провадження 2/762/125/14
справа № 762/3933/13-ц
БАЛАКЛАВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

« 3» лютого 2014 року
м.
Севастополь

Балаклавський районний суд міста
Севастополя

у складі: головуючого, судді - Дибець
О.М.,

при секретарі - Топоркової І.О.,

за участю:

позивача - представника позивача на
підставі договору про правову
допомогу, адвоката -ОСОБА_1,
ОСОБА_2,відповідачки - представника
відповідачки на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від 17 січня 2014
року (реєстровий № 15) - ОСОБА_3,
ОСОБА_4,розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі
Балаклавського районного суду міста
Севастополя цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди,

в с т а н о в и в :

13 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Балаклавського районного суду міста
Севастополя із зазначеною позовною
заявою в порядку цивільного
судочинства і просить суд :

- Стягнути з ОСОБА_3 на його користь
у відшкодування майнової шкоди 23 493
гривні 20 копійок, у відшкодування
моральної шкоди 2500 гривень, а усього - 25
993 гривень 20 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовуються з
підстав, передбачених ст. ст. 1166, 1167
Цивільного кодексу України, тим, що 20
жовтня 2012 року, о 17 годині 45 хвилин, на
вулиці Булгакова міста Севастополя
сталося зіткнення автомобіля SUBARU Legacy 2.0
GL, реєстраційний номер НОМЕР_1, яким
керував його власник ОСОБА_1, з коровою,
що потягло пошкодження транспортного
засобу. Оскільки погоничем тварини
була відповідачка, яка залишила її без
догляду, порушивши цим вимоги Правил
дорожнього руху України,
цивільно-правову відповідальність за
пошкодження транспортного засобу і
пов'язані з цим душевні страждання має
бути покладена на ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач та його
представник наполягали на задоволенні
позовних вимог з викладених підстав.

Відповідачка та її представник
позовних вимог не визнали, посилаючись
на відсутність доказів протиправної
поведінки ОСОБА_3, що потягло
пошкодження транспортного засобу,
заперечуючи володіння твариною.

Сторони та їх представники не заявили,
що факти, які мають значення для справи,
їм відомі особисто, тому судом не
вирішувалось питання про їх допит в
якості свідків, згідно зі статтею 184
Цивільного процесуального кодексу
України.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, усебічно і повно
з'ясувавши обставини справи та
дослідивши відповідні докази, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовної заяви, виходячи з
такого.

Як убачається з копії Свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_2, ОСОБА_1 належить на праві
власності транспортний засіб -
автомобіль SUBARU Legacy 2.0 GL, реєстраційний
номер НОМЕР_1, 2004 року випуску.

Постановою судді Балаклавського
районного суду міста Севастополя від 28
листопада 2012 року у справі про
адміністративне правопорушення №
2701/4525/2012 встановлено, що 20 жовтня 2012
року, о 17 годині 45 хвилин, на вулиці
Булгакова міста Севастополя сталося
зіткнення автомобіля SUBARU Legacy 2.0 GL,
реєстраційний номер НОМЕР_1, яким
керував ОСОБА_1, з коровою, що потягло
пошкодження транспортного засобу.

Оскільки протокол про адміністративне
правопорушення був складений відносно
ОСОБА_6 за ознаками правопорушення,
передбаченого статтею 124 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення, і при цьому не було
надано доказів того, що вона є
володільцем корови і відповідно,
здійснюючи погін тварини, як учасник
дорожнього руху, порушила пп. «в»
пункту 7.7. Правил дорожнього руху
України, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України № 1306 від 10
жовтня 2001 року, і саме внаслідок чого
сталося пошкодження транспортного
засобу, зазначеною постановою
провадження у справі закрито за
відсутністю в її діях складу
адміністративного правопорушення.

Зважаючи на таке, беручи до уваги
положення частини п'ятої статті 124
Конституції України, статті 13 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», статті 14 Цивільного
процесуального кодексу України, якими
встановлюється обов'язковість судових
рішень на території України, обставини
щодо зіткнення транспортного засобу з
твариною, що потягло його механічні
пошкодження, вважаються встановленими
в силу закону, натомість причини такого
зіткнення, а саме у чому полягають
конкретні дії чи бездіяльність
погонича тварини, що безпосередньо
потягли зіткнення, не встановлені.

