Справа № 460/4063/13-ц
Провадження №2/460/478/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2014 рокум.Яворів
Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Варениця В.С.

з участю секретаря Мельник Є.Є.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яворові

цивільну справу за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про виселення з жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

23.10.2013 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовано тим, що вона разом з донькою ОСОБА_4 являються співвласниками вищевказаної квартири. Однак вони не можуть проживати в даній квартирі, так як в ній зареєстрований і проживає відповідач, який виганяє її з квартири, зловживає спиртним і проживання з яким разом неможливим. Вона неодноразово зверталася з заявами в міліцію на поведінку відповідача. Також відповідач не сплачує за комунальні послуги, не дбає за квартиру та майно в ній.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_3 заявлений позов підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просить позов задоволити.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 вважає, що при розгляді справи доведено, що спільне проживання сторін є неможливим, поведінка відповідача приводить до конфліктів, його довірителька неодноразово викликала міліцію, заходи попередження та впливу не дали жодних результатів. Просить позов його довірительки задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 заявленого позов не визнав, пояснив, що він під час роботи на Яворівському ВО «Сірка» отримав однокімнату квартиру та продовжував перебувати на квартирному обліку. З метою отримання двокімнатної квартири він та позивачка розлучилися, він залишився проживати в однокімнатній квартирі, а позивачка з двома дітьми отримала двокімнатну квартиру, в яку вони всі поселилися. В подальшому на однокімнатну квартиру прописалася донька ОСОБА_1, цю квартиру вони приватизували і продали, а отримані кошти використала донька ОСОБА_1 на придбання трьохкімнатної квартири в м.Червонограді. Після того за згодою дружини і доньки ОСОБА_4 він прописався в двокімнатній квартирі, де він з позивачкою разом проживали до грудня 2009 року, після чого позивачка його залишила і стала проживати в с.Коти. На спірній квартирі він проживав сам до травня 2010 року, після чого поселився до будинку сестри в сел.Щирець Пустомитівського району. З вересня 2013 року він став проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартирі ОСОБА_5,з якою одружився. Так як спільне життя з ОСОБА_5 не склалося, то остання вигнала його з квартири і подала на розлучення. В день виборів 25 травня 2014 року він хотів зайти на спірну квартиру за документами, однак в квартиру потрапити не зумів, так як позивачка поміняла вхідні двері. З того часу він не має постійного місця проживання, останнім часом проживає в металевому гаражі біля лікарні в м.Новояворівська. Так як він немає де проживати, потребує лікування по відновленню зору, то просить в позові про його виселення відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, представника сторони, допитавши свідка, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.

2

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням являється двокімнатна квартира №30, загальною площею 50 кв.м, в багатоквартирному будинку №15 по вул.Вербицького в м.Новояворівську Яворівського району Львівської області. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно співвласниками даної квартири в порядку приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» являється позивач ОСОБА_3 та донька сторін по справі ОСОБА_4

Сторони по справі являються колишнім подружжям, шлюб між якими було розірвано 30.03.1988 року.

На даний час в спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 та повнолітня донька сторін Коваленко (дошлюбне прізвище ОСОБА_2) Н.С.

Однак при розгляді справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 фактично проживав на спірній квартирі з грудня 2009 року до вересня 2013 року, після чого з звязку з одруженням з гр.ОСОБА_6 поселився і став проживати на квартирі останньої в сел.Шкло Яворівського району Львівської області.

Також судом встановлено, що весною 2014 року позивач ОСОБА_3, скориставшись відсутністю відповідача, встановила нові вхідні двері до спірної квартири, в звязку з чим відповідач ОСОБА_2 доступу до квартири немає. Даний факт визнав відповідач ОСОБА_2, пояснивши, що 25 травня 2014 року на день позачергових виборів Президента України він не зміг потрапити до квартири через встановлення нових вхідних металевих дверей. Дані обставини також підтвердив свідок ОСОБА_7

Таким чином, при розгляді справи встановлено, що з весни 2014 року спірною квартирою фактично володіє позивачка ОСОБА_3 як співвласник квартири, відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає і нею не користується.

Відповідно до вимог ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, як проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Також в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснюється, що справах про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

За таких обставин, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню особи на підставі ст.ст.157, 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст.58,59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

Посилання сторони позивача на неодноразові звернення в міліцію з приводу поведінки відповідача як на підставу виселення з жилого приміщення судом не приймається до уваги, оскільки письмових доказів заходів попередження та громадського впливу з приводу систематичного порушення правил співжиття відповідачем не надано. Так, рішення про офіційне попередження гр.ОСОБА_2 про недопустимість вчинення подальшого насильства в сімї,

3

зазначене в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.10.2011 року, не являється таким попередженням, оскільки відповідач заперечив факт такого попередження, а доведення такого попередження до відома відповідача стороною позивача не доведено. Крім того, враховуючи дату такого можливого попередження, останнє до часу предявлення позову втратило своє юридичне значення.

Також, зазначене у письмовому висновку по факту вчинення неправомірних дій відносно гр.ОСОБА_3 від 01.10.2013 року рішення про скерування до суду адміністративних матеріалів відносно гр.ОСОБА_2 для вирішення питання про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП не підтвердилося під час судового розгляду, оскільки в постанові суду від 18.10.2013 року місцем скоєння правопорушення вказано подвіря господарства в с.Черчик Яворівського району. Крім того, одноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП не може бути підставою для виселення особи

Таким чином, стороною позивача по даній справі під час судового розгляду не доведено письмовими доказами фактів застосування заходів попередження або громадського впливу до відповідача з приводу систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в спірній квартирі. Також чинним законодавством не передбачено можливості виселення особи з жилого приміщення з підстав не надання коштів щодо оплати комунальних послуг, оскільки такий спір може бути вирішено шляхом предявлення позову про стягнення грошової компенсації по оплаті заборгованості за такі послуги.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Ст.47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, поняття виселення особи з жилого приміщення означає, що особа, яка фактично користується спірним жилим приміщенням (проживає в квартирі), підлягає добровільному або примусовому звільненню з такого приміщення, однак під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач в спірному жилому приміщенні не проживає, доступу до нього немає.

Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не доведено, що відносно відповідача ОСОБА_2 за систематичне порушення правил співжиття застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними, на час предявлення позову відповідач не проживав в спірній квартирі, на даний час доступу до нього немає, відповідно немає законних підстав для примусового виселення відповідача в судовому порядку з спірного жилого приміщення без надання іншого житлового приміщення, заявлені позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з жилого приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Яворівський районний суд Львівської області, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: