Справа № 510/1180/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.12.2014 Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

· при секретарі Пройка С.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідач позовні вимоги визнав, заперечень не надав, просив розглянути справу у його відсутності.

Позивач на заявлених вимогах наполягав, просив про розгляд справи без його участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія довідки про смерть ОСОБА_3; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1; копія акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 01.04.1985р.; копія заяви ОСОБА_2 про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1; копія домової книги прописки громадян; копія технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.07.2014р.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином нині померлої ОСОБА_3 За життя ОСОБА_3 збудувала будинок по АДРЕСА_1, у якому мешкала разом із позивачем без оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Даний будинок був зданий в експлуатацію, про що свідчить акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального житлового будинку від 01.04.1985р.

За життя ОСОБА_3 належним їй майном на випадок своєї смерті не розпорядилась, заповіту не залишила, ІНФОРМАЦІЯ_1. - померла. Після смерті матері позивача відкрилась спадщина на вищезазначене майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті матері, позивач до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом не звертався. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивача за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у зв'язку із тим, що за життя ОСОБА_3 не було оформлено та видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок. Треба додати, що технічний паспорт на житловий будинок був виготовлений вже після смерті матері. Після смерті ОСОБА_3 це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець.

На момент смерті ОСОБА_3 разом із нею мешкав позивач. Відповідач ОСОБА_2 є рідним братом позивача та спадкоємцем першої черги за законом, однак, він на спадщину після смерті матері не претендує, із заявою про її прийняття до нотаріуса не звертався, не заперечує, щоб позивач оформив право власності на спадковий будинок після смерті матері.

Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлої матері і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець відмовився від спадщини на користь позивача.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки ОСОБА_3 померла у 1978р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняв спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р.

Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого.

Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом. Він у передбачений законом строк не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, на момент смерті ОСОБА_3 мешкав разом із нею, отже вважається таким, що прийняв її фактично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за будинком та мешкання в ньому, сплата витрат по його утриманню, зберігання відповідних документів на майно та ін.).

Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, він не мав змоги звернутися за оформленням прийняття спадщини та отриманням відповідного свідоцтва, оскільки за життя ОСОБА_3 не було оформлено правовстановлюючий документ на житловий будинок, у зв'язку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, суд вважає, що позивач є суб'єктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р.

З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК Української РСР 1963р., ст.ст. 15, 328, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003р.,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 який складається в цілому з : будинок житловий літ. А, тамбуру літ. а, навісу літ. а1, к, М, підвалу а2, літня кухня літ. Е, сараї літ Ж, І, К, Л, вбиральня літ. З; огорожа 2, 5, 6, 7, 8, споруда 3-4, який розташований на земельній ділянці площею 608 кв. м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.І. Дудник