У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням за
касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою
його представником ОСОБА_5, на заочне
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 12 листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
30 червня 2005 року шлюб між нею та
відповідачем було розірвано.
Вказувала, що ОСОБА_2 з 2008 року не
проживає у зазначеній квартирі, не
сплачує комунальні платежі, не отримує
кореспонденцію за вказаною адресою,
особистих речей у квартирі не має,
квартирою не цікавиться взагалі.
Зазначала, що не чинились відповідачу
перешкоди у користуванні спірним жилим
приміщенням, він добровільно визначив
собі інше місце проживання і спірним
приміщенням не користується понад 6
місяців без поважних причин.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 12
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 7 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_1
задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати і ухвалити нове
рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом матеріального чи
порушення норм процесуального права.
Оскаржувана судова ухвала зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідач підтвердив факт не
проживання у спірній квартирі та не
надав суду доказів, які б підтвердили
його заперечення стосовно причин не
проживання.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Судами установлено, що квартира
АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 19 серпня 1988
року, що підтверджується ордером від 8
серпня 1988 року № 534, на сім'ю з трьох
осіб, а саме: його, дружини та сина.

Згідно довідки форми № 3 від 23 березня
2012 року у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають чотири
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб розірвано 30
червня 2005 року.

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства, але
відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при
здійснені своїх прав особа зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб.

Зі змісту статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко -
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 2 статті 64 ЖК України
передбачено, що до членів сім᾽?ї
наймача належать дружина, їх діти і
батьки. Членами сім᾽?ї наймача може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім᾽?ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Якщо наймач або члени
його сім'ї були відсутні з поважних
причин понад шість місяців, цей строк
за заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм член сім᾽?ї
наймача (колишній член) може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, з
підстав відсутності понад шість
місяців у цьому жилому приміщенні, якщо
він був відсутній протягом цього
строку підряд без поважних причин, і
саме ці факти повинні бути встановлені
судом при вирішенні спору згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» судам
роз'яснено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст. 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Суди, визнаючи ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
не встановили, з якого часу, що є
обов'язковим, відповідач був відсутнім
у спірному жилому приміщенні понад
шість місяців без поважних причин; не
перевірили доводів відповідача про те,
що його відсутність у спірній квартирі
була зумовлена поважними причинами,
зокрема через неприязні стосунки з
колишньою дружиною та дітьми, які
перешкоджали йому проживати у спірній
квартирі.

Таким чином, суди попередніх інстанцій,
ухвалюючи рішення, виходили з того, що
не проживання відповідача у спірній
квартирі понад встановлений законом
строк сталося без поважних причин,
проте, у порушення ст. ст. 212, 214 ЦПК
України, не навели мотивів та доказів
на підтвердження зазначеного висновку.
Доводи позивача про відсутність
відповідача без поважних причин у
спірній квартирі понад шість місяців
залишились без належної перевірки,
судами не надано належної правової
оцінки зібраним по справі доказам.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Висновки судів першої та апеляційної
інстанцій ґрунтуються на припущеннях,
що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

Таким чином ні суд першої інстанції, ні
апеляційний суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану його
представником ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 12 листопада 2012 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко