печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Козлова Р.Ю.,

при секретарі - Скирді В. Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1, треті
особи - ОСОБА_2, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інвестиційна
будівельна компанія» про
відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду із зазначеними вимогами мотивуючи
їх тим, що 24 вересня 2002 року між АБ
«Брокбізнесбанк», правонаступником
якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія»
було укладено кредитний договір,
згідно з умовами якого АБ
«Брокбізнесбанк» надав ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія»
кредитну лінію в сумі 5 400 000 грн., а ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія», у
свою чергу, зобов'язалося повернути
вказані кошти у строк до 01 червня 2004
року зі сплатою 25% річних. З метою
забезпечення виконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитним
договором між позивачем з однієї
сторони, та відповідачем і третьою
особою по справі ОСОБА_2 укладено
договір застави від 01 жовтня 2002 року,
відповідно до умов якого у заставу
банку було передано квартиру АДРЕСА_1,
яка належить відповідачеві, та
квартира АДРЕСА_2, яка на праві
власності належала ОСОБА_2

Внаслідок невиконання ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія»
основного зобов'язання щодо повного та
своєчасного погашення боргу за
кредитним договором, рішенням суду
Печерського районного суду м. Києва від
11 лютого 2009 року звернено стягнення на
квартиру, яка була передана у заставу
банку та належала відповідачеві. Разом
з тим, рішенням Печерського районного
суду від 11 травня 2011 року вищевказаний
договір застави визнано недійсним в
частині передачі відповідачем
належної квартири у заставу банку.
Рішення суду від 11 лютого 2009 року було
скасовано у зв'язку з нововиявленими
обставинами.

Посилаючись на те, що укладаючи договір
застави відповідач приховав від банку
ту обставину, що він є не єдиним
власником вказаного об'єкта нерухомого
майна, ввівши таким чином
заставодержателя в оману, позивач
просив стягнути з відповідача 5 967 425, 58
грн. в рахунок відшкодування
заподіяної матеріальної шкоди, розмір
якої дорівнює вартості вищезазначеної
квартири. В ході розгляду судом даної
справи представник позивача зменшив
розмір позовних вимог, просив суд
стягнути з відповідача 1 702 440 грн.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав пред'явлені вимоги.

Відповідач та представник ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія» у
судове засідання не з'явилися, про час
та місце його проведення повідомлялися
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили.

Представник третьої особи - ОСОБА_2
заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення пред'явлених
вимог.

Судом встановлено, що 24 вересня 2002 року
між АБ «Брокбізнесбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Брокбізнесбанк», та ТОВ «Інвестиційна
будівельна компанія» було укладено
кредитний договір, згідно з умовами
якого АБ «Брокбізнесбанк» надав ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія»
кредитну лінію в сумі 5 400 000 грн., а ТОВ
«Інвестиційна будівельна компанія», у
свою чергу, зобов'язалося повернути
вказані кошти у строк до 01 червня 2004
року зі сплатою 25% річних.

З метою забезпечення виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором між позивачем з
однієї сторони, та відповідачем і
третьою особою по справі ОСОБА_2
укладено договір застави від 01 жовтня
2002 року, відповідно до умов якого у
заставу банку було передано квартиру
АДРЕСА_1, яка належить відповідачеві, та
квартира АДРЕСА_2, яка на праві
власності належала ОСОБА_2

Внаслідок невиконання основним
боржником умов кредитного договору
щодо погашення суми заборгованості,
рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 11 лютого 2009 року за позовом АБ
«Брокбізнесбанк» звернено стягнення
на предмет застави, в тому числі на
квартиру, що належала відповідачеві.

Однак, рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 11 травня 2011 року,
ухваленим у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, АБ «Брокбізнесбанк», ОСОБА_2 про
визнання права спільної сумісної
власності на квартиру, виключення
майна з акту опису та визнання договору
застави недійсним, вищевказаний
договір застави від 01 жовтня 2002 року
визнаний недійсним в частині передачі
у заставу квартири АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_1

Як вбачається з мотивувальної частини
рішення суду, укладаючи вказаний вище
договір з АБ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_1
передав у заставу банку квартиру без
відома та згоди іншого співвласника
даного об'єкта нерухомого майна -
ОСОБА_3, а відтак з огляду на положення
чинної на той момент ст.1 ст.48 ЦК УРСР
даний договір є угодою, що не
відповідає вимогам закону, а саме нормі
ст. 6 Закону України «Про заставу», яка
діяла на момент укладання спірного
договору.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 27 січня 2012 року вищевказане
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 11 лютого 2009 року, яким
звернено стягнення на належну
відповідачеві квартиру, скасовано у
зв'язку з нововиявленими обставинами.

Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги
представник позивача посилається на
те, що оскільки в момент укладання
договору застави відповідач приховав
від кредитора відомості про наявність
іншого співвласника предмета застави,
що потягло визнання вказаного договору
недійсним та унеможливило реалізацію
права позивача звернути стягнення на
зазначене майно, відповідач в порядку
ч.2 ст.230 ЦК України зобов'язаний
відшкодувати позивачеві збитки, розмір
яких дорівнює вартості вищезазначеної
квартири. Також позивач просив суд
застосувати до спірних правовідносин
норму ст. 1166 ЦК України.

Частина 2 статті 230 ЦК України,
посиланням на яку представник позивача
обґрунтовує свої вимоги, серед
правових наслідків вчинення правочину
під впливом обману передбачає
обов'язок сторони, яка застосувала
обман, відшкодувати другій стороні
збитки, що завдані у зав'язку з
вчиненням цього правочину.

Між тим, матеріально-правове
обґрунтування пред'явлених вимог
представником позивача не
узгоджується з п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, згідно
якого Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки представник
позивача пов'язує момент заподіяння
банку збитків з укладанням договору
застави від 01 жовтня 2002 року, до спірних
правовідносин мають бути застосовані
положення чинного на той час ЦК УРСР 1963
року.

Частина 3 статті 57 ЦК УРСР також
передбачає право потерпілої сторони на
відшкодування витрат, понесених в
результаті угоди, вчиненої внаслідок
обману. При цьому, як вбачається зі
змісту даної норми закону, передбачені
нею наслідки у виді обов'язку
недобросовісного суб'єкта
відшкодувати понесені потерпілим
витрати застосовуються лише у випадку,
якщо угоду визнано недійсною з
передбачених даною статтею підстав.

Проте, як зазначалося вище, договір
застави від 01 жовтня 2002 року визнаний
частково недійсним на підставі ч.1 ст.48
ЦК УРСР як такий, що не відповідає
вимогам закону, а відтак твердження
представника позивача про наявність
підстав для застосування наслідків
угоди, вчиненої внаслідок обману, є
необґрунтованими.

Твердження представника позивача про
те, що спірна сума підлягає стягненню в
порядку відшкодування майнової шкоди,
заподіяної в результаті делікту, суд
вважає помилковими з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.1 ст.440 ЦК УРСР шкода,
заподіяна особі або майну громадянина,
а також шкода, заподіяна організації,
підлягає відшкодуванню особою, що
заподіяла шкоду.

Як вбачається зі змісті даної норми
закону, закріплені нею положення
застосовуються до позадоговірних
(деліктних) зобов'язань, суб'єкти яких
(потерпілий та заподіювач шкоди) не
перебувають між собою у будь-яких
договірних правовідносинах. Посилання
представника позивача на те, що
оскільки договір застави від 01 жовтня
2002 року визнано недійсним, він не є
юридичним фактом і не породжує жодних
правових наслідків, а відтак сторони не
були пов'язані цивільно-правовим
зобов'язанням, суд вважає помилковими,
так як вказане правило поширюється
лише на нікчемні угоди, недійсність
яких прямо передбачена законом. Разом з
тим, як зазначалося вище, договір
застави від 01 жовтня 2002 року був
визнаний частково недійсним з огляду
на його невідповідність нормам закону,
тобто даний договір є оспорюваною
угодою, яка, на відміну від нікчемної,
породжує цивільні права та обов'язки,
однак може бути визнана судом
недійсною за умови наявності
визначених законом підстав.

Таким чином, вимоги ПАТ
«Брокбізнесбанк» задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 57, 440 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 3, 10, 60,
88, 209, 213 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного
товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1,
треті особи - ОСОБА_2, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Інвестиційна будівельна компанія»
про відшкодування майнової шкоди -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду м.
Києва через Печерський районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

СУДДЯ