АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

13 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Приватного акціонерного товариства
«Українська пожежно-страхова
компанія» про відшкодування шкоди,
завданої смертю потерпілого,
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2, а
також Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» на
рішення Подільського районного суду
м.Києва від 06 листопада 2013 року, -

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулися до суду з вказаним позовом,
в якому з урахуванням заяви від 17.09.2013
р. про зміну предмету позову, просили
суд визнати дорожньо-транспортну
пригоду, що мала місце 24 вересня 2011
р. об 11.20 год. по вул. Миру в с.
Пороскотень Бородянського району
Київської області, страховим випадком
та стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» (надалі -
ПрАТ «УПСК») на користь ОСОБА_2, як
дитині загиблого та студента,
матеріальну шкоду, завдану смертю
годувальника, в сумі 500 грн. щомісячно,
починаючи з жовтня 2011 р. до закінчення
навчання по червень 2017 р.. Також
просили стягнути на користь ОСОБА_2
страхове відшкодування за смерть
потерпілих батьків в розмірі 35217,12
грн. та моральну шкоду в сумі 10 000
грн. На користь ОСОБА_1 просили
стягнути з відповідача страхове
відшкодування за смерть потерпілих
батьків в розмірі 76217,12 грн. та
моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 24
вересня 2011 року по вул. Миру в селі
Пороскотень Бородянського району
Київської області сталася ДТП, в
результаті якої загинули їх батьки.
Вироком Бородянського районного суду
Київської області від 10 травня 2012
року винним у скоєнні ДТП визнано
водія ОСОБА_3

Цивільно-правова відповідальність
водія автомобіля марки CHEVROLET AVEO SF69V,
реєстраційний номер НОМЕР_1, була
застрахована в АТ «УПСК» відповідно
до полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за №АА/2271504 від 28.01.2011 року.

Заяву-вимогу про виплату страхового
відшкодування від 22.08.2012 р. задоволено
відповідачем лише частково, на суму 27
665,72 грн.

Оскільки відповідач відмовився
добровільно сплатити суму
страхового відшкодування за шкоду,
заподіяну життю їх потерпілих батьків
у результаті дорожньо-транспортної
пригоди, яка спричинила їх смерть, у
відповідності до ст.ст.22, 23,1200 ЦК
України просили позов задовольнити та
відшкодувати понесені судові
витрати.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 06 листопада 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ
«УПСК» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по
2500 грн. кожному на відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання
розподілу судових витрат. В решті
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2
просять скасувати рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 06 листопада 2013 року та ухвалити
нове рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Зазначили, що відшкодовуючи
заподіяну моральну шкоду із
розрахунку не більше 5% від ліміту
відповідальності - 50 000 грн., суд
першої інстанції не врахував, що
пунктом 2 страхового полісу №АА/2271504
від 28.01.2011 року передбачено ліміт
відповідальності по вказаним вимогам
100 000 грн. При цьому судом було
порушено вимоги ст.990 ЦК України.

На порушення вимог ст.23 Закону
України від 01.07.2004 р. «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» суд незаконно
відмовив у стягненні розміру
страхового відшкодування за смерть
їх батьків.

Судом порушено вимоги ст.1200 ЦК
України в частині відмови в
задоволенні позову про відшкодування
шкоди ОСОБА_2 до закінчення нею
навчання, але не більше як до
досягнення нею двадцяти трьох років.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ
«УПСК» просить змінити рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 06.11.2013 р. в частині часткового
задоволення позову, - стягнення
моральної шкоди, та відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Вважає, що суд не в повній мірі
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, висновки суду в частині
задоволених позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Зазначив, що у відповідача не має
юридичних підстав для відшкодування
моральної шкоди. Вироком
Бородянського районного суду
Київської області від 10.05.2012 р.
визначений порядок відшкодування
шкоди з винної у ДТП особи.

На подані апеляційні скарги сторони
подали відповідні заперечення.

В судовому засіданні представник
позивачів ОСОБА_5 апеляційну скаргу
позивачів підтримав та просить її
задовольнити. В задоволенні
апеляційної скарги відповідача
просить відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_6
просить апеляційну скаргу ПрАТ
«УАСК» задовольнити, а апеляційну
скаргу позивачів відхилити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість ухваленого по справі
рішення в межах доводів апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивачів підлягає
частковому задоволенню, а в
задоволенні апеляційної скарги
відповідача необхідно відмовити з
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи,
що 24 вересня 2011 року в селі
Пороскотень Бородянського району
Київської області ОСОБА_3, керуючи
автомобілем марки CHEVROLET AVEO SF69V,
реєстраційний номер НОМЕР_1, невірно
оцінив дорожню обстановку ,
відволікся від керування
транспортним засобом, перевищив
максимально дозволену швидкість 40
км/год та допустив виїзд на зустрічну
смугу руху, де зіткнувся з автомобілем
марки «ЗАЗ», реєстраційний номер
НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_7,
який рухався у зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди водій ОСОБА_7 та його пасажир
ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження,
від яких загинули.

Вироком Бородянського районного суду
Київської області від 10 травня 2012
року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК
України та призначено відповідне
покарання.

Цивільно-правова відповідальність
водія автомобіля марки CHEVROLET AVEO SF69V,
реєстраційний номер НОМЕР_1, була
застрахована в ПрАТ «УПСК» відповідно
до полісу обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за №АА/2271504 від 28.01.2011 року.

Ліміт відповідальності винної особи
у разі настання страхового випадку за
шкоду, заподіяну життю і здоров'ю ( на
одного потерпілого) складає 100 000 грн.,
а за шкоду, заподіяну майну (на одного
потерпілого) - 50 000 грн.

Звертаючись до суду з вимогою
відшкодування моральної шкоди по 10 000
грн. на користь кожного позивача,
останні виходили саме з розміру
ліміту відповідальності страховика та
кількості потерпілих осіб при
дорожньо-транспортній пригоді.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині в розмірі по 2500 грн. на
користь кожного з позивачів, суд
першої інстанції виходив з того, що
страховик відшкодовує не більше 5%
ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» в редакції від
02.12.2010 р. Різницю між сумою
відшкодування, визначеного судом, та
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, сплачує особа, яку
визнано винною у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди.
Оскільки п.9.3 статті 9 вказаного
Закону встановлено ліміт у межах 51
000 грн., суд першої інстанції виходив
з максимальної суми передбаченого
ліміту.

Колегія суддів не може в повному
обсязі погодитись з таким висновком
суду, оскільки він не відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п.9.1 ст.9 вищевказаного
Закону в редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
ліміт відповідальності страховика -
це грошова сума, в межах якої
страховик зобов'язаний провести
виплату страхового відшкодування
відповідно до умов договору
страхування. Договором страхування на
індивідуальних умовах можуть бути
визначені ліміти, вищі, ніж
зазначені у цьому законі ліміти.

Як вбачається з матеріалів справи,
договором страхування було
встановлено більший ліміт
відповідальності, ніж зазначений у
цьому законі.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованими доводи
апеляційної скарги позивачів в
частині доведеності позовних щодо
визначення розміру заподіяної
моральної шкоди на користь кожного з
них в сумі по 10 000 грн., заподіяної
внаслідок загибелі їх батьків.

При цьому колегія суддів виходить з
такого розрахунку : 100 000 грн. х5 % х 2
(кількість потерпілих) = 10 000 грн.

Доводи відповідача в тій частині, що
позивачі не мають права на отримання
страхового відшкодування моральної
шкоди підлягають відхиленню з таких
підстав.

Згідно з частинами 1,2 статті 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої , членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи , а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної
або юридичної особи, яка її завдала,
зокрема, якщо шкоди завдано
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю фізичної особи внаслідок
дії джерела підвищеної небезпеки
(частина 1 пункт 2 частини 2 статті 1167
ЦК України).

Відповідно до пункту 22.3 статті 22
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» у редакції,
чинній на час настання страхового
випадку, потерпілому відшкодовується
також моральна шкода , передбачена
пунктами 1,2 частини другої статті 23
Цивільного кодексу України. Така шкода
відшкодовується у встановленому
судом розмірі відповідно до вимог
статті 23 Цивільного кодексу України.
При цьому страховик відшкодовує не
більше ніж 5 відсотків ліміту,
визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього
Закону.

Згідно зі статтею 27 вказаного закону,
право на отримання відшкодування за
шкоду, пов'язану із смертю
потерпілого, мають особи, які
знаходилися на утриманні потерпілого,
та особи, які взяли на себе витрати
на поховання.

Як вбачається з матеріалів справи, на
час настання страхового випадку
позивачка ОСОБА_2 була неповнолітньою
особою, а її брат ОСОБА_1 - особою,
яка взяла на себе витрати на
поховання. При цьому відповідачем в
добровільному порядку не було
здійснено відповідної виплати
відповідно до поданої заяви від 22.08.2012
р.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині стягнення страхового
відшкодування в сумі 76217,12 грн., суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що відповідачем було
здійснено виплату страхового
відшкодування, пов'язаного з фізичним
знищенням транспортного засобу, на
загальну суму 7728,80 грн. Крім цього,
24.10.2012 р. ОСОБА_1 перераховано витрати
на поховання в сумі 27665, 72 грн.
відповідно до наданих останнім
доказів. Витрати, пов'язані з
поминками після поховання, не
віднесені до витрат на поховання.

Так, стаття 2 Закону України «Про
поховання та похоронну справу»
визначає поховання померлого, як
комплекс заходів та обрядових дій, які
здійснюються з моменту смерті людини
до поміщення труни з тілом або урни з
прахом у могилу або колумбарну нішу,
облаштування та утримання місця
поховання відповідно до звичаїв та
традицій, що не суперечить
законодавству.

Оскільки поминки та обрядовий обід
за упокій померлого після поховання
не є витратами на поховання, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні вказаних позовних вимог.

Є необґрунтованими доводи
апеляційної скарги позивачів щодо
вирішення спору в частині відмови в
задоволенні позову про відшкодування
ОСОБА_2 заподіяної майнової шкоди,
завданої смертю потерпілого.

Відповідно до ч. 27.4 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» в редакції від 02.12.2010 р., у
зв'язку із смертю годувальника
відшкодовується частина неотриманих
доходів потерпілого, яка кожному
утриманцю належала б при його житті,
за вирахуванням пенсій, наданих
утриманцям внаслідок втрати
годувальника. Порядок вирахування
відшкодування утриманцям визначає
Кабінет Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи,
грошові кошти в сумі 1000 грн. щомісячно
до досягнення повноліття ОСОБА_2
отримувала від винної особи
відповідно до укладеного між ними
договору (а.с. 9 зв.).

22.02.2013 р. ОСОБА_2 досягла повної
цивільної дієздатності у зв'язку з
реєстрацією шлюбу.

Відсутні правові підстави для
відшкодування на користь ОСОБА_2
шкоди у зв'язку з втратою годувальника
щомісячно на період навчання та до
досягнення нею 23 років, як це
передбачено п.1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України.

Відповідно до п. 2.1 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів регулюються Конституцією
України ( 254к/96-ВР), Цивільним кодексом
України ( 435-15), Законом України "Про
страхування"( 85/96-ВР ), цим та іншими
законами України і
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них. Якщо
норми цього Закону передбачають інше,
ніж положення інших актів цивільного
законодавства України, то
застосовуються норми цього Закону.

Оскільки норми Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» в редакції, чинній на час
настання страхового випадку, не
передбачали права на отримання
страхового відшкодування студентом
до закінчення навчання, а норми
статті 1200 ЦК України до
правовідносин, що виникли між
сторонами, застосовані бути не
можуть, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку в частині
відмови в задоволенні позову у
вказаній частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування судового рішення в
частині визначення розміру
відшкодування моральної шкоди та
ухвалення в цій частині нового
рішення про задоволення позову.

Наведені в апеляційних скаргах доводи
в іншій частині висновків суду не
спростовують та не дають підстав для
висновку про порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального
права, яке призвело до неправильного
вирішення спору.

За таких підстав судове рішення,
ухвалене за наслідками розгляду
решти позовних вимог, підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Українська
пожежно-страхова компанія»
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 06 листопада 2013 року в
частині визначення розміру
відшкодування моральної шкоди
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 10 000
грн. на відшкодування моральної
шкоди.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська
пожежно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_3) 10 000
грн. на відшкодування моральної
шкоди.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

судді:

Справа № 22-ц/796/601/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Супрун  Г.Б.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.