Головуючий суду 1 інстанції - Космінін
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 1203/7698/2012
Провадження № 22ц/782/5625/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі: Вербицькому І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Артемівського районного
суду м. Луганська

від 27 листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, який згодом уточнила і
просила поновити строк звернення до
суду з позовом, стягнути з ОСОБА_2 на її
користь безпідставно набуту грошову
суму у розмірі 140459,20 грн. , вирішити
питання стягнення на її користь
судових витрат.

В обгрунтування своїх вимог вказала, що
19.07.2008 року та 31.07.2008 року вона передала
відповідачці грошові кошти в загальній
сумі 14 000 євро, що підтверджується
наявними розписками, які вона повинна
була передати ОСОБА_4 для укладення з
нею договорів про депозитний вклад та
отримання відсотків.

З моменту отримання грошей,
відповідачка постійно пояснювала, що
вона вказану грошову суму передала
ОСОБА_4 та такі договори укладені і в
найближчий час вона буде отримувати
відсотки.

Але, в січні 2010 року позивачка ОСОБА_3
дізналася, що ОСОБА_4 знаходиться за
гратами, а у відповідачки ОСОБА_2 не має
укладених з ним договорів на ім'я
позивачки ОСОБА_3

За таких обставин позивачка вважає, що
відповідачка ввела її в оману та
безпідставно набула її майно у вигляді
грошових коштів в сумі 14000 євро, що
еквівалентно 140459,20 грн.

Тому вона просить стягнути зазначену
грошову суму на її користь з
відповідачки.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 27 листопада 2013 року
уточнену позовну заяву задоволено.
Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до
суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 140459,20 грн.
та витрати по оплаті судового збору в
розмірі 1405 грн.

Посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу і просить скасувати
рішення та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити за необґрунтованістю.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що вказаним
вимогам закону рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
правовідносини, які склалися між
сторонами випливають із договору
позики, укладеного в належній формі та
факту доведеності позивачкою її права,
як кредитора за договорами позики,
вимагати повернення позичених
грошових коштів у зв'язку з
невиконанням відповідачкою свого
обов'язку за зазначеними договорами.

Проте, колегія суддів вважає, що такий
висновок суду не відповідає обставинам
справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна
сторона(позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики ) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст.ст.1047, 1049 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа - незалежно від суми, та
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
19.07.2008 року повірений, який проставив
свій підпис, без посилання на своє
повне прізвище, отримав від ОСОБА_3
грошові кошти в розмірі 3000 євро на
проект під 100%, на 6 місяців, для
передачі ОСОБА_4, 31.07.2008 року, знов, той
же, повірений, отримав від ОСОБА_3 11000
євро на 6 місяців, під 100%, для передачі
ОСОБА_4, що підтверджується розписками
серії РФ №012886 від 19.07.2008 року та серії
АМ №027822 від 31.07.2008 року. (а.с.6).

Виходячи з аналізу правової природи
договору позики, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду першої
інстанції, що у даному випадку мав
місце договір позики в розумінні ст.1046
ЦК України, оскільки із змісту
розписки не вбачається, хто та на яких
умовах брав зазначені грошові кошти, на
яких умовах та в якій строк повинен їх
повернути. Відповідачка про отримання
коштів у борг у позивачки заперечує.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 03.04.2012 року за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу за договором позики, яку вона
брала для передачі ОСОБА_4, колегія
суддів вважає не може розцінюватись,
як підтвердження існування таких же
правовідносин між сторонами по дійсній
справі, оскільки зі змісту цього
рішення вбачається, що вони випливають
із інших обставин та правовідносин та в
ньому не має висновків щодо обставин
виникнення правовідносин між
позивачкою та відповідачкою.

Пред'являючи зазначений позов до суду,
позивачка ОСОБА_3, посилалася на те, що
отримана відповідачкою грошова сума в
розмірі 14000 євро набулася нею
безпідставно, а тому повинна бути саме
нею повернута.

При цьому відповідачка наголошує, що
всі раніше отримані кошти були нею
передані ОСОБА_4, проти якого порушено
кримінальну справу за шахрайство, а
зазначених у розписках коштів вона не
отримувала від позивачки.

Стаття 1212 ЦК України наголошує, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Отже виходячи зі змісту вказаної
норми, витребування майна може мати
місце лише у разі безпідставного
набуття його іншою особою, що відсутнє
у даному випадку, оскільки позивачка
сама передала кошти добровільно для
передачі іншій особі ОСОБА_4 для участі
у програмі, доказів того, що вона
відмовилася від участі у програмі
ОСОБА_4, або він відмовив їй у
подальшому у такій участі внаслідок
неотримання коштів, не надано, а тому
підстав вважати, що передані нею кошти
є безпідставно утримуваними
відповідачкою, немає.

Наявні в матеріалах справи розписки
(а.с.6) на які посилається позивачка, як
на доказ безпідставно отриманих
відповідачкою грошей, колегія суддів
вважає, що свідчать лише про те, що вона
тільки передала через повіреного
двічі - 19.07.2008 року та 31.07.2008 року грошову
суму загальним розміром 14000 євро для
передачі її ОСОБА_4, однак з неї не
вбачається, що цей повірений
зобов'язався повернути їй цю чи іншу
суму у якийсь визначений та
погоджений сторонами строк, а тому
вважати, що ця грошова сума була
відповідачкою безпідставно набута, не
можна.

Оскільки, позивачка просить стягнути
зазначену суму саме, як безпідставно
набуту, то в межах заявлених позовних
вимог у задоволенні позову слід
відмовити.

За таких підстав, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304,
307, 309, 316, 324, 325 ЦПК України,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 27 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення безпідставно
набутих грошових коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий:

Судді: