрунтованими, у процесі розгляду
справи судами попередніх інстанцій не
порушені норми ні матеріального, ні
процесуального права, а тому ці судові
рішення необхідно залишити без змін, а
касаційну скаргу відхилити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин тощо.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Визнаючи спірне домоволодіння об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що вказане спірне приміщення
фактично було отримане в дар
відповідачем у результаті обміну
жилими приміщеннями, які знаходились в
АДРЕСА_1 та що за час проживання у шлюбі
спірний будинок було переобладнано,
добудовано і прибудовано господарські
споруди, внаслідок чого загальна площа
будинку згідно з технічною
документацією збільшилася з
початкових 84,3 кв. м до 252 кв. м.

З таким висновком судів погодитися не
можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до
копії свідоцтва про шлюб сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 11
лютого 1979 року.

Відповідно до договору дарування
житлового будинку, укладеного 22
серпня 2000 року, посвідченого приватним
нотаріусом Фастівського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_9 та зареєстрованого в
реєстрі за № 1433, ОСОБА_8 подарував, а
ОСОБА_7 прийняла у дар житловий
будинок, що знаходиться по
АДРЕСА_1.

У ст. 26 Кодексу про шлюб та сім'ю України
встановлено, що майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або у порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Аналогічна норма закріплена й у п. 2 ч. 1
ст. 57 СК України, відповідно до якої
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

З урахуванням вказаного, домоволодіння
по АДРЕСА_1 прийняте відповідачем у дар
є її особистою приватною власністю.

Твердження позивача, що шляхом
укладення договору дарування на
користь відповідача спірного
домоволодіння відбувся обмін
житловими приміщенням сторін з родиною
ОСОБА_8, не заслуговують на увагу,
оскільки цей договір є чинним і ні ким
не оскаржений.

Крім того, згідно з ст. 25 КпШС України,
якщо майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя. Аналогічна норма
закріплена й у ч. 1 ст. 62 СК України
відповідно до якої, якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Посилання
позивача на вказану норму спростовує
обставину щодо набуття ним права
спільної сумісної власності на
будинковолодіння подароване
відповідачеві. При цьому позивач не
вказав, а суди не встановили у який
період відбулось істотне збільшення
вартості майна, та які норми КпШС
України, чи СК України підлягали
застосуванню щодо доведення таких
обставин.

Таким чином, суди не визначились із
правовідносинами та взагалі не
встановили обставини справи, які
підлягають доведенню у цій справі щодо
набуття позивачем будь-якого права на
спірне майно.

Крім того, не спростувавши, що
відповідачу на праві особистої
приватної власності належав спірний
будинок, суди безпідставно дійшли
висновків про те, що позивач набув на
нього право спільної сумісної
власності внаслідок його перебудови за
спільні грошові кошти сторін, їхніх
особистих трудових внесків, у зв'язку з
чим збільшилася площа цього будинку.

Суд може визнати майно дружини
(чоловіка) об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо воно
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат другого з
подружжя, але при цьому майно, що
належало одному із подружжя в порядку
ст. 57 СК України не перетворюється у
спільну сумісну власність. Спільна
сумісна власність виникає лише в
порядку, визначеному ст. 62 СК України,
тобто право спільної сумісної
власності виникає на частку майна, яка
істотно збільшилася внаслідок умов,
передбачених цим законом.

На підставі вказаного, суду необхідно
було встановити, як збільшилася у своїй
вартості належна на праві особистої
власності відповідача частина будинку,
чи не призвело це до зміни часток у
праві спільної часткової власності та
на яку частку, і залежно від цього й
відповідно до норм чинного
законодавства слід було розглянути
спір.

Ці положення закону суди не врахували,
тому погодитися з ухваленими рішеннями
не можна, вони підлягають скасуванню, а
справа - передачі на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 29
листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 31 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О. Писана
І.М. Фаловська