Ухвала

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
Служба у справах дітей Маріупольської
міської ради, про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Донецької області
від 29 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ
«Фідобанк») звернулося до суду з
позовом, у якому просило у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет іпотеки і виселити мешканців з
іпотечної квартири.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25
квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 50 480 доларів США на строк до 25
квітня 2028 року зі сплатою 8,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 укладено договір іпотеки,
предметом якого є належна йому на праві
власності квартира АДРЕСА_1, загальною
площею 68,8 кв. м, житловою
площею 47,8 кв. м.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником своїх зобов'язань станом
на 13 серпня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 504
523,43 грн.

На виконання положень іпотечного
договору 19 вересня 2013 року позивачем
була направлена вимога про добровільне
виселення з квартири, яка 23 вересня 2013
року отримана відповідачами.

Враховуючи наведене, банк просив
задовольнити позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 19
березня 2014 року ПАТ «Фідобанк»
відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 29 липня 2014 року скасовано
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове, яким позов задоволено
частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 25
квітня 2008 року, яка станом на 13 серпня
2013 року складає 53 259,40
доларів США (або 425 630,44 грн) та
складається з заборгованості за
кредитом - 50 688,35 доларів США (або 405 151,98
грн), заборгованості за відсотками - 2
562,05 доларів США (або 20 478,46 грн), пені за
несвоєчасне погашення кредиту та
відсотків - 11 860,61 грн, всього 437 491,05 грн,
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,8
кв. м, житловою площею 47,8 кв. м, яка
належить на праві власності ОСОБА_3,
шляхом надання ПАТ «Фідобанк» права на
продаж будь-якій особі покупцеві
зазначеної квартири з прилюдних торгів
за початковою ціною, яка встановлена на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності в порядку, визначеному
Законом України «Про виконавче
провадження», з наданням ПАТ
«Фідобанк» усіх повноважень продавця,
необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення місцевого суду від 19 березня 2014
року, мотивуючи свою вимогу порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи ПАТ «Фідобанк» у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, позивачем
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом. Крім
того, на момент передачі квартири в
іпотеку разом з батьками в ній
проживала неповнолітня дитина, про що
було відомо банку, однак при укладенні
договору іпотеки не були враховані
інтереси малолітньої дитини та її
право на користування спірним жилим
приміщенням, згода органу опіки та
піклування на передачу квартири в
іпотеку не була витребувана.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
часткове задоволення позову в частині
звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд апеляційної інстанції на
підставі ст. ст. 1050, 1054 ЦК України дійшов
висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 не
виконав взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором, то у позивача є
право вимагати повернення кредиту та
інших передбачених договором платежів
шляхом продажу предмета іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ
«Фідобанк» в частині виселення
відповідачів із житлового будинку,
який є предметом іпотеки, суд виходив з
того, що у силу ст. ст. 39, 40 Закону
України «Про іпотеку» та на підставі
ст. 109 ЖК Української РСР з
урахуванням суми заборгованості та
вартості предмета іпотеки вимоги банку
є обґрунтовані.

Суд дійшов правильного висновку про
наявність кредитної заборгованості та
задоволення вимог банку шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
у рахунок її погашення.

Разом з тим висновок апеляційного суду
відносно задоволення вимоги банку щодо
виселення відповідачів із житлового
будинку, який передано в іпотеку, є
передчасним.

Так, згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК Української
РСР звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

З результатів аналізу наведених норм
матеріального права вбачається, що на
момент звернення ПАТ «Фідобанк» до
суду із позовом про виселення його
права повинні бути порушені
відповідачем шляхом невиконання
вимоги про звільнення житлового
приміщення. Наявність письмової вимоги
про звільнення житлового приміщення є
обов'язковою умовою при задоволенні
позову про виселення із іпотечного
житла.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що 25 квітня 2008 року між ВАТ
«СЕБ Банк», яке 07 червня 2012 року змінило
назву на ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № 1371,
згідно з яким останній отримав кредит у
розмірі 50 480 дол. США з терміном
повернення до 25 квітня 2028 року та
сплатою 8,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки №
1371, посвідчений приватним нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, предметом
якого є нерухоме майно, а саме: належна
на праві власності ОСОБА_3 квартира
АДРЕСА_1, загальною площею
68,8 кв. м та житловою площею 47,8 кв. м.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем кредитних зобов'язань
станом на 13 серпня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 504 523,43 грн.

Вирішуючи спір в частині виселення
відповідачів, суд дійшов помилкового
висновку про те, що лист позивача від 13
серпня 2013 року є повідомленням про
виселення у розумінні ч. 1 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», оскільки у цьому
листі йдеться про те, що у разі
неповернення кредиту протягом 30 днів
банк розпочне процедуру звернення
стягнення на предмет іпотеки, тобто на
момент направлення цього листа банк не
звернув стягнення на предмет іпотеки, а
відтак, даний лист не може вважатися
повідомленням про виселення з
іпотечного житла.

Також, судом не враховано, що за
правилами ч. 1 ст. 42 Закону України «Про
іпотеку» боржник вправі до дня продажу
предмета іпотеки на прилюдних торгах
виконати вимогу за основним
зобов'язанням чи ту її частину,
виконання якої прострочено, разом з
відшкодуванням будь-яких витрат та
збитків, завданих іпотекодержателю,
включаючи судові витрати, витрати на
оплату винагороди залученим експертам
(оцінювачам, юристам), витрати на
підготовку до проведення прилюдних
торгів тощо. Таке виконання є підставою
для припинення реалізації предмета
іпотеки на прилюдних торгах. Умови
договорів, що обмежують це право
боржника, є недійсними.

Суд указаного не врахував та у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
належним чином не дослідив і не
встановив факту надсилання банком
повідомлення про виселення, як того
вимагає ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку».

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом апеляційної
інстанції фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, що, у свою чергу,
призвело до поверхневого вирішення
спору.

Враховуючи допущені судом
апеляційної інстанції порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим відповідно до ст. 338 ЦПК України
таке рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 29 липня 2014 року в частині
вимог про виселення скасувати, справу в
цій частині направити на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду
Донецької області від 29 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко