Ухвала

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» про визнання дійсним
припинення трудових відносин, зміни
дати та причин звільнення, визнання
недійсними наказів та їх скасування,
внесення змін у трудову книжку,
стягнення сум та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
21 травня 2013 року і рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року, та касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з уточненим згодом позовом до
публічного акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» (далі - ПАТ
«Дніпровагонмаш») про визнання дійсним
припинення трудових відносин, зміни
дати та причин звільнення, визнання
недійсними наказів та їх скасування,
внесення змін у трудову книжку,
стягнення сум та відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на
незаконність наказів відповідача, з
яким перебувала у трудових відносинах,
щодо надання їй чергової відпустки,
зміни причин та дати її звільнення з
п.1 на п. 4 ст. 40 КЗпП
України та звільнення її під час
перебування на лікарняному.

Також зазначала, що з вини відповідача
їй не було вчасно видано трудову книжку
та при звільненні не було проведено
повного розрахунку.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 травня 2013
року, позов задоволено частково.
Визнано незаконними накази №90/к від 06
березня 2006 року про відміну наказу №84/к
від 03 березня 2006 року про
звільнення ОСОБА_1 на підставі
п. 1 ст. 40 КЗпП України, наказ №88/к-о
від 06 березня 2006 року про надання
ОСОБА_1 чергової відпустки, наказ №210/к
від 04 травня 2006 року про звільнення
ОСОБА_1 на підставі
п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Змінено у наказі №84/к від 03 березня 2006
року про звільнення ОСОБА_1 на підставі
п. 1 ст. 40 КЗпП України дату звільнення
позивача з 03 березня 2006 року на 06
березня 2006 року.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року, зазначене рішення в
частині відмови у внесенні змін до
трудової книжки та стягнення
середнього заробітку скасовано й в цій
частині ухвалено нове рішення, яким
стягнуто з ПАТ «Дніпровагонмаш» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
період з 07 березня 2006 року до 21
травня 2013 року в сумі 73 526 грн. 60 коп.

Зобов'язано ПАТ «Дніпровагонмаш»
внести у трудову книжку ОСОБА_1 записи
про скасування наказу №210/к від 04
травня 2006 року про звільнення на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та про
звільнення з 06 березня 2006 року на
підставі наказу №84/к на підставі
п. 1 ст. 40 КЗпП України за
скороченням чисельності штату.
Збільшено розмір судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалені у справі судові рішення в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
таких позовних вимог.

ПАТ «Дніпровагонмаш» у поданій
касаційній скарзі просить скасувати
рішення апеляційного суду і залишити в
силі рішення суду першої інстанції, яке
було помилково скасовано, мотивуючи
свої вимоги порушенням судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
частково позовні вимоги суд першої
інстанції, виходив з часткової
доведеності позовних вимог, а саме в
частині фактичного звільнення
позивачки з 06 березня 2006 року на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України,
зазначивши про безпідставність та
передчасність інших позовних вимог.

Скасовуючи частково судове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що відповідач не виконав свого
обов'язку щодо видачі працівнику у день
звільнення належно оформленої
трудової книжки та здійснення повного
розрахунку.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення в
повній мірі не відповідають.

Судом установлено, що позивач з січня
1999 року працювала у ПАТ
«Дніпровагонмаш», з 2004 року була
переведена на посаду провідного
спеціаліста-аналітика з дослідження
товарного ринку у відділі маркетингу.

У зв'язку із змінами в організації
виробництва та праці, 23
вересня 2005 року генеральним директором
ПАТ «Дніпровагонмаш» було видано наказ
№1055 про скорочення персоналу, у тому
числі і посади провідного
спеціаліста-аналітика з дослідження
товарного ринку у відділі маркетингу, з
яким позивача було у той же день
ознайомлено.

Наказом відповідача №84/к від 03 березня
2006 року ОСОБА_1 звільнено з займаної
посади на підставі наказу №1055 від 23
вересня 2005 року за скороченням
чисельності штату працівників -
п. 1 ст. 40 КЗпП України, з
виплатою вихідної допомоги у розмірі
середньомісячного заробітку з 03
березня 2006 року.

06 березня 2006 року видано наказ №131а про
відміну дії наказу №1055 від 23 вересня 2005
року.

Наказом №90/к від 06 березня 2006 року
скасовано наказ №84/к від 03 березня 2006
року про звільнення позивача.

Наказом №88/к ОСОБА_1 за період з 04 січня
2005 року до 03 січня 2006 року надано
відпустку з 06 березня 2006 року до 06
квітня 2006 року включено.

04 травня 2006 року відповідачем видано
наказ №210/к про звільнення ОСОБА_1 з 06
квітня 2006 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України за відсутність на роботі без
поважних причин з 07 квітня 2006 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п. 1
вказаної статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Згідно вимог ст. 49-2 КЗпП України, про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач вчасно повідомив позивача
про майбутнє скорочення штату,
звільнив її на підставі п. 1
ст. 40 КЗпП України, отримавши на це
відповідну згоду профспілкового
комітету.

Такі обставини сторони не оспорюють.

ОСОБА_1 погоджуючись із своїм
звільненням у зв'язку із скороченням
чисельності штату на підприємстві,
заперечувала лише дату звільнення з 03
березня 2006 року через перебування в
даний період на лікарняному й
зазначала, що заяву про надання
щорічної відпустки не писала.

Установивши усі дійсні обставини
справи, давши належну оцінку наданим
сторонами доказам та урахувавши їх
доводи та заперечення, суди попередніх
інстанції дійшли вірного по суті
висновку, що позивача, у встановленому
законом порядку було звільнено з
роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП
України з 06 березня 2006 року, перший
робочий день після лікарняного, про що
має бути внесено відповідний запис до
трудової книжки останньої.

Рішення судів у вказаній частині
сторонами не оскаржується.

Разом з тим, рішення судів як першої,
так і апеляційної інстанції в частині
вирішення вимог про виплату середнього
заробітку, у зв'язку з затримкою видачі
трудової книжки та не проведенням
повного розрахунку при звільненні не
можна визнати законними та
обґрунтованими.

Так згідно ст. 235 КЗпП України у разі
визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті. У разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

За правилами ст. 48 КЗпП України
основним документом про трудову
діяльність працівника є його трудова
книжка, а ст. 47 цього Кодексу
передбачено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу видати
працівнику в день звільнення належно
оформлену трудову книжку і провести з
ним розрахунок у строки, зазначені у ст.
116 КЗпП України. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції Про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Мінпраці, Міністерством юстиції та
Міністерством соцзахисту населення
від 29 липня 1993 року №58 (далі -
Інструкція), записи в трудову книжку
при звільненні вносяться власником або
уповноваженим ним органом після видачі
наказу; з кожним записом, який
вноситься до трудової книжки на
підставі наказу про звільнення,
власник зобов'язаний ознайомити
працівника під розписку в особовій
картці, а відповідно до п. 4 цієї
Інструкції власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний видати
працівнику його трудову книжку в день
звільнення з внесеним до неї записом
про звільнення.

Згідно п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції, при
затримці видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові сплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Днем звільнення в такому разі
вважається день видачі трудової
книжки. Про новий день звільнення
видається наказ і вноситься запис до
трудової книжки працівника. Раніше
внесений запис про день звільнення
визнається недійсним. Якщо працівник
відсутній на роботі в день звільнення,
то власник або уповноважений ним орган
в цей день надсилає йому поштове
повідомлення із вказівкою про
необхідність отримання трудової
книжки.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України
передбачено, що у разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Таким чином, для застосування цієї
норми права необхідно наявність таких
умов: затримки у видачі трудової
книжки; вини власника або
уповноваженого ним органу; вимушений
прогул, викликаний затримкою видачі
трудової книжки.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що всі суми (заробітна плата, вихідна
допомога, компенсація за невикористану
відпустку, оплата за час тимчасової
непрацездатності тощо), належні до
сплати працівникові, мають бути
виплачені у день звільнення цього
працівника. Закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303,
304 ЦПК України суди попередніх
інстанцій зазначених положень закону
не врахували; доводів позивача щодо
направлення на адресу ПАТ
«Дніпровагонмаш» телеграми з
проханням надіслати трудову книжку
поштою та заперечень відповідача з
цього приводу належним чином не
перевірили й відповідно не визначилися
з тим з чиєї вини трудова книжка не була
вчасно вручена працівникові, а
отримана представником позивача лише 12
листопада 2009 року.

Також судами належним чином не
з'ясовано питання щодо здійснення ПАТ
«Дніпровагонмаш» повного розрахунку
при звільненні ОСОБА_1, при цьому
взагалі не було досліджено розмір і
порядок усіх належних позивачу виплат.

Унаслідок чого суд першої інстанції
дійшов передчасного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення таких позовних вимог
ОСОБА_1

Не є обґрунтованим й висновок суду
апеляційної інстанції про стягнення з
ПАТ «Дніпровагонмаш» на користь
позивача середнього заробітку за
період з 07 березня 2006 року до 21 травня
2013 року, оскільки судом взагалі не
зазначено правову підставу стягнення
вищезазначених сум та не вмотивовано
їх розмір.

Крім того, з урахуванням доводів ОСОБА_1
та наявного у матеріалах справи
доповнення до позовної заяви від 29
травня 2006 року, є передчасним висновок
апеляційного суду щодо недотримання
ОСОБА_1, передбаченого ст. 233 КЗпП
України строку при зверненні до суду із
заявою про доповнення позову вимогою
про відшкодування моральної шкоди, яка
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин підлягає
відшкодуванню на підставі ст. 237-1 КЗпП
України.

За таких обставин, та не надав їм
належної оцінки та ухвалив рішення, яке
не можна визнати в повній мірі
законними та обґрунтованими, у зв'язку
з чим воно підлягає скасуванню з
підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України
з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

За таких обставин, апеляційний суд не
виконав своїх обов'язків, визначених
законом, повно, всебічно й об'єктивно не
з'ясував усіх обставин справи щодо
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку та про
відшкодування моральної шкоди, не
надав їм належної оцінки, що призвело
до неправильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду у зазначеній
частині не може вважатися законним й
обґрунтованим, воно в цій частині,
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та публічного
акціонерного товариства
«Дніпровагонмаш» задовольнити
частково.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 травня
2013 року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року в частині вирішення
позовних вимог про стягнення
середнього заробітку та про
відшкодування моральної шкоди
скасувати.

Справу в цій частині передати на новий
розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Касьян

Судді:
В.І. Амелін

Т.П.
Дербенцева

С.О.
Карпенко

В.О. Савченко