Справа № 752/2944/13-ц
Провадження № 2/752/202/14
РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2014 року Голосіївський районний суд
міста Києва у складі: головуючого судді
Калініченко Л.С., при секретарі
Бондаренко О.В., Колесник В.А., Руденко
М.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору:
Перша Київська державна нотаріальна
контора, про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, визнання права власності на
квартиру та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу житлового
приміщення недійсним, -

В С Т А Н О
В И В :

позивач звернувся до суду з позовною
заявою про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину, видане
ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 Київською
державною нотаріальною конторою, що
зареєстроване в державному реєстрі за
№ 12-589, визнання за ОСОБА_1 право
власності на квартиру за АДРЕСА_1
загальною площею 34, 7 кв.м., виселення
ОСОБА_2 з квартири за АДРЕСА_1
загальною площею 34, 7 кв.м.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1
купив квартиру відповідно до договору
купівлі-продажу від 19.01.2009 року за
реєстровим номером 186, посвідченим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрував своє право власності
28.01.2009 року за реєстровим номером 6932 в
Комунальному підприємстві «Київське
міське Бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна», який на час
звернення до суду є укладеним, чинним,
не визнаний недійсним в судовому
порядку, а тому, законно набувши право
власності на спірну квартиру вважає
протиправним видачу свідоцтва про
право на спадщину на дану квартиру
Першою державною Київською
нотаріальною конторою ОСОБА_2,
невизнання останньою його права
власності та безпідставного
проживання у ній відповідача.

Натомість, відповідач звернулась до
суду із зустрічним позовом про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу на квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 34, 7 кв.м, вважаючи, що
оспорюваний нею договір
купівлі-продажу квартири від 19.01.2009
року не підписувався продавцем ОСОБА_5
в особі її представника ОСОБА_3

Представник позивача за первісним
позовом ОСОБА_6 підтримала первісний
позов, просила його задовольнити в
повному обсязі, з підстав, викладених у
позовній заяві, зустрічний позов не
визнала просила відмовити в його
задоволенні.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2
та її представник первісний позов не
визнали, просили відмовити в його
задоволенні, зустрічний позов
підтримали та просила задовольнити
його в повному обсязі.

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_3 проти підстав зустрічного
позову не заперечував, а первісний
позов просив суд вирішити на власний
розсуд

Заслухавши сторони, їх представників,
дослідивши і проаналізувавши докази,
які містяться в матеріалах справи, суд
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
дійшов наступних висновків.

19.01.2009 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 посвідчено договір
купівлі-продажу квартири загальною
площею 34,7 кв.м. за АДРЕСА_1 за
реєстровим № 186.

Відповідно до даного договору, ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_3, що діяв на
підставі довіреності від 17.10.2006 року,
виданої нею на ім'я ОСОБА_3, за
реєстровим № 5-3218, посвідченої П'ятою
Київською державною нотаріальною
конторою, продала, а ОСОБА_1 купив
квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Державного
реєстру правочинів за № 6917235 від 19.01.2009
року, даний правочин був внесений до
Державного реєстру правочинів за №
3307634. Право власності на квартиру було
28.01.2009 року зареєстроване за позивачем
в КП «Київське міське Бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на нерухоме майно» за р.№ 6932
за позивачем.

З вказаного договору купівлі-продажу
вбачається, що ОСОБА_3 діяв від імені
ОСОБА_5 на підставі довіреності,
посвідченої державним нотаріусом
П'ятої Київської державної
нотаріальної контори Іваненко Р.С. 17
жовтня 2006 року, що зареєстрована в
реєстрі за № 5-3218.

Згідно зі ст.ст. 43, 44 Закону України «Про
нотаріат» від 02.09.1993 року, в редакції,
чинній на час укладення спірного
договору від 19.01.2009 року за №3425-XII, при
вчиненні нотаріальної дії нотаріус
встановлює особу учасника цивільних
відносин, що звернулась за вчиненням
нотаріальної дії та обсяг її цивільної
дієздатності. Встановлення особи та
обсягу цивільної дієздатності
здійснюється за паспортом або іншими
документами, які унеможливлюють
будь-які сумніви щодо особи
громадянина, яка звернулась за
вчиненням нотаріальної дії.

Згідно з ч. 1 статті 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права
власності не встановлена судом.

Зокрема, одним із правочинів, за яким
набувається право власності на
нерухоме майно є договори
купівлі-продажу.

Судом встановлено, що на час розгляду
справи, договір купівлі-продажу від
19.01.2009 року є чинним, а незаконність
набуття позивачем права власності
судом не встановлена.

Так, рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18 квітня 2011 року у
справі № 2-1757/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
та ОСОБА_3 та Комунального підприємства
«Київське міське Бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
про визнання недійними довіреності від
17.10.2006 року виданої від імені ОСОБА_5 на
ім'я ОСОБА_3 за реєстровим номером № 5-3218
П'ятою Київською державною
нотаріальною конторою та договору
купівлі-продажу квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1 від 19.09.2009 року за
реєстраційним номером 186, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
залишена без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 29 лютого 2012 року апеляційну скаргу
Позивача задоволено повністю, рішення
Голосіївського районного суду міста
Києва від 18.04.2011 року у справі № 2-1757/11
скасовано, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, Головне управління
юстиції у місті Києві, П'ята Київська
державна нотаріальна контора, Київське
міське Бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна про визнання
довіреності та договору
купівлі-продажу житлового приміщення
недійсними - задоволено.

Визнано недійсними довіреність від
17.10.2006 року виданої від імені ОСОБА_5 на
ОСОБА_3, за реєстровим № 5-3218 та договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
19.01.2009 року за реєстраційним № 186,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 05.04.2012 року у
справі № 6-14307 ск 12 виконання Рішенням
Апеляційного суду міста Києва від 29
лютого 2012 року було зупинено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 26 вересня 2012
року у справі № 6-14307 св 12 касаційну
скаргу представника ОСОБА_1
задоволено, рішення Апеляційного суду
міста Києва від 29 лютого 2012 року
скасовано, а рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 18 квітня 2011
року у справі № 2-1757/11 залишено в силі.

Відповідно до п. 1.2 Наказу Міністерства
юстиції України №7/5 від 07.02.2002 «Про
затвердження Тимчасового положення
про порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно», чинного на час
укладення договору купівлі-продажу від
19.01.2009 року, державна реєстрація прав -
це офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення права власності та
інших речових прав на нерухоме майно, а
також права власності на об'єкти
незавершеного будівництва шляхом
внесення відповідного запису до
Реєстру прав власності на нерухоме
майно.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року, № 1952-IV, в редакції чинній
станом на час укладення договору
купівлі-продажу від 19.01.2009 року та
реєстрації 28.01.2009 року в КП «Київське
міське Бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
нерухоме майно», державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
права на нерухоме майно та їх
обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, якщо, у тому числі, реєстрація
прав та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення.

За таких обставин, право власності
позивача на спірне житлове приміщення
визнане державою та є дійсним, тому у
суду немає сумнівів у набутті такого
права позивачем.

На вимогу суду, Першою Державною
нотаріальною конторою м. Києва було
направлено копію спадкової справи,
заведеної у зв'язку зі смертю ОСОБА_5, з
якої вбачається видача 21.06.2012 року
ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину,
зареєстроване в державному реєстрі за
№12-589 на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з матеріалами даної справи
28.01.2010 року до Першої Державної
нотаріальної контори м. Києва
звернулась ОСОБА_2 із завою про
прийняття спадщини за заповітом на усе
будь-яке рухоме і нерухоме майно та
права, виданим ОСОБА_5 на її ім'я.

Судом встановлено, що даний заповіт був
складений та посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_8 20 червня 2009 року,
тобто вже після укладення ОСОБА_5
договору купівлі-продажу спірної
квартири від 19 січня 2009 року та
реєстрації 28 січня 2009 року на неї права
власності за позивачем у Комунальному
підприємстві «Київське міське Бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна».

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила.

Таким чином, заповіт є одностороннім
правочином у формі волевиявлення особи
на заповідання її особистого майна та
прав.

Згідно зі статтею 1233 ЦУ України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї
смерті.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, волевиявлення ОСОБА_5 на
заповідання спірного житлового
приміщення не мала, оскільки, вже
виразила його шляхом відчуження цієї
квартири позивачу 19.01.2009 року.

За таких обставин, односторонній
правочин ОСОБА_5 у вигляді заповіту не
охоплював права її спадкоємців на
спірну квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, оскільки, в цій
частині не укладався.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до частини 4 ст. 42 Закону
України «Про нотаріат», чинного на час
видачі оспорюваного свідоцтва про
право на спадщину від 21.06.2012 року та п. 3
глави 2 Порядку вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22 лютого 2012 р. за №
282/20595, за обґрунтованою письмовою
заявою заінтересованої особи, яка
звернулася до суду, та на підставі
отриманого від суду повідомлення про
надходження позовної заяви
заінтересованої особи, яка оспорює
право або факт, про посвідчення якого
просить інша заінтересована особа,
вчинення нотаріальної дії зупиняється
до вирішення справи судом.

Отже, дана норма не звужує обов'язки
нотаріуса про зупинення вчинення
нотаріальної дії тільки за письмовою
заявою заінтересованої особи, а й за
повідомленням суду про надходження
позовної заяви.

В матеріалах справи наявні
неодноразові запити Голосіївського
районного суду м. Києва, здійснені в
ході розгляду справи № 2-1757/11 10.03.2011
року, до Першої Київської державної
нотаріальної контори для витребування
копії спадкової справи та перевірки
повноважень у ОСОБА_2 Даними запитати
суд повідомляв нотаріальну контору про
наявність у суді позовної заяви зі
спору щодо спадкового майна ОСОБА_5, на
яке претендує сам спадкоємець ОСОБА_2
на підставі заповіту від 20.06.2009 року.

Крім того, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 05.04.2012 року у справі № 6-14307 ск
12 виконання рішення Апеляційного суду
міста Києва від 29 лютого 2012 року у
справі № 2-1757/11 за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, треті особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
Головне управління юстиції у місті
Києві, П'ята Київська державна
нотаріальна контора, Київське міське
Бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна було зупинено.

Вказана ухвала суду свідчить про
продовження спору про право на житлове
приміщення, яке може входити до
спадкової маси.

За таких обставин, Перша Київська
державна нотаріальна контора, була
зобов'язана зупинити вчинення
нотаріальної дії з видачі та
посвідчення свідоцтва на спадщину за
заповітом ОСОБА_2 на спірну квартиру до
вирішення справи в суді, та в
подальшому пересвідчитись у
завершенні цієї справи, та
безспірності спадкового майна видати
та посвідчити свідоцтво на спадщину,
оскільки, відповідно до засад
нотаріальної діяльності, нотаріальні
дії вчиняються тільки за наявності
безспірності.

Отже, суд вважає видане відповідачу
свідоцтво про право на спадщину
квартири АДРЕСА_1 з порушенням закону, а
саму квартиру такою, що не входила до
спадкового майна, оскільки не
заповідалася.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 ЦК
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути, в тому числі: 1) визнання права; 2)
визнання правочину недійсним; 3)
припинення дії, яка порушує право.

Оскільки, суд дійшов висновку про
наявність у позивача усіх прав щодо
володіння, користування та
розпорядження спірним житловим
приміщенням, а з матеріалів справи
вбачається, що відповідач не визнає
права власності позивача, що
проявляється в її діях по отриманню
свідоцтва про право на спадщину на
квартиру, звернення до суду про
перегляд Голосіївського районного
суду м. Києва від 18 квітня 2011 року у
справі № 2-1757/11 у зв»язку ново
виявленими обставинами, звернення до
правоохоронних органів із заявою про
злочин, то вимоги позивача про захист
права власності шляхом його визнання є
цілком обґрунтованими.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Представник позивача пояснила, що
останній, маючи всі технічні та
правовстановлюючі документи на спірне
приміщення, неодноразово приходячи у
квартиру, не має змоги нею
користуватись, оскільки, її займає
відповідач.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири,
згідно зі ст. 383 ЦК України, має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім?ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Таким чином, відповідач займає спірну
квартиру без згоди на це її власника.

Згідно зі статтею 125 Житлового кодексу
України, особи, які самовільно зайняли
житло, на вимогу його власника
зобов'язані негайно звільнити займане
житло. У разі відмови такі особи
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого житла.

Щодо зустрічного позову, суд виходить з
наступного.

Позивачем за зустрічним позовом
заявлено вимогу про визнання недійним
договору купівлі-продажу квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 від
19.09.2009 року за реєстраційним номером 186,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4.

Підставою зустрічного позову є
відсутність на нотаріально
посвідченому договорі підпису
продавця ОСОБА_5 в особі її
представника за довіреністю ОСОБА_3 та
відсутність його у нотаріальній
конторі приватного нотаріуса
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 взагалі.

За таких обставин, позивач за
зустрічним позовом вважає, що договір
купівлі-продажу є недійсним в силу
ст.ст. 215, 220, 657 ЦК України та ст.ст. 45, 47
Закону України «Про нотаріат».

Відповідач за зустрічним позовом
вважає, що обставини тотожного позову
вже досліджувались судами у цивільній
справі № 2-1757/11, що перебувала у
провадженні Голосіївського районного
суду м. Києва за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та Комунального
підприємства «Київське міське Бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» про визнання
недійними довіреності від 17.10.2006 року
виданої від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3
за реєстровим номером № 5-3218 П'ятою
Київською державною нотаріальною
конторою та договору купівлі-продажу
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 від 19.09.2009 року, за
реєстраційним номером 186, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
а тому провадження у даній справі слід
закрити відповідно до положень п.2.ч.1
ст. 205 ЦК України.

Ретельно дослідивши судові рішення у
цивільній справі № 2-1757/11, що перебувала
у провадженні Голосіївського
районного суду м. Києва та поданий у ній
позов на предмет його тотожності, суд
установив.

З матеріалів справи вбачається, що
позов ОСОБА_2 у цивільній справі №
2-1757/11, що перебувала у провадженні
Голосіївського районного суду м. Києва,
до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та Комунального
підприємства «Київське міське Бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» про визнання
недійними довіреності від 17.10.2006 року
виданої від імені ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3
за реєстровим номером № 5-3218 П'ятою
Київською державною нотаріальною
конторою та договору купівлі-продажу
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 від 19.09.2009 року за
реєстраційним номером 186, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
з урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог, обґрунтований тим, що
ОСОБА_5 із ОСОБА_3 не знайома,
повноважень на укладання договору
купівлі-продажу від 19.01.2009 року йому не
надавала, самого договору
купівлі-продажу квартири не
підписувала.

Підставами ж позову у даній справі є
аналогічне обґрунтування, відмінне
лише тим, що позивач вказує, що
представник за довіреністю ОСОБА_3 у
нотаріальній конторі приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 не
перебував, договору купівлі-продажу
квартири від 19.01.2009 року не підписував.

Зустрічний позов - це
матеріально-правова вимога первісного
відповідача до первісного позивача,
пред'явлена до суду для спільного
розгляду із первісним позовом. За цією
вимогою первісний відповідач набуває
статусу позивача, а первісний
позивач-відповідача. Однак, лише у цій
справі, повного процесуального статусу
позивача відповідач може набути тільки
тоді, коли первісний позивач
відмовиться від заявленого ним позову
і суд прийме таку відмову.

Якщо у новій справі сторони міняють
процесуальне положення, такі позови не
є тотожними.

Таким чином, суд не знаходить підстав
для закриття провадження у даній
справі в порядку ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Апеляційного суду міста
Києва від 29 лютого 2012 року, на підставі
пояснень ОСОБА_3, встановлені обставини
не перебування його у нотаріальній
конторі приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, відсутності його
підпису на договорі купівлі-продажу
житлового приміщення від 19.01.2009 року та
те, що з ОСОБА_5 він не знайомий,
повноважень на продаж квартири від неї
не отримував.

Крім того, скасовуючи рішення
Апеляційного суду міста Києва від 29
лютого 2012 року, Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у своїй ухвалі від 26
вересня 2012 року, виходив з того, що
ОСОБА_3 виявив відсутність свого
паспорту 17 вересня 2007 року, тобто, майже
через рік після укладення 17 жовтня 2006
року довіреності на його ім'я від
ОСОБА_5, якою наділено його
повноваженнями продажу спірної
квартири.

Також, необхідно зазначити, що в своїй
ухвалі від 26 вересня 2012 року Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ вказує
на те, що договір купівлі-продажу
спірної квартири було укладено з
використанням дійсної довіреності, у
межах наданих представнику
повноважень та зазначений правочин не
був спрямований на порушення прав
власності ОСОБА_2

З урахуванням вищевикладеного, суд не
наділений повноваженнями додатково
досліджувати обставини укладання
договору купівлі-продажу спірної
квартири, які є підставою позову ОСОБА_2
і вже встановлені іншим судом, оскільки
інші суди вже надали їм правову оцінку
та прийняли відповідні рішення.

Інших підстав недійсності
оспорюваного договору купівлі-продажу
від 19.01.2009 року житлового приміщення,
позивачем за зустрічним позовом
наведено не було.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про обґрунтованість позовних
вимог за первісним позовом та
наявність порушеного права ОСОБА_1 і
відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про необхідність
задоволення первісних позовних вимог
та відмови в задоволенні зустрічного
позову.

Судові витрати розподіляються судом
відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 125 ЖК України, ст.ст. 15,
16, 202, 316, 328, 391, 392, 1233, 1301 ЦК України ст.ст.
3, 10, 58, 60, 61, 88, 212-215, 205, 223, 294-296 ЦПК
України,суд,-

В И Р І Ш
И В :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору: Перша Київська державна
нотаріальна контора про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, визнання права
власності та виселення - задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право
на спадщину, видане 21.06.2012 року ОСОБА_2
на квартиру АДРЕСА_1 Першою Київською
державною нотаріальною конторою, що
зареєстроване в державному реєстрі за
№ 12-589.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
квартиру за АДРЕСА_1 загальною площею
34, 7 кв.м.

Виселити ОСОБА_2 з квартири за АДРЕСА_1
загальною площею 34, 7 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце
проживання: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1,
місце проживання: АДРЕСА_3) витрати по
сплаті судового збору у розмірі 1150)
одна тисяча сто п'ятдесят) грн.00 коп.

В задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа: Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового
приміщення-недійсним-відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду м.
Києва через Голосіївський районний суд
м. Києва.

Суддя