Справа №592/4671/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Котенко О. А.Номер
провадження 22-ц/788/345/14 Суддя-доповідач -
Семеній Лідія. Іванівна. Категорія - 52
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

Головуючого - Семеній Л. І.,

суддів - Шевченка В. А., Бойка В. Б.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе», третя особа - генеральний
директор Цимбал Олексій Юрійович,

про визнання наказу незаконним,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, визнання незаконними акти про
порушення трудової дисципліни,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №2011-ВК від
04.04.2013 року Публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім.
М.В.Фрунзе» (далі - ПАТ «СМНВО
ім.М.В.Фрунзе») про звільнення ОСОБА_3

Поновлено ОСОБА_3 на посаді радника
Президента ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» з
соціальних питань.

Стягнуто з ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» на
користь ОСОБА_3 156281,40 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.
Сума середнього заробітку за час
вимушеного прогулу визначена без
утримання податку з доходів фізичних
осіб та єдиного соціального внеску.

Допущено негайне виконання рішення
суду в частині поновлення ОСОБА_3 на
посаді радника Президента ПАТ «СМНВО
ім. М.В.Фрунзе» з соціальних питань та
стягнення заробітної плати за один
місяць в розмірі 17364, 67 грн. Заробітна
плата визначена без утримання податку
з доходів фізичних осіб та єдиного
соціального внеску.

Стягнуто з ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» на
користь ОСОБА_3 600 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено за
необґрунтованістю.

Стягнуто з ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» на
користь держави 1792, 21 грн. судового
збору.

В апеляційній скарзі ПАТ «СМНВО ім.
М.В.Фрунзе», посилаючись на
незаконність і необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що позивач права на відгул не мав, а
тому його відсутність на робочому
місці є прогулом. Вказує, що у рішеннях
профспілкових органів відсутні
будь-які посилання на порушення
товариством вимог трудового
законодавства при звільненні позивача.
Вважає, що оскільки позивач є членом
Сумського обкому профспілки
працівників машинобудування та
металообробки, тому суд незаконно
зупинив провадження у справі та
звернувся до вищих профспілкових
органів з вимогою про надання згоди на
звільнення позивача, чим порушив норми
ч.3 ст.252 КЗпП України та ч.3 ст.41 Закону
України «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності».

Заслухавши пояснення представника
відповідача Козупицю О.М., який
підтримав скаргу з мотивів в ній
наведених, позивача та його
представника ОСОБА_6, які заперечили
проти її задоволення, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що наказом №1138/ВК від 13.02.2011
року ОСОБА_3 прийнятий на посаду
радника президента ПАТ «СМНВО ім.
М.В.Фрунзе» з соціальних питань з 01.03.2011
року за згодою президента товариства
Лук’яненка В.М. (а.с.5).

Наказом №2011/ВК від 04.04.2013 року ОСОБА_3
звільнений із займаної посади з 04.04.2013
року по п.4 ст.40 КЗпП України за прогул
без поважних причин, який він допустив 6
березня 2013 року, будучи відсутнім на
роботі протягом 6 год. 15 хв. В наказі
також є посилання на акти про порушення
трудової дисципліни, згідно з якими
він був відсутній на роботі 27 лютого 2013
року в сукупності 03 год. 05 хв., 01 березня
2013 року в сукупності 03 год. 59 хв., 04
березня 2013 року - 03 год. 15 хв., 05 березня
2013 року - 05 год. 08 хв., 06 березня 2013 року -
06 год. 15 хв.

Частково задовольняючи позов, місцевий
суд виходив з того, що відповідач
звільнив ОСОБА_3 без законних підстав
та з порушенням встановленого порядку.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до вимог п.4 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності, можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п.24 вищезазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України, при розгляді
позовів про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Крім установлення самого факту
відсутності працівника на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня, визначальним фактором для
вирішення питання про законність
звільнення з роботи є встановлення
поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік
обставин, за наявності яких прогул
вважається вчиненим з поважних причин,
тому, вирішуючи питання про поважність
причин відсутності працівника на
роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП
України, суд повинен виходити з
конкретних обставин і враховувати
будь-які докази із числа передбачених
ст.57 ЦПК України.

Відсутність на роботі 06.03.2013 року
позивачем не заперечується. Він
посилається на те, що за погодженням з
його безпосереднім керівником на цей
день йому наданий відгул за раніше
відпрацьований час. Цей факт
підтверджується копією його заяви від
05.03.2013 року щодо надання йому відгулу на
06.03.2013 року, яка погоджена президентом
товариства Лук’яненком В.М.,
письмовими поясненнями останнього,
наданими в суді показаннями свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а.с.39,93,121). Крім того,
факт вчинення позивачем прогулу
спростовується копією табелю обліку
робочого часу за березень 2013 року, в
якому 06.03.2013 року не зазначено прогулом
і, як пояснив представник відповідача,
за цей день йому нарахована та
виплачена заробітна плата (а.с.122).

За таких обставин висновок суду першої
інстанції щодо відсутності підстав,
передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, для
звільнення позивача з займаної посади,
є правильним.

Погоджується колегія суддів і з
висновком суду про порушення
роботодавцем порядку звільнення.

Так, згідно з ч.2 ст.41 Закону України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності» та ч.ч.2,3 ст.252 КЗпП
України зміна умов трудового договору,
оплати праці, притягнення до
дисциплінарної відповідальності
працівників, які є членами виборних
профспілкових органів, допускається
лише за попередньою згодою виборного
профспілкового органу, членами якого
вони є.

Звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (обєднання спілок).

З роз'яснень п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.92
року (з внесеними змінами) вбачається,
що у тих випадках, коли крім додержання
загальних вимог щодо порядку
звільнення з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу згідно з
чинним законодавством на звільнення
певних категорій працівників
(наприклад, неповнолітніх, працівників,
обраних до складу народних депутатів,
профспілкових органів, ради (правління)
підприємства, ради трудового
колективу) необхідна також згода
відповідного органу, вона має бути і в
тому випадку, коли за ст.43-1 КЗпП
допускається звільнення без згоди
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (крім
ліквідації). Якщо за погодженнями
чинного законодавства у цих випадках
згода відповідного органу має бути
попередньою, суд бере до уваги лише
таку згоду, оскільки іншого законом
не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 є членом профкому об'єднаної
первинної організації профспілки
працівників машинобудування і
металообробки ПАТ «СМНВО ім.
М.В.Фрунзе», Сумського обласного
комітету профспілки працівників
машинобудування та металообробки,
Центрального комітету профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України та членом Ради
Федерації професійних спілок України
(а.с. 81,89,15,16).

Перед звільненням ОСОБА_3 з займаної
посади, відповідач звернувся за
отриманням згоди на звільнення члена
профкому до виборного органу первинної
профспілкової організації й Сумського
обласного комітету профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України, на що була
отримана відмова у наданні згоди на
звільнення. Вказана відмова правильно
визнана місцевим судом обґрунтованою,
оскільки в ній містяться доводи щодо
перешкод для звільнення, виходячи з
вимог трудового законодавства (а.с.80-87,
89).

За попередньою згодою до Центрального
комітету профспілки працівників
машинобудування та металообробки
України та Ради Федерації професійних
спілок України, в порушення вище
зазначених вимог ч.2 ст.252 КЗпП, він не
звертався.

Крім того, на виконання ухвали суду
Президія Центрального комітету
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
України своєю постановою від 29.10.2013
року також відмовила у наданні згоди на
звільнення члена ЦК профспілки ОСОБА_3
(а.с. 133-138).

Згідно з посадовою інструкцією радника
Президента товариства з соціальних
питань, затвердженою 11.03.2011 року
Президентом товариства Лук’яненком
В.М., радник Президента товариства з
соціальних питань призначається на
посаду та звільняється з посади в
установленому порядку наказом
директора підприємства за згодою
президента ПАТ (а.с.23-26).

Доказів того, що президент ПАТ надав
свою згоду на звільнення ОСОБА_3 з
займаної посади, відповідач суду не
надав.

За таких оставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
позивача звільнено за відсутності
підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП та
з порушенням порядку звільнення, тобто
без згоди Президента товариства,
всупереч відмови виборних органів
первинної й обласної профспілок в
наданні згоди на його звільнення та без
попередньої згоди на звільнення
Центрального комітету профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України та Ради
Федерації професійних спілок України,
членами яких він є.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Таким чином, вірно встановивши, що
наказ про звільнення позивача із
займаної посади є незаконним та
підлягає скасуванню, суд поновив
позивача на займаній посаді, а також
прийняв рішення про виплату середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
який становить 180 днів, у сумі 156281,40 грн.,
суд першої інстанції вірно виходив з
середньоденного заробітку позивача у
сумі 868,23 грн., що був обчислений
відповідно до положень постанови
Кабінету Міністрів України від 08.02.1995
року №100 „Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати".

Надавши оцінку моральним стражданням
позивача, що були заподіяні йому
відповідачем в результаті незаконного
звільнення, суд першої інстанції вірно
визначив розмір грошової компенсації
на відшкодування моральної шкоди у
сумі 600 грн., який відповідає принципам
розумності та достатності.

За таких обставин висновок місцевого
суду про часткове задоволення позовних
вимог є законним та обґрунтованим.

Доводи заявника апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В.Фрунзе» відхилити.

Рішення рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 23 грудня 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -