У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства Банку
«Контракт» до ОСОБА_3, товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
Ларікс ЛТД», ОСОБА_4, третя особа -
товариство з обмеженою
відповідальністю «Полі-Про», про
визнання договору недійсним та
звернення стягнення на нерухоме майно
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства Банку
«Контракт» на рішення апеляційного
суду м. Києва від 26 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство Банк «Контракт» (далі - ПАТ
Банк «Контракт») звернулося до суду із
зазначеним вище позовом, посилаючись
на те, що товариство з обмеженою
відповідальністю «Фірма «Ларікс» ЛТД
(далі - ТОВ «Фірма «Ларікс» ЛТД), маючи
зобов'язання за договором поруки,
укладеним 31 березня 2011 року на
забезпечення зобов'язань товариства з
обмеженою відповідальністю «Полі-Про»
(далі - ТОВ «Полі-Про») перед банком за
кредитним договором від 20 березня 2006
року про відкриття кредитної лінії,
уклало з ОСОБА_4 попередній договір
купівлі-продажі нежитлової будівлі
літ. А по АДРЕСА_1, на яку в подальшому за
останньою на підставі рішення
Печерського районного суду м. Києва від
8 грудня 2011 року визнано право
власності . Рішенням апеляційного суду
м. Києва від 7 лютого 2013 року
зазначене рішення суду було скасовано.
Проте 16 листопада 2012 року, до
скасування судового рішення, між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу нежитлової будівлі
літ. А за вищевказаною адресою, який
вчинений без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином, тому на підставі ст. 234 ЦК
України позивач просив визнати його
недійсним та звернути стягнення на
нерухоме майно, що розташовано в
нежитловій будівлі літ. А по АДРЕСА_1,
яке належить ТОВ «Фірма «Ларікс» ЛТД у
рахунок погашення заборгованості ТОВ
«Полі-Про» за кредитним договором від
20 березня 2006 року.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 17 червня 2013 року
позов ПАТ Банку «Контракт» задоволено.
Визнано договір купівлі-продажу від 16
листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, недійсним. Звернуто
стягнення на нерухоме майно, що
розташовано у нежитловій будівлі літ. А
по АДРЕСА_1 в рахунок погашення
заборгованості ТОВ «Полі-Про» в
розмірі 335 тис. доларів США, що є
еквівалентом 2 676 650 грн, за кредитним
договором від 20 березня 2006 року.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 вересня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ Банк
«Контракт» просить оскаржуване
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ПАТ Банку «Контракт» в частині
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, суд першої інстанції
виходив із того, що ОСОБА_4, не маючи
будь-яких майнових прав, і не набувши
прав власника на спірне нерухоме майно,
незаконно відчужила це майно шляхом
укладання договору купівлі-продажу,
який на момент укладання суперечив
вимогам ч. 1 ст. 317, чч. 1, 2 , 7 ст. 319 ЦК
України, тому в силу ст. ст. 203,215 ЦК
України є недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи й вимогам закону.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
Банку «Контракт» у частині визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
суд апеляційної інстанції помилково
виходив із того, що ОСОБА_4, будучи на
підставі рішення Печерського
районного суду м. Києва від 8 грудня 2011
року власником нерухомого майна -
приміщення, що розташоване у
нежитловій будівлі літ. А по АДРЕСА_1,
незважаючи на те, що таке рішення суду у
подальшому було скасовано, мала право
розпоряджатися своїм майном і її право,
як власника жодним договором не було
обмежено.

Судом установлено, що 20 березня 2006 року
між ВАТ ТФБ «Контракт»,
правонаступником якого є ПАТ Банк
«Контракт», та ТОВ «Полі-Про» укладено
договір про відкриття кредитної лінії,
за умовами якого, з урахуванням
додаткових угод, банк надав
позичальнику кредит шляхом відкриття
відновлювальної відкличної кредитної
лінії з максимальним лімітом у розмірі
335 тис. доларів США на строк до 30 березня
2013 року, а позичальник зобов'язався
повернути суму кредиту, сплатити
проценти, можливі комісії та штрафні
санкції у розмірі та у випадках,
передбачених договором. У забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором, 20 березня 2006 року та 31
березня 2011 року між ВАТ ТФБ «Контракт»,
правонаступником якого є ПАТ Банк
«Контракт», та ТОВ «Фірма «Ларікс» ЛТД
укладено договір поруки, за умовами
якого поручитель зобов'язався перед
кредитором у повному обсязі солідарно
відповідати за виконання
позичальником кредитних зобов'язань за
договорами про відкриття кредитної
лінії від 20 березня 2006 року та від 16
березня 2010 року.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 8 грудня 2011 року задоволено
позовні вимоги ОСОБА_4 до ТОВ «Фірма
«Ларікс» ЛТД та визнано за нею право
власності на вбудоване приміщення, що
розташовано в нежитловій будівлі літ. А
по АДРЕСА_1, на підставі якого 22 лютого
2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано право
власності на нежитлові приміщення.

