Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9,
Виконавчий комітет Хмельницької
міської ради, про виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Хмельницької
області від 17 вересня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ
«Альфа-Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що за умовами кредитного
договору від 17 березня 2008
року № 800003361 ОСОБА_9 отримав кредит у
розмірі 16 тис. доларів США строком до 17
березня 2018 року, за умови сплати
13,8 % річних. На забезпечення
виконання взятих ОСОБА_9 за кредитним
договором зобов'язань 17 березня 2008 року
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за
іпотечним договором № 800003361-И передали
позивачеві в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
Оскільки ОСОБА_9 не виконав взятих за
кредитним договором зобов'язань, то ПАТ
«Альфа-Банк» у судовому порядку
звернув стягнення на предмет іпотеки.
На теперішній час відповідачі
проживають у квартирі та відмовляються
звільнити її, тому позивач просив
виселити відповідачів із указаної
квартири.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 03 червня
2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 17 вересня
2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_5
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін
відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів.

Судом встановлено, що 17 березня 2008 року
між Закритим акціонерним товариством
«Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»),
правонаступником якого є ПАТ
«Альфа-Банк», та ОСОБА_9 укладено
кредитний договір № 800003361, згідно з
яким ОСОБА_9 отримав кредит у розмірі 16
тис. доларів США строком до 17 березня 2018
року, за умови сплати 13,8 % річних.

З метою забезпечення виконання
позичальником зобов'язання за
кредитним договором ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 за іпотечним договором від 17
березня 2008 року № 800003361-И, посвідченим
приватним нотаріусом Хмельницького
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
передали в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1.

ОСОБА_9 не виконав своїх обов'язків за
кредитним договором.

Заочним рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 05 листопада 2012 року у
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_9 перед ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі
45 807 доларів 09 центів США, що
еквівалентно 365 994 грн 07 коп., звернуто
стягнення на зазначену квартиру.

На теперішній час відповідачі
проживають у квартирі та відмовляються
звільнити її.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що у справі відсутні докази на
підтвердження одержання відповідачами
письмової вимоги банку про добровільне
звільнення квартири, а невручення
відповідачам письмової вимоги про
добровільне виселення з квартири є
підставою для відмови в позові банку
про їх виселення.

Однак з такими висновками обґрунтовано
не погодився апеляційний суд, виходячи
з наступного.

Частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР
встановлено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у ч. 3
ст. 109 ЖК Української РСР.

Зі змісту зазначених норм убачається,
що вимога письмового попередження про
добровільне звільнення житлового
приміщення стосується лише такого
звернення стягнення на предмет
іпотеки, як позасудове врегулювання на
підставі договору (ст. 36 Закону України
«Про іпотеку»), і не застосовується в
порядку звернення стягнення за
рішенням суду.

Отже, задоволення позову про виселення
мешканців із переданого в іпотеку
житлового приміщення не залежить від
дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40
Закону України «Про іпотеку».

В силу наведених норм закону
правильним є висновок суду апеляційної
інстанції про те, що хоча матеріали
справи не містять відомостей про
вручення відповідачам письмових вимог
позивача від 11 жовтня 2013
року № 82042-34-б/б про добровільне
виселення з квартири, проте така
обставина не має правового значення
для вирішення спору, оскільки
звернення стягнення на предмет іпотеки
- квартиру здійснено на підставі
рішення суду, а оскільки відповідачі
разом з малолітніми дітьми
відмовляються звільнити квартиру, на
яку звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, тому останні підлягають
виселенню з неї без надання іншого
жилого приміщення.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції є
законним і обґрунтованим, відсутні
підстави для його скасування.

Ухвалюючи рішення в цій справі,
апеляційний суд правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормою матеріального права, яка
підлягає застосуванню, повно та
всебічно дослідив наявні у справі
докази, надав їм належну оцінку, в
результаті чого ухвалив законне й
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам ст. 213-214, 316 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищезазначене дає підстави для
висновку, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
- залишенню без змін з підстав,
передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 17 вересня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак