АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Старокиївський банк», ОСОБА_2 про
стягнення грошових коштів,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/1460/2014Головуючий у суді першої
інстанції: - Тітов М.Ю.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ПАТ «Старокиївський банк», ОСОБА_2 про
стягнення грошових коштів. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що 10.08.07 він передав
відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у
сумі 450 000,00 доларів США і 150 000,00 євро,
одночасно уклав із цим відповідачем
письмовий договір, за яким останній
зобов'язався розмістити вказані кошти
на ім'я позивача на умовах банківського
вкладу (депозиту) під проценти, у
самостійно обраній відповідачем
банківській установі, на погоджених
умовах. Через деякий час ОСОБА_2
повідомив позивача, який постійно
мешкав у Чеській республіці, що
укладення договору банківського
вкладу на ім'я позивача є неможливим
через відсутність нотаріально
посвідченої довіреності від позивача,
а тому він уклав відповідні договори на
своє ім'я. 12.09.2010 відповідач ОСОБА_2
повернув позивачу 450 000,00 доларів США та
150 000.0 євро, а стосовно процентів по
банківським вкладам повідомив, що з
великим трудом повернув лише суму
банківського вкладу. Надати договори
банківського вкладу ОСОБА_2 також
відмовився та у подальшому уникав
спілкування із позивачем. В червні 2013
року позивач випадково довідався, що
частина переданих ним 10.08.2007 ОСОБА_2
грошових коштів, а саме 409 401,00 доларів
США та 103 628,93 євро, була розміщена цим
відповідачем в Акціонерному банку
«Старокиївський банк» за договорами
банківського вкладу № 08/1076-2007 від
20.08.2007, №11/1043-2009 від 17.11.2009, № 11/1044-2009
від 17.11.2009, № 12/1010-2009 від 03.12.2009 та №
12/1015-2009 від 07.12.2009, за якими ОСОБА_2 було
отримано проценти на банківський
вклад. В той же час до позивача
потрапили і копії вказаних договорів.
Інша ж частина переданих коштів, а саме
40 599.00 доларів США та 46 371,07 євро
відповідачем ОСОБА_2 взагалі не була
розміщена в банківській установі і
відповідач користувався цими коштами
як позикою та використовував їх у
власній підприємницькій діяльності,
отримував прибуток. Посилаючись на те,
що договори банківського вкладу №
08/1076-2007 від 20.08.2007, № 11/1043-2009 від
17.11.2009, № 11/1044-2009 від 17.11.2009, № 12/1010-2009 від
03.12.2009 та № 12/1015-2009 від 07.12.2009 фактично
було вчинено для нього відповідно до
домовленостей із відповідачем ОСОБА_2
та за його кошти, але як сторона цих
правочинів (вкладник) у договорах був
зазначений сам ОСОБА_2, він вважає їх
удаваними з метою приховування його як
дійсного вкладника, просить суд
визнати такі договори банківського
вкладу недійсними в частині особи
вкладника, визнати його дійсним
вкладником за цими договорами та
перевести на нього всі права та
обов'язки вкладника. Крім того, просив
визнати за ним право власності на
грошові кошти в розмірі 409 401,00 доларів
США та 103 628,93 євро та на відсотки по цими
коштам в розмірі 107 312,45 доларів США і 9
145,24 євро, які були отримані
відповідачем ОСОБА_2 в АБ
«Старокиївській банк», за частково
оспорюваними договорами банківського
вкладу. Також, він просить стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на його користь
відсотки по депозитним вкладам, в
розмірі 953 630,92 грн. (еквівалент 107 312,45
доларів США і 9145,24 євро), які було
отримано відповідачем ОСОБА_2 з
банківської установи та стягнути з
відповідача 295006,99грн. - як 12% річних за
користування відповідачем в якості
позики належних йому коштів в розмірі 40
599,00 доларів США та 46371,07 євро, які не
були розміщені у банківській установі.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 17 жовтня 2013 року позов -
задоволено частково, договори
банківського вкладу №08/1076-2007 від 20.08.07,
№11/1043-2009 від 17.11.09, №11/1044-2009 від 17.11.09, №
12/1010-2009 від 03.12.09 та № 12/1015- 2009 від 07.12.09,
укладені між ОСОБА_2 як вкладником та
Акціонерним банком «Старокиївський
банк» як банком визнано частково
недійсними, а саме недійсними в частині
особи вкладника - ОСОБА_2, визнано
ОСОБА_3 вкладником за договорами
банківського вкладу №08/1076-2007 від 20.08.07,
№ 11/1043-2009 від 17.11.09, № 11/1044-2009 від 17.11.09, №
12/1010- 2009 від 03.12.09 та № 12/1015-2009 від 07.12.09,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
грошові кошти в розмірі 953 630 грн. 92 коп.
та 3 441 грн. судових витрат, у
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1
в інтересах ОСОБА_2 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
дійшов помилкового висновку, що вклади
за договорами банківського вкладу
фактично було здійснено за власні
кошти позивача і для нього, але як
сторона вказаних правочинів у
відповідному договорі банківського
вкладу, було зазначено іншу особу, а
саме відповідача ОСОБА_2, дійсним
вкладником, на думку суду першої
інстанції є позивач у справі - ОСОБА_3 і
укладення договорів банківського
вкладу відповідало волевиявленню
позивача, а не відповідача, та договори
банківського вкладу не були спрямовані
на реальне настання правових наслідків
для відповідача. Апелянт не
погоджується з даним твердженням,
оскільки судом не були прийняті
зауваження представника відповідача,
згідно яких, укладений 10.08.2007 року між
сторонами договір за своєю правовою
сутністю є договором зберігання з
елементами договору позики, а тому,
відповідно до положень ст. 936 ЦК
України, обов'язком ОСОБА_2, за цим
договором, було лише зберігати кошти
ОСОБА_3 та повернути їх останньому.

В судове засідання сторони не
з»явилися,оскільки зазначили в
апеляційній скарзі та у запереченнях
прохання проводити засідання в їх
відсутність, тому колегія суддів
вважає за можливе розглядати справу
при наявних матеріалах справи та у
відсутність сторін.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого судом рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Так, частково задовольняючи позов
ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив
наступні обставини справи.

10.08.07 позивач ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2
договір, відповідно до якого передав
належні йому грошові кошти, а саме 450000,00
доларів США та 150000,00 євро та доручив
здійснити від його імені та за його
рахунок юридичні дії. В свою чергу
відповідач прийняв зазначені грошові
кошти та взяв на себе обов'язок
здійснити від імені та за рахунок
позивача юридичні дії. Під юридичними
діями розумілося розміщення ОСОБА_2 до
01.09.2007 р. у депозит в самостійно обраній
ним банківській установі вказаних
грошових коштів ОСОБА_3 на його ім'я, на
умовах: не менш, ніж під 10,5 відсотків
річних; строк розміщення депозиту - три
роки від дня укладення із банком
відповідного договору банківського
депозитного вкладу. Відповідно до
цього договору, ОСОБА_2 мав право не
розміщувати на депозит у банківській
установі суму в розмірі до 15% від
грошових коштів та взяти таку суму собі
у користування (у позику). В цьому
випадку, взаємовідносини сторін по
такій сумі регулювалися правилами
позики, за якими початок користування
позикою встановлювався з 01.09.07, а строк
повернення позики встановлювався - на
першу вимогу. При цьому процент за
користування коштами встановлювався
за договором наступним чином:

- безвідсотково, якщо така сума буде
необхідна для задоволення власних
побутових потреб (в тому числі
придбання для себе та своєї родини
рухомого та нерухомого майна) чи
витрачена ним на такі потреби;

- 12 відсотків річних, якщо така сума
буде необхідна для використання в його
підприємницькій діяльності, метою якої
є отримання прибутку та витрачена ним
на такі потреби.

Крім того, сторони встановили, що цей
договір є безоплатним. Однак, у випадку,
якщо відповідач розмістить грошові
кошти позивача у банківській установі
під процент більший, ніж 10,5 відсотків
річних, то відповідач отримує
винагороду.

На виконання умов вищезазначеного
договору між ОСОБА_2 та АБ
«Старокиївський банк» було укладено
договір банківського вкладу №08/1076-2007
від 20.08.07, за яким банк прийняв на умовах
цього договору в управління грошові
кошти від клієнта в сумі 325000,00 доларів
США, строком на 36 місяців, з 20.08.07 до
20.08.10. Процентна ставка за цим вкладом
встановлена у розмірі 10,5% річних.

В подальшому також було укладено
договори банківського вкладу: №11/1043-2009
від 17.11.09 сума вкладу - 51814,47 євро,
процентна ставка - 11,7% річних, дата
повернення вкладу - 17.05.10; №11/1044-2009 від
17.11.09 сума вкладу - 51814,46 євро, процентна
ставка - 11,8% річних, дата повернення
вкладу - 22.11.10; №12/1010-2009 від 03.12.09 сума
вкладу - 50000,00 доларів США, процентна
ставка - 11,7% річних, дата повернення
вкладу - 03.06.10; №12/1015- 2009 від 07.12.09 сума
вкладу - 34401,00 доларів США, процентна
ставка - 11,7% річних, дата повернення
вкладу - 07.06.10.

Про укладання таких договорів
представник відповідача ОСОБА_2 не
заперечував, та визнав ту обставину, що
вклад за зазначеними договорами було
внесено ОСОБА_2 виключно за рахунок
коштів позивача отриманих ним за
договором від 10.08.2007.

Як вбачається з матеріалів справи,
загальна сума вкладів, які було
розмішено ОСОБА_2 до АБ «Старокиївський
банк» за вказаними договорами
банківського вкладу становила 409401.0
доларів США та 103628,93 євро.
Нерозміщеними у банківську установу
залишились грошові кошти позивача в
розмірі: 450000,00 - 409401,00 = 40599,00 доларів США
та 150000,00 - 103628,93 = 46371,07 євро.

Таким чином, задовольняючи позовні
вимоги в частині визнання частково
недійсними договорів № 08/1076-2007 від
20.08.2007р., № 11/1043-2009 від 17.11.2009р., № 11/1044-2009
від 17.11.2009р., № 12/1010-2009 від 03.12.2009р., №
12/1015-2009 від 07.12.2009р., а саме недійсними в
частині особи вкладника - ОСОБА_2 та
визнання позивача ОСОБА_3 вкладником за
вказаними договорами, суд першої
інстанції зазначив, що укладений між
сторонами (ОСОБА_3 та ОСОБА_2) договір
від 10.08.2007 року за своєю природою є
змішаний, який містити умови договору
про надання послуг, договору доручення
та договору позики. Посилаючись на ст.
235 ЦК України, відповідно до якої
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
справді вчинили, суд вважав, що
причиною приховання такого іншого
правочину є відсутність у ОСОБА_2 на час
укладення договору спеціальної
довіреності від позивача на відкриття
депозитного рахунку.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду оскільки,
виходячи з встановлених судом
обставин, що вклади за банківськими
договорами фактично було здійснено за
власні кошти позивача і для нього, але
стороною вказаних правочинів у
відповідному банківському договорі,
було зазначено іншу особу, а саме
відповідача ОСОБА_2, суд першої
інстанції, визнаючи дані договори
удаваними в частині вкладника,
помилково вважав дійсним вкладником
ОСОБА_3, з тих підстав, що укладення
вищезазначених банківських договорів
відповідало волевиявленню тільки
позивача, а укладалися вони
безпосередньо ОСОБА_2, тобто приховуючи
дійсні мотиви вчинення такого
правочину.

Так, Цивільний кодекс України (ст. 235)
дає точне визначення: удаваний
правочин - є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
У такому випадку існує ніби 2 договори:
один на папері, а один, який дійсно
укладався між сторонами. При укладанні
таких "несправжніх" договорів слід
пам'ятати про наслідки. Перш за все,
згідно закону (ст. 235 ЦКУ): якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Пленум ВСУ у своїй Постанові від 6
листопада 2009 року N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
уточняє: За удаваним правочином (стаття
235 ЦК) сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Виходячи з вищенаведених положень ЦК
України, для того, щоб договір був
удаваним необхідно свідомі дії обох
сторін договору для приховання
істинної волі. Для визнання правочину
удаваним слід установити, що обидві
сторони договору діяли свідомо для
досягнення якоїсь особистої користі,
їхні дії направлені на досягнення
інших правових наслідків і приховують
іншу волю учасників угоди. Наміру
однієї сторони на укладення удаваної
угоди недостатньо.

