Справа №784/888/13 06.02.2014 06.02.2014 06.02.2014
Провадження №22-ц/784/6/14
інстанції - Тішко Д.А.
Доповідач апеляційної
інстанції - Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_3

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 30 листопада 2012 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_5

до ОСОБА_3 ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7,
ОСОБА_8

про визнання угод недійсними та
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5. звернулась з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому
зазначала, що перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1997 по
2005 рік. За час подружнього життя вони
придбали за договором купівлі-продажу
від 25 січня 2000 року квартиру АДРЕСА_1, а
за договором купівлі-продажу від 5
березня 2001 року - квартиру АДРЕСА_2 26
травня 2006 року ОСОБА_3 без її згоди
продав квартиру АДРЕСА_2 покупцю
ОСОБА_7, яка згодом, а саме 8 червня 2006
року, продала спірне житло покупцю
ОСОБА_8 Крім того, 27 червня 2008 року
ОСОБА_9, яка незаконно набула право
власності на квартиру АДРЕСА_1 за
судовим рішенням від 4 червня 2008 року,
продала її покупцю ОСОБА_4 за договором
купівлі-продажу.

Посилаючись на порушення правил статті
203 ЦК України при укладенні договорів
купівлі-продажу та остаточно уточнивши
позовні вимоги (а.с.251), ОСОБА_5. просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
укладений 26 травня 2006 року між
представником ОСОБА_3 та ОСОБА_7, а також
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 27 червня 2008 року між
ОСОБА_9 та ОСОБА_4, а також стягнути з
ОСОБА_9 5000 грн. моральної шкоди, з ОСОБА_3
- 80340 грн. матеріальної шкоди та 60 000 грн.
моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_5. про визнання
недійсними договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2, укладеного 8 червня
2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та
свідоцтва про право власності на ім'я
останньої залишено без розгляду на
підставі заяви позивачки ( а.с.251,252 том
1).

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 30 листопада 2012 року
позов задоволено частково. Визнані
недійсними договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 від 26 травня 2006 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, та
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 27 червня 2008 року, укладений
між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 В задоволенні
інших вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, не
погодившись з висновком суду про
порушення вимог закону при укладенні
оспорюваних правочинів, просив рішення
скасувати та відмовити ОСОБА_5. в
задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила
скасувати судове рішення в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, укладеного нею з
ОСОБА_9, посилаючись на добросовісність
набуття права власності на спірну
нерухомість та наявність на час
укладення договору права власності у
продавця ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла.

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 26 грудня 2013
року до участі у справі як
правонаступника ОСОБА_9 залучено її
спадкоємця - ОСОБА_6 ( а.с. 36 том 2).

Перевіривши законність та
обгрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що вони
підлягають частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Задовольняючи вимоги позивачки про
визнання недійсними як договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 26
травня 2006 року, так і договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27
червня 2008 року, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідно до
частини 1 статті 203 ЦК України ці угоди
суперечать вимогам цього кодексу та
нормам сімейного законодавства, а тому
є недійсними відповідно до статті 215 ЦК
України.

Проте, погодитись з застосуванням
судом норм цивільного законодавства в
повному обсязі не можна, виходячи з
наступного.

Так, нормами діючого цивільного
законодавства передбачено декілька
способів захисту порушених прав
власника, зокрема речово-правові та
зобов'язальні способи, які залежать від
характеру правовідносин, що виникли
між позивачем та порушником його
права, а також від можливості
застосування того чи іншого способу до
конкретних обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_5. та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі з 10
жовтня 1997 року по 13 липня 2005 року.

5 березня 2001 року на підставі договору
купівлі-продажу, зареєстрованому
Універсальною біржею «Номінал», на ім'я
ОСОБА_3 придбано квартиру АДРЕСА_2.
Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 9 листопада 2005 року
біржову угоду визнано дійсною та за
ОСОБА_3 визнано право власності на
квартиру ( а.с.190 том 1).

26 травня 2006 року між представником
ОСОБА_3, як продавця, та ОСОБА_7, як
покупцем, укладено договір
купівлі-продажу квартири (а.с.191 том 1).

Нотаріально посвідченої згоди на
відчуження нерухомого майна дружина
власника - ОСОБА_5 не давала.

Зі змісту договору вбачається, що
представник продавця гарантує
відсутність будь-яких прав інших осіб
на об'єкт нерухомості.

8 червня 2006 року спірна квартира
відчужена ОСОБА_7 за договором
купівлі-продажу покупцю ОСОБА_8 (а.с.192
том 1).

Встановивши ці обставини, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до статті 61 СК України квартира є
спільною власністю подружжя, а
відчуження нерухомого майна за
договором купівлі-продажу від 26 травня
2006 року здійснено з порушенням правил
частини 3 статті 65 СК без нотаріально
посвідченої згоди іншого подружжя.

За такого суд дійшов обґрунтованого
висновку про порушення вимог закону
при укладенні угоди, що відповідно до
частини 2 статті 65 СК України та частині
1 статті 203 та статті 215 ЦК України стало
підставою визнання договору від 26
травня 2006 року недійсним.

Вимоги про витребування майна від
теперішнього власника за правилами
статті 388 ЦК України позивачка не
заявляла ( а.с. 251, 252 том 1).

Таким чином, висновки суду першої
інстанції про недійсність договору
купівлі-продажу від 26 травня 2006 року,
хоча і не поновлюють права позивачки
належним способом (віндикаційний позов
до теперішнього власника), але є
правильними по суті, не суперечать
вимогам цивільного законодавства та не
порушують нічиїх прав, що є підставою
для залишення судового рішення в цій
частині без змін.

Колегія суддів не може прийняти до
уваги доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що
квартира АДРЕСА_2 не є спільною
власністю і належить лише йому на
підставі рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 9
листопада 2005 року (а.с.190 том 1).

Зазначеним рішенням за ОСОБА_3 визнано
право власності на нерухомість
внаслідок визнання дійсною біржової
угоди. Питання про зміну статусу
спільного майна або належність майна
одному з подружжя, як його особистої
власності, судом не вирішувалось. Отже,
рішення суду не є підставою вважати
квартиру особистим майном ОСОБА_3 з
правом розпоряджатись нею на власний
розсуд без згоди дружини.

Крім того, судом також встановлено, що
ОСОБА_5. та ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 25 квітня 2000 року
придбали у ОСОБА_9 (матері ОСОБА_3),
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.136 том 1).

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 4 червня 2008 року за
позовом ОСОБА_9 договір купівлі-продажу
від 25 квітня 2000 року розірвано. За
ОСОБА_9 визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.134 том 1).

27 червня 2008 року між ОСОБА_9, як
продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем,
укладено договір купівлі-продажу
квартири, а 9 жовтня 2008 року остання
отримала свідоцтво про право власності
на нерухоме майно ( а.с.182,183 том 1).

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 26 січня 2009
року рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 4 червня 2008 року
скасовано, а рішення того ж суду від 11
березня 2009 року, залишене без змін
ухвалою суду апеляційної інстанції від
18 травня 2009 року, відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_9 про
розірвання договору та визнання права
власності (а.с.184, 185-186, 187,188-189 том 1).

Встановивши зазначені обставини, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_9 на час укладення договору
купівлі-продажу від 27 червня 2008 року
набула право власності на підставі
незаконного судового рішення, а тому не
була належним власником та не мала
права розпоряджатись нерухомістю на
власний розсуд.

Ці обставини суд вважав підставою для
визнання договору від 17 червня 2008 року
недійсним за статтею 215 ЦК України, як
укладений з порушенням вимог частини 1
статті 203 ЦК України.

Проте, не заперечуючи встановлені
судом обставини та оцінку статусу
нерухомого майна як спільної власності
подружжя, з остаточним висновком суду
за позовною вимогою погодитись не
можна.

Так, за змістом статей 215 та 216 ЦК
України та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (далі -
Постанова №9) само по собі визнання
недійсним виконаного правочину не
призводять до реального відновлення
порушеного права. Фактично, заявляючи
позов про визнання оспорюваного
правочину недійсним, особа має на меті
подальше повернення майна, переданого
за таким правочином.

Проте норма частини 1 статті 216 ЦК не
може бути застосована щодо повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, яке було
відчужено третій особі.

Правовідносини, що виникли між дійсним
власником та третьою особою є
речово-правовими, в яких не можуть
застосовуватись способи захисту,
встановлені для зобов'язальних
правовідносин, якими, зокрема, є
правовідносини між сторонами угоди
(постанова Верховного суду України від
25 квітня 2012 року у справі №6-25цс12,
постанова Верховного суду України від 7
листопада 2012 року у справі №6-107цс12 та
інші, ухвалені в порядку статті 355 ЦПК ).

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
віндікаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених статтею 388 ЦК України.
Витребування майна з чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності, а також скасування
попередньої реєстрації ( пункт 10
Постанови №9).

Отже, обраний позивачкою ОСОБА_5. спосіб
захисту порушеного права - визнання
недійсною угоди, стороною якої вона не
була, не відповідає характеру
правовідносин, що склались між нею та
покупцем ОСОБА_4

Таким чином, позов ОСОБА_5. про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 27 червня 2008 року
задоволенню не підлягає, що не
перешкоджає позивачці звернутись до
суду з відповідними вимогами.

Оскільки суд першої інстанції не
звернув належної уваги на вимоги
закону та поновив права ОСОБА_5. у
спосіб, не передбачений законом,
рішення суду першої інстанції в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 листопада 2012 року в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 27 червня 2008 року
квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 27 червня 2008 року
квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_9
та ОСОБА_4, відмовити.

В іншій частині судове рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду з
розгляну цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий судді