16 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 укладено договір
купівлі-продажу вбудованого
приміщення, що розташоване в
нежитловій будівлі літ. А по АДРЕСА_1, на
підставі якого 27 листопада 2012 року за
останньою зареєстровано право
власності на приміщення.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Судом установлено, що рішенням
апеляційного суду м. Києва від 7 лютого
2013 року скасовано рішення Печерського
районного суду м. Києва від 8 грудня 2011
року та ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_4
про визнання за нею права власності на
вбудоване приміщення, що розташовано у
нежитловій будівлі літ. А по АДРЕСА_1,
яке належало ТОВ «Фірма «Ларікс» ЛТД.

Отже, зі скасуванням судового рішення
втрачаються ті правові наслідки, що з
нього випливають, тому зі скасованого
рішення суду не можуть випливати
правові наслідки того, що ОСОБА_4 була
на момент вчинення правочину законним
власником, у зв'язку з чим ОСОБА_4
відчужила ОСОБА_3 спірне нерухоме
майно, не маючи на нього будь-яких
майнових прав власника та не набувши
права власника.

Таким чином, суд першої інстанції
встановив всі обставини справи, надав
їм належну правову оцінку та ухвалив
правильне рішення в частині визнання
договору купівлі-продажу недійсним й
таке рішення повністю відповідає
вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
звернення стягнення на майно
поручителя, ТОВ «Фірма «Ларікс» ЛТД,
суд першої інстанції виходив з умов
договору поруки від 20 березня 2006 року,
згідно з якими кредитор має право у
разі невиконання позичальником та/або
поручителем забезпеченого порукою
зобов'язання звернути стягнення на все
майно поручителя та/або позичальника
ТОВ «Полі-Про», як солідарних
боржників, та наявності у позичальника
боргу за договором про відкриття
кредитної лінії, забезпеченого
договором поруки.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
Банку «Контракт» в частині звернення
стягнення на майно, апеляційний суд
виходив із того, що передбачене в
договорі поруки право кредитора
звернути стягнення на все майно
поручителя та/або позичальника як
солідарних боржників, згідно з чинним
законодавством України, не може бути
реалізовано в такий спосіб, оскільки
банк до суду з позовами про стягнення
заборгованості за кредитним договором
ні до позичальника, ні до поручителя не
звертався.

У цій частині такі висновки
апеляційного суду є правильними,
відповідають матеріалам справи й
вимогам закону, оскільки кредитний
спір не вирішувався, правових підстав
для звернення стягнення на майно не
було, а порядок виконання рішення суду
визначається Законом України «Про
виконавче провадження».

Згідно зі ст. ст. 553, 554 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
забезпечуваного зобов'язання, боржник
і поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Пунктом 3.4.1 договору поруки від 20
березня 2006 року, укладеного між ВАТ ТФБ
«Контракт», правонаступником якого є
ПАТ Банк «Контракт», та ТОВ
«Фірма «Ларікс» ЛТД, передбачено, що
кредитор має право у разі невиконання
позичальником та/або поручителем
забезпеченого порукою зобов'язання
звернути стягнення на все майно
поручителя ТОВ «Фірма «Ларікс» ЛТД
та/або позичальника ТОВ «Полі-Про» як
солідарних боржників, згідно вимог
чинного законодавства України.

Проте вимог про стягнення
заборгованості за кредитним договором
банк ні до позичальника, ні до
поручителя не заявляв.

Таким чином, апеляційний суд ухвалив
правильне рішення в частині відмови у
зверненні стягнення на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335-337, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства Банку
«Контракт» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
26 вересня 2013 року в частині визнання
договору купівлі-продажу недійсним
скасувати, рішення Печерського
районного суду м. Києва від 17 червня 2013
року в цій частині залишити в силі.

У решті - рішення апеляційного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко