АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5401/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/601/14
Головуючий у 1-й інстанції Середа А. В.
Доповідач Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Дряниці Ю.В., Карнауха П.М.

при секретарі Філоненко О.В.,

за участю: представника відповідача
ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2, представника
позивача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_4

на рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука від 10 січня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про стягнення боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним
позовом, уточненим у ході розгляду
справи, до ОСОБА_4, в якому посилаючись
на те, що 22.02.2012 року надала у позику
відповідачу грошові кошти у сумі 160000,00
доларів США, які той мав повертати по
4000,00 дол. США щомісячно та термін
повернення яких спливав 01.01.2013 року,
однак відповідач гроші вчасно не
повернув, сплативши лише частину
заборгованості, остаточно просила
стягнути з останнього на її користь
борг за договором позики у сумі
1218932,50грн.; 3% річних від простроченої
суми позики, а саме 38222,52грн. та пеню за
ставкою, встановленою НБУ у сумі
210210,02грн.

Рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука від 10
січня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
грошові кошти за борговою розпискою в
сумі 1218932,50грн.; компенсаційні суми в
період з 02.01.2013 року по 09.01.2014 року в
розмірі 210210,02грн. пені, 3% річних -
38222,52грн. та 3441,00грн. судового збору.

Із цим рішенням не погодився
відповідач ОСОБА_4, який в апеляційній
скарзі, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права просить рішення
місцевого суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

В обґрунтування доводів скарги
посилається на те, що за договором
позики була домовленість про передачу
у позику грошових коштів у вигляді
доларів США та про повернення їх також
у доларах США, тому частина коштів (7500,00
дол. США) була повернута у цій валюті,
однак суд першої інстанції не врахував,
що грошове зобов»язання у кредитному
договорі від 22.02.2012р. не виражене у
грошовій одиниці України і у договорі
не визначений грошовий еквівалент
зобов»язання в іноземній валюті, тому
висновок суду про стягнення з
відповідача коштів у гривні є
необґрунтованим.

Зазначає, що судом не встановлено, що за
умовами договору позики, які викладені
у борговій розписці, сторонами не
визначався грошовий еквівалент суми,
що бралася у борг в доларах США, по
відношенню до гривні, а тому судом
безпідставно визначено суму боргу, що
підлягає сплаті, у гривнях за офіційним
курсом долара США.

Вказує, що висновок суду про стягнення
з відповідача пені за користування
позикою у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ є невірним, оскільки ні
законом, ні договором не встановлено
стягнення неустойки.

Вважає, що суд стягнув суму штрафних
санкцій, а саме 3% річних з порушенням
однорічного строку позовної давності.

У судовому засіданні відповідач та
його представник відповідача доводи,
наведені в апеляційній скарзі,
підтримав та прохав її задовольнити.

Позивач та її представник апеляційну
скаргу не визнали та прохали її
відхилити.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення учасників процесу, приходить
до висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції відповідає не в повній мірі.

Як убачається з матеріалів справи, 22
лютого 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
було укладено договір позики, згідно
якого останній взяв в борг у ОСОБА_2
грошові кошти у сумі 160000,00 доларів США,
які зобов'язався повернути у строк до 01
січня 2013 року, та, починаючи з 01.03.2012
року, зобов»язався виплачувати в
рахунок погашення боргу 4000,00 доларів
США щомісячно, що підтверджується
наявною у справі розпискою (а.с.10).

Таким чином, факт отримання
відповідачем від позивача грошових
коштів в сумі 160000,00 доларів США
підтверджується вказаною письмовою
розпискою ОСОБА_4

Взяті на себе зобов»язання щодо
повернення коштів по договору позики
ОСОБА_4 в повному обсязі не виконав,
кошти у встановлений строк позикодавцю
не повернув.

Позивачем визнається і про це
зазначено у позовній заяві та в заяві
про уточнення позовних вимог, що у
травні 2012 року відповідач повернув 3000,00
доларів США, у серпні 2012 року-1000,00
доларів США, та 08 січня 2014 року сплатив
частину заборгованості у сумі 27975,50грн.
(про що свідчить квитанція від 08.01.2014р.
за №124243).

Останній внесок підтверджується також
наявною у матеріалах справи розпискою
ОСОБА_2 від 08.01.2014 року, згідно якої вона
одержала від ОСОБА_4 в рахунок
погашення боргу за договором позики
суму в розмірі 3500,00 доларів США (а.с.57).

Таким чином, в рахунок повернення боргу
за договором позики відповідачем було
сплачено позивачу 7500,00 доларів США,
відтак, залишок боргу склав 152500,00
доларів США, що у перерахунку на
національну грошову одиницю по курсу
НБУ станом на 09.01.2014 року (на момент
прийняття рішення) становить 1218932,50грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
суд виходив із того, що відповідач
сплатив частину заборгованості, а тому
необхідно стягнути з нього на користь
позивача залишок суми заборгованості,
суму пені та 3% річних з простроченої
суми за період прострочення.

Однак з таким висновком не можна
повністю погодитися з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

За приписом статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

У відповідності до статті 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами, а статтею 625 Кодексу
визначено, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов»язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК).

Відповідно до вимог статті 533 ЦК
України, грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Посилання в апеляційній скарзі на
безпідставне визначення та стягнення
суми боргу, що підлягає сплаті, у
гривнях за офіційним курсом долара США,
на те, що судом першої інстанції не
враховано, що грошове зобов»язання у
кредитному договорі від 22.02.2012р. не
виражене у грошовій одиниці України не
заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як зазначено вище, статтею 533 ЦК України
встановлено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях, а, оскільки
у зобов'язанні згідно договору позики
від 22.02.2012 року визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, то суму,
що підлягає сплаті у гривнях, необхідно
визначати за офіційним курсом такої
валюти на день платежу, як це і було
зроблено у позовній заяві та рішенні
суду, оскільки інший порядок
визначення суми стягнення не
встановлено договором, законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Окрім того, як роз'яснено у п.10
Постанови №5 Пленуму ВСУ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30.03.2012
року, згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Аналогічне положення містить і ч.1 ст.3
Декрету України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» та
ст.35 Закону України «Про Національний
банк України», які визнають валюту
України єдиним законним засобом
платежу на території України.

Оскільки валютою Договору позики
сторони обрали долар, то, з огляду на
положення ст.533 ЦК України та з
урахуванням роз'яснень, що містяться у
п.10 Постанови №5 Пленуму ВСУ «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
від 30.03.2012 року, місцевий суд дійшов
обґрунтованого висновку щодо
правомірності стягнення з відповідача
на користь позивача суму боргу за
офіційним курсом НБУ станом на 09.01.2014
року у розмірі 1218 932,50 грн. у грошовій
одиниці України - гривні.

Доводи апеляційної скарги щодо
пропуску позивачем позовної давності в
частині стягнення трьох відсотків
річних, є неспроможними, оскільки
частина 2 статті 258 ЦК України, якою
встановлено спеціальну позовну
давність та на яку посилається ОСОБА_4
як на підставу пропуску строку,
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) та нею не
передбачено застосування позовної
давності в один рік до вимог про
стягнення трьох відсотків річних.

Разом із тим, твердження в апеляційній
скарзі про неправомірність стягнення з
відповідача пені за користування
позикою у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ є такими, що заслуговують на
увагу з урахуванням наступного.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч.3
ст.549 ЦК).

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Договором позики, укладеним сторонами
22.02.2012 року, сплата неустойки не
передбачена.

Окрім того, задовольняючи позов в
частині стягнення пені, місцевий суд
застосував подвійну облікову ставку
НБУ, оскільки договором не визначена
ставка пені, хоча положення ч.3 ст.549 ЦК
України таких посилань не містить.

Таким чином, стягнення з відповідача
договірної пені у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що складає
210210,02грн. колегія суддів вважає
неправомірним, а тому у цій частині
рішення місцевого суду підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову задоволенні даної
позовної вимоги.

Відповідно до статті 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Приймаючи до уваги те, що позов
задоволено на 85,7%
(1257155,00грн.х100%:1467365,00грн.= 85,7%), а при
поданні позову до суду ОСОБА_2 сплатила
3441,00грн. судового збору, підлягає до
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
2948,94грн. судового збору у відповідності
до ч.1 ст.88 ЦПК України пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог
(3441,00х85,7% :100%).

Керуючись ст.ст.303,307, пп.3,4 ч.1 ст.309,
ст.ст.313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, -
задовольнити частково.

Рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука від 10
січня 2014 року в частині стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 210210,02 (двісті
десять тисяч двісті десять гривень
02коп.) грн. пені скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні даної позовної вимоги
відмовити.

Зменшити суму стягнутого з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 судового збору з
3441,00грн. до 2948,94 (дві тисячі дев»ятсот
сорок вісім гривень 94коп.) грн.

В іншій частині рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ
/підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ
/підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ П.М. Карнаух

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області:
Т.О. Кривчун