Справа № 1304/3916/12 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/783/6437/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4 та його представника(адвоката) - Кобко Т.В.,

відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Залізничним РВ УМВС України у Львівській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 10510 гривень (десять тисяч п'ятсот десять грн. 00 коп.) матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 333,30 гривень судового збору, 1920 гривень за проведення судової будівельно-технічної експертизи, 5000 гривень витрат за надання правової допомоги.

У задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Вважає, що висновки районного суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки судом та і не було встановлено, що залиття квартири позивача відбулось саме з вини відповідачів. Крім того, звертає увагу суду на те, що власником квартири АДРЕСА_1 є також і ОСОБА_6, а тому він також повинен нести відповідальність за завдану позивачу шкоду. Із врахуванням наведеного, просить Апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього матеріальної шкоди та судових витрат та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_4 та його представника Кобко Т.В. на її заперечення, пояснення відповідача ОСОБА_6 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідност.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Згідно із ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири.

Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов'язує.

Матеріалами справи та судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, що підтверджується реєстраційним посвідченням ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 13.01.2003 року(а.с.87). Дану квартиру позивач використовує для здійснення підприємницької діяльності - кабінет рефлексотерапії. Міністерством охорони здоров'я України ОСОБА_4 видано ліцензії для здійснення підприємницької діяльності (а.с.94-96).

Квартира АДРЕСА_1, яка знаходиться над квартирою позивача, належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 10.08.2000 року (а.с.45).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 (а.с.24). Після її смерті 11 березня 2010 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме: на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку від 1/2 частки квартири №4 ще не видано.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку №843 від 19.05.2010 року, виданої ЛКП «Каменяр-Центр» вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований та є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.26).

Згідно акту обстеження житлових умов заявника, виданого ЛКП «Каменяр-Центр» від 19.05.2010 року видно, що квартира АДРЕСА_1 обладнана водопроводом, каналізацією, опалення пічне. У квартирі проживає одна особа - ОСОБА_2 (а.с.28).

Довідкою квартирно-експлуатаційного відділу №492 від 14.05.2012 року (а.с.113) підтверджено факт реєстрації ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1.

Як вбачається із акту комісії ЛКП «Каменяр-Центр» від 17.02.2013 року (а.с.6) в квартирі АДРЕСА_2 виявлено пляму, сліди потьоків з відвалюванням штукатурки з стелі площею 1 кв.м., сліди потьоків по всіх стінах. В інших кімнатах квартири на стінах виявлено плями та потьоки до підлоги. Всі меблі в кімнаті та підлога залиті водою.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи ТзОВ «Гал-Світ» №046/12 від 05.10.2012 року (а.с.62) імовірною причиною залиття квартири АДРЕСА_2 є несправність сантехнічних приладів в квартирі АДРЕСА_1. Сума збитків, завданих внаслідок затоплення квартири АДРЕСА_2 становить 10510 гривень.

Задовольняючи позов в частині стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_6, не зареєстрований та не проживає в квартирі АДРЕСА_1, а відтак на час залиття квартири позивача не міг заподіяти останньому майнову шкоду.

Крім того, як вбачається із довідки квартирно-експлуатаційного відділу з місця проживання про склад сім'ї та прописку №492 від 14.05.2012 року, відповідно до якої ОСОБА_6 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.152).

Відповідно до ст.179 Житлового кодексу УРСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

З гідно із п.18 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, власники квартири зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної безпеки. При появі несправностей у квартирі вжити заходів до їх усунення власними силами або підприємства по обслуговуванню житла.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_2 як власник квартири несе повну відповідальність за стан свого майна і наслідки, які настають при його експлуатації, він зобов'язаний вживати заходів для відповідного нагляду за станом та своєчасним ремонтом обладнання квартири, та що внаслідок невиконання ним цих обов'язків була залита квартира ОСОБА_4, а відтак позивачу була заподіяна майнова шкода.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У порушення цих вимог відповідачем ОСОБА_2 на підставі належних та допустимих доказів не доведено того, що залиття квартири АДРЕСА_2 відбулося не з належної йому на праві приватної власності квартири.

Колегією суддів також враховується і те, що за змістом ч.2 ст.1166 ЦК України діє презумпція заподіювача шкоди, а тому обов'язок довести відсутність вини у завданні шкоди є обов'язком відповідача.

Вищенаведеним також спростовуються твердження апеляційної скарги щодо солідарного стягнення боргу з обох відповідачів, оскільки вина відповідача ОСОБА_6 у завданні шкоди не доведена.

Суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні 5000 грн. моральної шкоди, завданої залиттям квартири, оскільки ні в позовній заяві, ні в суді позивач не зазначив, у чому ж полягає завдана йому моральна шкода, не надав доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а також не вказав, з чого він виходив, визначивши розмір відшкодування моральної школи саме в сумі 5000 грн. За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обґрунтованість вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31 березня 1995 року, роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Також, колегія суддів вважає, що безпідставними твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна