У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Максимчук З.М.,
Рожина Ю.М.

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., з участю представника позивача
ОСОБА_4, розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Рівненського
районного суду від 25 грудня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О
В И Л А :

04 березня 2013 року ОСОБА_2
звернулася в Рівненський районний суд
з позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору позики від 28 квітня 2012 року
недійсним, оскільки цей договір нею
було підписано під впливом обману та
застосування психологічного тиску з
боку відповідача і грошових коштів, в
розмірі 83410 грн., вона фактично не
отримувала.

Рішенням Рівненського районного суду
від 25 грудня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

В поданій на рішення суду
апеляційній скарзі ОСОБА_2
покликається на його незаконність,
через порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи.

Вказує, що суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до уваги її
пояснення з приводу того, що вона
фактично не отримувала від відповідача
в позику ніяких грошових доказів, а
договір позики та нотаріально завірену
заяву про ніби-то отримання нею
грошових коштів, вона підписала під
впливом обману та застосування
психологічного тиску з боку
відповідача, у зв'язку із тим, що вона
працювала у останнього найманим
працівником і під час її роботи була
виявлена нестача грошових коштів, яка
виникла не з її вини.

________________________________________________________________________
___________

Провадження № 22-ц/787/360/2014
Головуючий у 1 інстанції : Гнатущенко
Ю.В.

Доповідач : Григоренко
М.П.

Відповідач ухиляється від надання
будь-яких доказів з даного приводу і
надання особистих пояснень суду,
незважаючи на те, що його явка судом
була визнана обов'язковою.

Крім того, нею було заявлено клопотання
про призначення експертизи, для
встановлення у якому стані вона
підписувала договір позики та заяву,
однак суд залишив її клопотання поза
увагою і не призначив таку експертизу.

Зазначає, що відповідач разом із своїм
юристом ввели її в оману, пообіцявши, що
після з'ясування обставин з чиєї вини
виникла нестача, їй буде повернуто
договір позики та заява, якою
підтверджувалася сума ніби-то
отриманої позики. Також з боку
відповідача до неї застосовувалися
психічне насильство та погрози
розправи, у випадку не підписання цих
документів. Будучи наляканою погрозами
відповідача вона не зверталася до
правоохоронних органів.

Із цих підстав просить скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове, яким її позов задовольнити.

В ході апеляційного розгляду справи
представник позивача підтримала
апеляційну скаргу та просила її
задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що остання не довела належними
доказами свої позовні вимоги.

Даний висновок суду першої інстанції
відповідає фактичним обставинам
справи, наявним у справі доказам та
ґрунтується на законі.

Твердження позивача про те, що договір
позики вона укладала під впливом
обману, на увагу не заслуговують,
оскільки остання не вказала в чому саме
полягав обман зі сторони відповідача, в
контексті положень статті 230 ЦК
України.

Саме по собі посилання ОСОБА_2 на
ту обставину, що договір позики вона
підписала у зв'язку із виявленням
нестачі матеріальних цінностей і який
їй обіцяли в наступному повернути
після встановлення причин нестачі, вже
вказує на те, що позивач чітко розуміла
про суть вчиненого нею правочину.

Стаття 1053 ЦК України визначено, що
за домовленістю сторін борг, що виник
із договорів купівлі-продажу, найму
майна або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.

В матеріалах справи відсутні
будь-які докази, які б підтверджували
перебування позивача у трудових
правовідносинах із відповідачем, а
тому якщо і існували між останніми
якісь правовідносини, то ці
правовідносини є цивільно-правовими і
до них можуть бути застосовані правила
статті 1053 ЦК України.

Голослівним є твердження
позивача і про укладення нею договору
позики під психічним тиском з боку
відповідача.

Матеріали справи вказують на те,
що договір позики позивач підписала 28
квітня 2012 року, а нотаріально завірену
заяву про отримання грошових коштів 07
травня того ж року, проте остання
звернулась до суду за захистом своїх
прав із даним позовом лише 04 березня 2013
року, вже після того як апеляційним
судом Рівненської області було
постановлено ухвалу про відхилення її
апеляційної скарги на заочне рішення
Рівненського районного суду від 30
жовтня 2012 року, яким було стягнуто із
ОСОБА_2 на користь відповідача грошові
кошти за вищевказаним договором
позики, тобто, обставини укладення
цього договору вже були предметом
судового розгляду.

Із змісту ухвали апеляційного
суду Рівненської області від 18 січня 2013
року вбачається, що ОСОБА_2, заперечуючи
заявлені до неї ОСОБА_3 позовні вимоги,
також посилалась на те, що договір
позики від 28 квітня 2012 року вона
підписала під психічним тиском ОСОБА_3
та фактично не отримувала грошових
коштів від відповідача. Апеляційний
суд надав відповідну оцінку цим
доводам позивача ОСОБА_2, а тому,
відповідно до статті 61 ЦК України,
вказана ухвала апеляційного суду має
преюдиційне значення для даної
цивільної справи.

Не заслуговують на увагу
твердження позивача і про те, що суд
першої інстанції безпідставно не
призначив судово-психіатричну
експертизу, яка, відповідно до статті 145
ЦК України, мала бути призначена
обов'язково, оскільки позовні вимоги з
підстав, передбачених статтею 225 ЦК
України, по даній справі заявлені не
були, а були заявлені з інших правових
підстав, зокрема ст.ст. 230, 231 ЦК України.

Посилання позивача на те, що суд
не витребував від відповідача
документів, які б підтверджували факт
перебування її у трудових відносинах
із відповідачем та не вжив всіх
необхідних заходів для виклику
останнього в суд для дачі особистих
пояснень, також не є підставою для
скасування законного по суті рішення
суду, оскільки із матеріалів справи
вбачається, що суд першої інстанції
належним чином сприяв позивачу в
отриманні необхідних доказів, але які
не були отримані з об'єктивних причин.

Крім того, документи, на
витребуванні яких наполягає позивач,
не стосуються безпосередньо суті
даного спору, а стосуються інших
обставин, які позивач хибно вважає
значущими.

Щодо трудових правовідносин із
відповідачем, то позивач мала б надати
з даного приводу в першу чергу свою
трудову книжку чи копію трудового
договору, які у всякому разі мали бути у
неї на руках, але остання цього не
зробила.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення Рівненського районного суду
від 25 грудня 2013 року підлягає
залишенню без змін, як ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
від 25 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
ухвалу апеляційного суду та рішення
суду першої інстанції до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Максимчук З.М.

Рожин Ю.М.