22-ц/775/1599/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Дзюба М.В.
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
Приморського району Маріупольської
міської ради про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
заподіяної незаконними рішеннями, за
апеляційною скаргою позивачки на
рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 вересня 2014 року, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до УПСЗН Жовтневого
району Маріупольської міської ради про
відшкодування шкоди, спричиненої
незаконними рішеннями з відмови у
нарахуванні та не сплаті державної
допомоги по догляду за її дитиною -
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею
трирічного віку. Посилалась на те, що
перебуває на обліку в УПСЗН з приводу
отримання цього виду соціальної
допомоги, що сплачується згідно
довідки від 21.05.2014р. не в повному обсязі.
На її звернення про перерахунок та
виплату їй допомоги до рівня
прожиткового мінімуму отримала
незаконну відмову. Неправомірними
діями відповідача з відмови у
задоволенні заяви про перерахунок і
виплату допомоги позивачці завдано
матеріальну шкоду, що дорівнює
недоотриманій сумі допомоги по догляду
за дитиною, розрахованій в розмірі
прожиткового мінімуму за період з
10.10.2011р. по 30.11.2013р., що становить
16160,08грн., яку вона просила стягнути з
відповідача поряд із компенсацією
моральної шкоди, вмотивованої
душевними стражданнями, зміною
нормального життєвого укладу, яку
оцінює в 3000грн.

Рішенням Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 вересня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 до УПСЗН Приморського району
Маріупольської міської ради про
відшкодування шкоди, заподіяної
незаконними рішеннями, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення і ухвалу суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивачки ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які підтримали доводи
апеляційної скарги, заперечення проти
скарги представника УПСЗН - Непийпиво
Т.П., розглянувши справу згідно з ч. 2 ст.
305 ЦПК України у відсутність
повідомленої про дату і час розгляду
справи позивачки, дослідивши матеріали
справи і обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, за таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджено
матеріалами справи, ОСОБА_1 є матір'ю
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 10.10.2011р. ОСОБА_1
перебуває на обліку в УПСЗН
Приморського району Маріупольської
міської ради як отримувач державної
соціальної допомоги по догляду за
дитиною до трьох років по ІНФОРМАЦІЯ_2
за дитиною в розмірі 130 грн. щомісячно.

З 21.08.2012р. ОСОБА_1 систематично
зверталась до УПСЗН за перерахунком
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку, на що
слідували перерахунки розміру цієї
допомоги 13.09.2012р., 15.02.2013р., 22.08.2013р.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з положень, що регламентують
деліктні правовідносини (з заподінння
шкоди), в сенсі яких залучений у якості
відповідача суб'єкт владних
повноважень не є завдавачем шкоди на
заявлену суму матеріального збитку, що
дорівнює недоотриманій сумі
соціальної допомоги по догляду за
дитиною, оскільки його дії щодо
позивача у сфері нарахування і виплати
цієї соціальної допомоги не були
визнані незаконними в порядку
адміністративного судочинства.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституція України
задекларовано право кожного на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Одним зі способів захисту цивільних
прав згідно ст. 22 ЦК України є
відшкодування майнової шкоди, що є
однією з мір цивільно-правової
відповідальності, що покладається на
відповідача, який завдав збитків в
результаті порушення цивільного права
особи.

Позов ОСОБА_1 вмотивований положеннями
ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, а також
вимогами спеціального Закону України.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" №
2240-III від 18.01.2001р. (в редакції, що діяла до
визнання неконституційними норм
Закону № 107-VI про виключення ст. 43
Закону № 2240-ІІІ), на яку посилається
позивач, допомога по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

За загальним правилом у ч. 1 ст. 1166 ЦК
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

За ст. 1174 ЦК України шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Статті 1173, 1174 ЦК передбачають
спеціальні підстави та умови
відповідальності при завданні
фізичній або юридичній особі шкоди в
позадоговірних правовідносинах, які
відрізняють їх від інших норм, що
містять загальні правила
позадоговірної (деліктної)
відповідальності в цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їхніх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий, односторонній).

По своїй природі заявлена у позові
ОСОБА_1 грошова сума до стягнення не
відноситься до реальної шкоди, бо ці
суми не були нараховані на момент
звернення позивачки із позовом до суду,
не є тими фактичними витратами (шкодою)
або прямим збитком, які вже понесла або
мусить зробити позивачка для
відновлення свого порушеного права, не
відноситься до упущеної вигоди в
розумінні конструкції п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК
України.

На стадії судового розгляду справи
з'ясовано, як впевнилась колегія
суддів, вміст грошової суми, яку у
якості відшкодування матеріальної
шкоди прагне позивач - то є різниця між
отриманою позивачкою сумою соціальної
допомоги і сумою допомоги,
розрахованою позивачем згідно із
чинним законодавством за період з
10.10.2011р. по 30.11.2013р в розмірі 16160,08грн.
Позивач прагне стягнення тих доходів,
які б вона могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене.

Вирішуючи питання про формат
судочинства, в якому має бути
відновлене порушене право позивачки,
колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, що визначено ч. 2 ст. 19
Конституція України.

Це правило також втілюється і норми
процесуальних законів щодо
підвідомчості і підсудності справ.

Відповідно до пункту 1 статті 6
Конвенції 1950 року кожен при вирішенні
спору щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

За роз'ясненнями, які містяться в п.п. 1, 2
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ» № 3 від 01.03.2013р.,
Конституцією України закріплено право
кожного на судовий захист та
передбачено, що юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі (статті 55, 124), а
статтею 18 Закону України від 7 липня 2010
року № 2453-VI "Про судоустрій і статус
суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено,
що суди загальної юрисдикції
спеціалізуються на розгляді цивільних,
кримінальних, господарських,
адміністративних справ, а також справ
про адміністративні правопорушення.

В сенсі п. 3 наведеної постанови Пленуму
ВССУ № 3 відповідно до статей 15, 16 ЦПК у
порядку цивільного судочинства суди
розглядають справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ за Кодексом
адміністративного судочинства України
(стаття 17) віднесено до компетенції
адміністративних, господарських суд.
Критеріями відмежування справ
цивільної юрисдикції від інших є,
по-перше, наявність у них спору про
право цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь-яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по-друге, суб'єктний склад
такого спору.

За змістом п. 1 ч. 1 статті 3 КАС України
справа адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Так, безпосередньо судам
адміністративним підвідомчі справи
щодо соціальних виплат, що витікають з
протиправності рішень, дій
бездіяльності і їх оскарження.

З позовної заяви вбачається, що
позивачка не згодна з прийнятим
рішенням УПСЗН про відмову у
здійсненні перерахунку та виплаті
допомоги в розмірі на рівні
прожиткового мінімуму.

В даному випадку позивач вимагає
стягнення недоплаченої суми
соціальної допомоги з залученого
суб'єкту владних повноважень - УПСЗН
Приморського району Маріупольської
міської ради, що з огляду на зміст
позовних вимог діє на виконання своїх
владних повноважень у сфері обліку,
нарахування і виплат соціальної
допомоги по догляду за дитиною щодо
позивачки, що здійснюється за рахунок
державного бюджету.

Виходячи із правової природи грошової
суми недоплаченої соціальної допомоги,
виплата якої врегульована спеціальним
Законом № 2240-III, з огляду на зміст п. 21
вищезгаданої постанови Пленуму ВССУ №
3 від 01.03.2013р., право позивача на
здійснення соціальної допомоги має
відшукуватись право в порядку
розв'язання публічно-правового спору
за правилами адміністративної
юрисдикції, враховуючи вищеокреслене
правило розмежування компетенції
судів.

Ці обставини, при яких позивачка має
відкриті правові можливості заявлення
адміністративного позову у
встановленому законом порядку з
відшукування права на невиплачені суми
соціальної допомоги, вірно враховані
судом.

У даній справі владні управлінські
функції суб'єкта владних повноважень
не спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав фізичної
особи, то спір в частині стягнення
недоплаченої суми соціальної допомоги
в конкретному розмірів не має
розглядатись в порядку цивільного
судочинства.

Завдання шкоди суб'єктом владних
повноважень при здійсненні ним
владно-адміністративних функцій
незаконними рішенням, яке адресоване
позивачеві, або шляхом протиправної
бездіяльності, які суперечать приписам
законів та інших нормативних актів,
повинно бути доведене.

Зважаючи на те, що рішення, дії УПСЗН не
визнавались незаконними в порядку,
визначеному КАС України, суд дійшов
вірного висновку про недоведення
спричинення позивачці матеріальної
шкоди, в контексті визначення її
поняття і видів у ст. 22 ЦК України, як
йшлось вище. Як з'ясовано, відсутні такі
елементи складу цивільного
правопорушення у деліктних
правовідносинах, як шкода і причинний
зв'язок між шкодою і протиправною
поведінкою відповідача, що виключає
відповідальність останнього за
заподіяну шкоду.

Заперечення в апеляційній скарзі
позивача проти звільнення УПСЗН
оскаржуваним рішенням від
відповідальнності, передбаченої ст.ст.
1173, 1174 ЦК України, внаслідок того, що дії
УПСЗН не були визнані незаконними, не є
слушними.

Оскільки, як з'ясовано в ході
апеляційного перегляду справи, не
здобуто доказів щодо спричинення УПСЗН
позивачці матеріальних втрат, до яких
не можна віднести недоплачену суму
соціальної допомоги, що має
відшукуватись в порядку КАСУ, то
відсутні підстави для відшкодування
позивачеві майнової шкоди в порядку
ст.ст. 1173, 1174 ЦК України у способи,
визначені ст. 22 ЦК України.

Відтак відсутні, як правильно
визначився суд першої інстанції,
підстави для компенсації згідно із
положеннями ст.ст. 23, 1167 ЦК України,
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду
України в постанові № 4 від 31.03.1995р. «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» позивачеві за наслідками
вирішення даної цивільної справи
моральної шкоди, що витікає з вимог про
матеріальні збитки, які виявилися
недоведеними.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1 і дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для покладення на
УПСЗН відповідальності з
відшкодування позивачці матеріальної
шкоди у розмірі недоплаченої суми
соціальної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, розрахованої за період з 10.10.2011р.
по 30.11.2013р., і моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
представниками позивача не надано і в
суді апеляційної інстанції. Порушень
норм процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга позивачки
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді