Справа № 140/1852/13-ц Провадження №
22-ц/772/605/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Слободяник Т. В.Категорія:
46Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Вінницької області
в складі :

Головуючого: судді
Сало Т.Б.,

Суддів: Денишенко Т.О.,
Зайцев А.Ю.,

при секретарі Торбасюк
О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на ухвалу Немирівського
районного суду Вінницької області від
16 грудня 2013 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визначення частки у майні подружжя та
визнання права власності, встановлення
порядку користування майном,

встановила:

12.12.2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з
клопотанням про забезпечення позову, в
якому просила накласти арешт та
заборону використання автомобілем ЗІЛ
ММЗ 554, категорії № 2, державний номер
НОМЕР_1.

Ухвалою Немирівського районного суду
Вінницької області від 16.12.2013 року
клопотання задоволено, накладено арешт
на зазначений автомобіль із забороною
використання його.

Не погодившись з даною ухвалою, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу суду першої інстанції
і постановити нову ухвалу, якою
відмовити в задоволенні клопотання про
забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції, в порушення вимог
ст. 152 ЦПК України, наклав арешт на
автомобіль, який не належить
відповідачеві.

Також апеляційну скаргу на зазначену
ухвалу суду подала ОСОБА_3, в якій теж
просила скасувати ухвалу суду першої
інстанції і постановити нову ухвалу,
якою відмовити в задоволенні
клопотання про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд
першої інстанції наклав арешт та
заборонив користуватись автомобілем,
який належить їй, а вона не являється
стороною у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вивчивши матеріали цивільної справи,
колегія суддів приходить до висновку
про часткове задоволення апеляційних
скарг з наступних підстав.

ОСОБА_4 звернулась до суду першої
інстанції із клопотанням про
забезпечення позову, та просила
накласти арешт на вищезазначений
автомобіль та заборонити користування
ним.

Дане клопотання мотивувалось тим, що
спірний автомобіль був придбаний за
час проживання в шлюбі, і на час
розгляду цивільної справи був
зареєстрований за ОСОБА_3.

Задовольняючи заяву про забезпечення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що невжиття заходів забезпечення
позову може привести до відчуження
майна та утруднити виконання рішення
суду.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції не можна погодитися, так як
він зроблений з порушенням норм
процесуального права.

ОСОБА_2 16.07.2013 року звернувся з позовом
до ОСОБА_5 про визначення частки у майні
подружжя та визнання права власності,
встановлення порядку користування
майном.

В обґрунтування позову посилався на те,
що за час подружнього життя із
відповідачкою ними було придбано
рухоме та нерухоме майно. Серед майна в
прохальній частині позову значиться
автомобіль ЗІЛ 554 вартістю 4000 грн.

Забезпечення позову - це сукупність
процесуальних дій, які гарантують
виконання рішення суду в разі
задоволення позовних вимог.

Згідно з статтею 151 ЦПК України суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити передбачені цим Кодексом,
заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: 1) причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; 2) вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; 3) інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Одним із видів забезпечення позову
відповідно до пункту 1 частини 1 статті
152 ЦПК України є накладення арешту на
майно або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб.

Пленум Верховного Суду України в
Постанові в п. 4 Постанови від 22 грудня
2006 року №9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» роз'яснив, що
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів.

Зазначені роз'яснення суд не прийняв до
уваги, постановив ухвалу про
накладення арешту на спірний
автомобіль без наявних в матеріалах
справи доказів того, що даний
автомобіль зареєстрований за одним із
сторін спору та за відсутності
будь-яких доказів того, кому належить
даний автомобіль.

Не надано належної оцінки тому, що
предметом спору є автомобіль ЗІЛ 554, без
зазначення держаного реєстраційного
номеру даного автомобіля та інших
індивідуальних ознак. Накладаючи
арешт, суд в ухвалі зазначає автомобіль
ЗІЛ ММЗ 554, категорії № 2, із зазначенням
державного реєстраційного номеру. Суд
першої інстанції не звернув увагу на ці
суперечності, та не вчинив дій щодо їх
усунення.

Суд першої інстанції не взяв до уваги (а
отже не надав належної оцінки) той факт,
що автомобіль, на який просили накласти
арешт, зареєстрований за особою, яка не
являється стороною у справі, і до якої
не ставляться жодних вимог з приводу
даного автомобіля.

Отже, місцевим судом постановлено
ухвалу без з'ясування всіх обставин
необхідних для розгляду заяви про
забезпечення позову.

Крім того, в пункті 7 зазначеної
Постанови Пленум Верховного Суду
України роз'яснив, що ухвала про
забезпечення позову постановляється в
порядку, визначеному статтею 209 ЦПК
України і повинна включати
мотивувальну частину, де поряд із
зазначенням мотивів, із яких суд (суддя)
дійшов висновку про обґрунтованість
припущення про те, що невжиття заходів
забезпечення може в майбутньому
утруднити чи зробити неможливим
виконання судового рішення, наводиться
посилання на закон, яким суд керувався
при постановленні ухвали.

Оскаржувана ухвала не містить мотивів,
із яких суддя дійшов висновку про
обґрунтованість припущення про те, що
невжиття заходів забезпечення може в
майбутньому утруднити чи зробити
неможливим виконання судового рішення.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду
першої інстанції зазначеним вимогам не
відповідає, а тому підлягає скасуванню
з передачею питання на новий розгляд до
суду першої інстанції, в зв'язку з
порушенням норм процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання.

Враховуючи викладене вище, керуючись
ст. 303, 304, 307, 312, 315, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Ухвалу Немирівського районного суду
Вінницької області від 16.12.2013 року про
забезпечення позову скасувати, а
вирішення заяви ОСОБА_4 про
забезпечення позову передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис)
Т.Б. Сало

Судді:
(підпис) Т.О. Денишенко

(підпис) А.Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Вінницької області
Т.Б. Сало