Разом з тим, крім того, що згаданою
постановою суду взагалі не встановлено
конкретної неправомірної дії, яка у
причинному зв'язку потягла пошкодження
транспортного засобу, враховуючи, що
відповідно до частини 4 статті 61
Цивільного процесуального кодексу
України постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкова для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено цю
постанову, виключно з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони саме
цією особою, суд, розглядаючи цю справу
стосовно відповідачки ОСОБА_3, навіть і
за наявності преюдиції стосовно
наведених обставин не вправі
розповсюджувати її на встановлення
змісту неправомірних дій
невизначеного погонича тварини, а
також причинного зв'язку між такими
діями та пошкодженнями транспортного
засобу, застосувавши цю преюдицію як
фактичну підставу цивільно-правової
відповідальності відповідачки.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
встановлені ст.ст. 1166 і 1167 Цивільного
кодексу України, за змістом яких
майнова шкода, завдана майну фізичної
або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала;
особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини; моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Пленум Верховного суду України пунктом
2 Постанови від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» роз'яснив, що
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у пункті 10 Постанови № 4 від 1
березня 2013 року «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки», особи, винними діями яких
завдано шкоди майну, яке
використовується при здійсненні
діяльності, що є джерелом підвищеної
небезпеки, якщо таким особам не було
завдано шкоди цим джерелом,
відповідають за завдану шкоду на
підставі статті 1166 Цивільного кодексу
України; у випадках, коли разом із
завданням шкоди джерелом підвищеної
небезпеки (не внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки)
завдано також шкоди джерелу підвищеної
небезпеки і цьому сприяла груба
необережність потерпілого, згідно з
положеннями статті 1193 Цивільного
кодексу України може бути зменшено
розмір відшкодування шкоди
потерпілому; покладення на нього із цих
підстав відповідальності за шкоду,
завдану при цьому джерелу підвищеної
небезпеки, статтею 1193 Цивільного
кодексу України не передбачено.

За змістом статті 14 Закону України «Про
дорожній рух» і пункту 1.10. Правил
дорожнього руху України, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 1306 від 10 жовтня 2001 року, учасниками
дорожнього руху є особи, які
використовують автомобільні дороги,
вулиці, залізничні переїзди або інші
місця, призначені для пересування
людей та перевезення вантажів за
допомогою транспортних засобів; до
учасників дорожнього руху належать
водії та пасажири транспортних
засобів, пішоходи, велосипедисти,
погоничі тварин, які мають право на
безпечні умови дорожнього руху і
зобов'язані знати і неухильно
дотримувати вимог цього Закону, Правил
дорожнього руху та інших нормативних
актів з питань безпеки дорожнього руху,
створювати безпечні умови для
дорожнього руху, не завдавати своїми
діями або бездіяльністю шкоди
підприємствам, установам, організаціям
і громадянам.

Пунктом 1.3. Правил дорожнього руху
України встановлено, що учасники
дорожнього руху зобов'язані знати й
неухильно виконувати вимоги цих
Правил.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону
України «Про дорожній рух» і пп. «в»
пункту 7.7. Правил дорожнього руху
України погоничі тварин зобов'язані не
залишати тварин на проїзній частині
без догляду, не переганяти тварин через
залізничні колії та дороги, вулиці поза
спеціально відведеними місцями, а
також через проїзну частину в темний
час доби і в умовах недостатньої
видимості.

Аналіз наведених правових норм
стосовно необхідності обов'язкового
встановлення таких умов
цивільно-правової відповідальності за
делікт як протиправна поведінка і
причинний зв'язок визначає обов'язок
суду не тільки встановити погонича
тварини, який вчинив порушення Правил
дорожнього руху, у тому числі залишивши
тварину на проїзній частині без
догляду, але і визначити саме таку його
протиправну поведінку, яку відбито в
обставинах, що перетворили імовірність
заподіяння шкоди у дійсність, або в
конкретній можливості, яку перетворено
у дійсність об'єктивно повторюваними
обставинами, адже зазначення на просте
залишення тварини без догляду свідчить
лише про абстрактну можливість
дорожньо-транспортної пригоди, коли,
наприклад, дійсність негативних
наслідків потягли не непередбачувана
поведінка залишеної без догляду
тварини, а необачність власне водія,
який мав технічну можливість запобігти
зіткненню, якби усі вимоги Правил
дорожнього руху в конкретній дорожній
обстановці ним були виконані.

Разом з тим, заявивши вимоги про
відшкодування майнової і моральної
шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди при
зіткненні транспортного засобу із
твариною, позивач та його представник
на наведені вимоги закону і роз'яснення
найвищих судових інстанцій уваги не
звернули, залишивши без належного
обґрунтування і підтвердження
доказами те, що саме неправомірна
бездіяльність погонича тварини, з якою
відбулось зіткнення автомобілю,
утворила конкретну можливість
завдання шкоди (безпосередній
причинний зв'язок).

У цьому зв'язку варто відзначити, що в
даному випадку з метою встановлення
причинного зв'язку належить
відокремлювати таке залишення тварини
погоничем без догляду, коли внаслідок
непередбачуваної поведінки тварини
утворюється аварійна ситуація, тобто
конкретна можливість завдання шкоди, і,
навпаки, таке залишення погоничем
тварини без догляду, яке аварійної
ситуації не утворило, адже відповідні
негативні наслідки безпосередньо були
породжені водієм транспортного засобу,
який не виявив належної обачності, коли
він мав об'єктивну можливість
відвернути зіткнення, тобто власне сам
позивач, як водій транспортного засобу
(джерела підвищеної небезпеки),
рахуючись у населеному пункті, зокрема,
не виявив належної уваги і відповідно
вчасно не відреагував на зміну
дорожньої обстановки, до чого його
зобов'язує пп. «б» пункту 2.3. Правил
дорожнього руху України.

Дійшовши таких висновків, суд водночас
зауважує, що найсуттєвішим для
вирішення справи є встановлення особи,
яка з відповідних підстав володіла
твариною на час дорожньо-транспортної
пригоди і відповідно належно не
виконала обов'язків погонича,
встановлених Правилами дорожнього
руху, втім, достатніх і достовірних
доказів на підтвердженні цієї
обставини ні позивач, на якого за
містом ст.ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України
покладений тягар доказування обставин,
на які він посилається в обґрунтування
позову, ні його представник не надали
протягом чотирьох судових засідань.
При цьому письмова розписка ОСОБА_6 від
20 жовтня 2012 року, питання про
фальшивість якої в судовому засідання
жодної зі сторін не порушувалось, прямо
свідчить, що повноваження з володіння
твариною на час дорожньо-транспортної
пригоди здійснювала саме ОСОБА_6, однак,
помилково вважаючи нікчемним
володіння твариною на підставі
договору, вчиненого в усній формі, вона
наполягає, що погін тварини мала
здійснювати попередній її володілець
ОСОБА_3

Отже, судом не встановлено підстав для
покладення цивільно-правової
відповідальності на ОСОБА_3, оскільки
позивачем не доведено, що саме вона
здійснювала володіння твариною, з якою
сталося зіткнення транспортного
засобу, відповідно саме вона, як
учасник дорожнього руху, порушила
правила дорожнього руху, що
безпосередньо потягло пошкодження
майна, яке належить позивачеві.

Таким чином, розглянувши цивільну
справу в присутності сторін та їх
представників, усебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Судові витрати суд розподіляє
відповідно до вимог статті 88
Цивільного процесуального кодексу
України.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 1166, 1167 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 1, 3, 10, 11, 14, 15, 60, 61, 158 ч. 1,
179, 209, 212-215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про відшкодування майнової та
моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду міста
Севастополя через Балаклавський
районний суд міста Севастополя
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Дибець О.М.