Таким чином, посилання позивача на
удаваність банківських угод, які були
укладені між ОСОБА_2 та АБ
«Старокиївський банк» в частині
вкладника є безпідставними, оскільки
відсутні в діях ОСОБА_2 та Банку
спільність для досягнення особистої
користі та приховування своєї волі в
укладених договорах для досягнення
інших правових наслідків, окрім як
використання однією із сторін коштів
та отримання іншою дивідендів від них.

Колегія суддів приходить до висновку в
даному випадку про неналежне виконання
умов договору, що був укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та погоджується з
висновком суду першої інстанції про
повернення отриманих ОСОБА_2 коштів
(процентів по банківським вкладам), не
перевищуючи зазначений в договорі
відсоток, а саме 10,5% річних, тобто суму
953630,92 грн., що еквівалентна 107312,45
доларів США та 9145,24 Євро.

Також, суд першої інстанції правильно
відмовив позивачу у задоволенні вимоги
про стягнення з ОСОБА_2 40599 доларів США
та 46371,07 Євро, оскільки позивач не надав
суду доказів використання даних коштів
в підприємницькій діяльності, проте
підтвердив, що вищевказані кошти ним
було використано для задоволення
власних побутових потреб, а саме для
реконструкції свого будинку на ділянці
НОМЕР_1 садового товариства «Тиша» в
АДРЕСА_1, що підтверджено доказами
наявними в матеріалах справи
(договором від 27.08.2007, договором
підрядних робіт №28/07 від 28.08.2007,
квитанціями до прибуткового касового
ордеру від 28.08.2007 та від 05.09.2008,
будівельно-коштористними документами).

Посилання апелянта на порушення строку
позовної давності колегія суддів також
не приймає до уваги, оскільки суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що
позивачем він не був пропущений з
наступних підстав.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Оскільки, як вбачається з матеріалів
справи 12.09.2010 відповідач ОСОБА_2
повернув позивачу належні йому грошові
кошти в сумі 450000,00 доларів США та 150000,00
євро, частина з яких була предметом
(вкладом) за спірними договорами
банківського вкладу, а з позовом до
суду позивач звернувся 09.09.2013 року, за
захистом свої прав позивач звернувся
вчасно.

Таким чином колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги частково
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні, а саме що стосується
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, при неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, тому рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 17 жовтня 2013 року підлягає
скасуванню в частині визнання
частково недійсними банківських
вкладів №08/1076-2007 від 20.08.07, № 11/1043-2009 від
17.11.09, № 11/1044-2009 від 17.11.09, № 12/1010- 2009 від
03.12.09 та № 12/1015-2009 від 07.12.09, а саме в
частині особи вкладника - ОСОБА_2 та в
частині визнання ОСОБА_3 вкладником за
вищезазначеними договорами
банківського вкладу та постановленням
в цій частині нового рішення про
відмову у задоволенні даних позовних
вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013
року задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 17 жовтня 2013 року скасувати в
частині визнання частково недійсними
банківських вкладів №08/1076-2007 від 20.08.07,
№ 11/1043-2009 від 17.11.09, № 11/1044-2009 від 17.11.09, №
12/1010- 2009 від 03.12.09 та № 12/1015-2009 від 07.12.09, а
саме в частині особи вкладника - ОСОБА_2
та в частині визнання ОСОБА_3
вкладником за вищезазначеними
договорами банківського вкладу та
постановити в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні вимог ОСОБА_3 про
визнання частково недійсними
договорів банківського вкладу №08/1076-2007
від 20.08.07, №11/1043-2009 від 17.11.09, №11/1044-2009 від
17.11.09, № 12/1010-2009 від 03.12.09 та № 12/1015- 2009 від
07.12.09, укладених між ОСОБА_2 як
вкладником та Акціонерним банком
«Старокиївський банк» як банком, а саме
недійсними в частині особи вкладника -
ОСОБА_2 та визнання ОСОБА_3 вкладником
за договорами банківського вкладу
№08/1076-2007 від 20.08.07, № 11/1043-2009 від 17.11.09, №
11/1044-2009 від 17.11.09, № 12/1010- 2009 від 03.12.09 та №
12/1015-2009 від 07.12.09 - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено протягом 20-ти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: