Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
треті особи: територіальна державна
інспекція праці у Полтавській області,
Полтавський міський центр зайнятості,
про стягнення компенсації за
невикористані дні щорічних відпусток,
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки остаточного розрахунку
при звільненні, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, зміну
формулювання причин звільнення,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
треті особи: територіальна державна
інспекція праці у Полтавській області,
Полтавський міський центр зайнятості,
про стягнення компенсації за
невикористані дні щорічних відпусток,
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки остаточного розрахунку
при звільненні, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, зміну
формулювання причин звільнення.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від
24 липня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави
500 грн судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 19 листопада 2013
року зазначене судове рішення в
частині відмови в позові про стягнення
середньомісячного заробітку за час
затримки остаточного розрахунку при
звільненні до дня фактичного
розрахунку та в частині стягнення із
ОСОБА_1 на користь держави 500 грн
судового збору скасовано, в цій частині
ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки остаточного розрахунку
при звільненні до дня фактичного
розрахунку відмовлено у зв'язку із
добровільним відшкодуванням
відповідачем до ухвалення рішення
апеляційним судом.

Витрати зі сплати судового збору
віднесено за рахунок держави.

Виключено із з описової та
мотивувальної частин рішення абзац 10:
«З 29.02.12 року позивач ОСОБА_1 на роботу
не прибула та до трудових обов'язків у
подальшому не приступала. Будь-яких
оправдовуючих документів з цього
приводу не надала, на той час та у
подальшому свого роботодавця ФОП
ОСОБА_2 належним чином не повідомила
про умови та причини неприбуття на
роботу».

Виключено з описової та мотивувальної
частин рішення з абзацу 11 речення: «У
подальшому позивач ОСОБА_1 одноособово
без поважних причин не прибула на
робоче місце та не виконувала
обов'язки, покладені трудовим
договором, чим також зволікала у
вчиненні реєстрації припинення
трудового договору».

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить ухвалені в справі рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

З матеріалів вбачається, що 22 листопада
2010 року ОСОБА_1 прийнята ФОП ОСОБА_2 на
роботу продавцем товарів продовольчої
групи, про що сторони уклали трудовий
договір, який цього ж дня був
зареєстрований у Полтавському
міському центрі зайнятості за № 6.

29 грудня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з
роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП
України унаслідок винних дій
працівника, що безпосередньо
обслуговує гроші або товарні цінності,
якщо ці дії дають підстави для втрати
довіри до нього з боку власника або
уповноваженого ним органу.

Відповідний запис внесено до трудової
книжки 24 квітня 2012 року, після чого вона
була видана під розпис ОСОБА_1

З метою внесення зазначеного запису
про звільнення ОСОБА_1 телеграмою
викликалась на 24 квітня 2012 року до
Полтавського міського центру
зайнятості.

У п. 28 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснено, що звільнення з
підстав втрати довір'я (п. 3 ст. 41 КЗпП
України) суд може визнати
обґрунтованим, якщо працівник, який
безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності (зайнятий їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом і т.п.)
вчинив умисно або необережно такі дії,
які дають власнику або уповноваженому
ним органу підстави для втрати до нього
довір'я.

При цьому суди мають брати до уваги
відповідно час, що пройшов з моменту
вчинення винних дій, наступну
поведінку працівника й інші конкретні
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Сторонами не заперечувалося, що до
трудових обов'язків позивача входило,
зокрема, прийняття товарів від третіх
осіб та їх подальша реалізація.

Зазначена обставина також
підтверджена рішенням Господарського
суду Полтавської області від 12 червня
2012 року, що набрало законної сили,
ухваленого в справі за позовом ФОП
ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів, відповідноі до
встановлених обставин якого ОСОБА_1
здійснювала отримання товару за
накладними, виписаними ФОП ОСОБА_4 при
реалізації ФОП ОСОБА_2 продукції.

Таким чином, як особа, яка одержувала
товар під звіт, ОСОБА_1 за своїми
посадовими обов'язками у розумінні п. 2
ч. 1 ст. 41 КЗпП України належить до
категорії працівників, які
безпосередньо обслуговують грошові та
матеріальні цінності.

За час роботи позивача продавцем, у
ході ревізій, що проводились 18 вересня
2011 року, 30 жовтня 2011 року, 11 листопада 2011
року, 17 січня 2012 року, виявлена нестача
грошових коштів на загальну суму 41 662
грн 28 коп., що визнано ОСОБА_1

З урахуванням цього, суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
звільнення позивача на підставі п. 2 ст.
41 КЗпП України проведено правомірно,
оскільки під час розгляду справи
доведені факти, які були підставою для
звільнення з роботи у зв`язку з втратою
довір'я.

Затримка у видачі трудової книжки
звільненому працівнику не могла бути
поставлена у вину ФОП ОСОБА_2, оскільки
відповідно до положень п. 2.21-1
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників,
затвердженої наказ Міністерства праці
України, Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 року №
58 обов'язок зберігання трудових книжки
працівника, який працює на умовах
трудового договору у ФО-СПД без
створення юридичної особи,
покладається безпосередньо на
працівника.

У свою чергу, позивач не підтвердила
належними та допустимими доказами, що
до її виклику ФОП ОСОБА_2 до центру
зайнятості, вона зверталась до
відповідача для внесення відповідного
запису до трудової книжки щодо свого
звільнення.

Разом із тим, відмовляючи у стягненні
середнього заробітку за час затримки
остаточного розрахунку, суд першої
інстанції дійшов висновку, що належні
при звільненні суми були виплачені
позивачу вчасно без порушення
встановлених законодавством строків,
тому підстав для їх стягнення не
вбачається.

Проте апеляційний суд не погодився з
таким висновком й зазначав наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Зазначені вимоги закону не були
дотримані при звільненні позивача.

Із справи вбачається, що ОСОБА_1
звільнена з роботи 29 лютого 2012 року,
тоді як виплату належних при
звільненні сум проведено лише 05
березня 2012 року.

Таким чином, затримка розрахунку при
звільненні складає 5 днів, що не було
враховано місцевим судом при ухваленні
рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

На час апеляційного розгляду справи
ФОП ОСОБА_2 виплатила ОСОБА_1 середній
заробіток за весь час затримки до дня
фактичного розрахунку, суду надано
документ про перерахування 78 грн 57 коп.
середнього заробітку та представник
позивача не заперечував цієї
обставини.

Ураховуючи зазначене, у задоволенні
даної позовної вимоги апеляційним
судом відмовлено, проте з інших підстав
ніж ті, що поклав в основу рішення у цій
частині місцевий суд.

Крім того, у абз. 10, 11 описової та
мотивувальної частини рішення суду
зазначено, що позивач з 29 лютого 2012 року
на роботу не прибула та до трудових
обов'язків у подальшому не приступала.

Такий висновок суду першої інстанції
апеляційний суд визнав помилковим й
виключив із тексту рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір» від сплати
судового збору звільняються позивачі -
за подання позовів про стягнення
заробітної плати, поновлення на роботі
та за іншими вимогами, що випливають із
трудових правовідносин.

Таким чином, як позивач у справі про
поновлення на роботі та за іншими
вимогами, що випливають із трудових
правовідносин, ОСОБА_1 звільнена від
оплати судового збору, який
сплачується в дохід держави.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 19 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель