АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

Іменем України

16 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1
- ОСОБА_2

представника відповідача ТОВ
«Аеросвіт курорт» - Антіпіної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана
в інтересах ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 24 вересня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аеросвіт
Курорт» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/752/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Лозинська М.І. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив стягнути з відповідача
ТОВ «Аеросвіт Курорт» заробітну плату
та компенсацію за використання
власного автомобіля за період з 01
листопада 2009 року по 19 березня 2010 року у
розмірі 109 418 грн. Крім того, просив
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за період затримки
розрахунку при звільненні, а саме за
період з 19 березня 2010 року по 27 червня
2012 року у розмірі 558 654 грн. В
обґрунтування вимог позивач вказував
на те, що 01 березня 2005 року його згідно з
наказом № 29-лс- від 22.03.2005 р. було
прийнято на посаду заступника
генерального директора з комерційної
роботи у ТОВ «Аеросвіт Курорт», 16
жовтня 2008 року між ним та ТОВ «Аеросвіт
Курорт» було укладений трудовий
договір, згідно з п.п.1.2 Додатку «А» до
якого встановлено, що відповідач ТОВ
«Аеросвіт Курорт» виплачує йому
заробітну плату у розмірі 21 600 грн. на
місяць після оподаткування, а також
компенсацію за використання власного
автомобіля в розмірі 2 000 грн.

Пункт 8.1 укладеного трудового договору
встановлює початок набуття чинності
дії договору з 01 грудня 2008 року та дію
його протягом 1 року.

Позивач посилається в позові на те, що
оскільки після закінчення строку дії
трудового договору, трудові відносини
продовжили свою дію та відповідач не
наполягав на його припиненні даний
договір діяв до дати його звільнення,
тобто до 19 березня 2010 року. Позивач
зазначає, що 19 березня 2010 року він
звільнився з роботи за власним
бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП
України згідно з наказом від 19 березня
2010 року № 26-лс, проте на день звільнення
з роботи відповідачем ТОВ «Аеросвіт
Курорт» позивачу не було виплачено
заробітну плату та компенсацію за
використання власного автомобіля за
період з 1 листопада 2009 року по 19
березня 2010 року у розмірі 109 418 гривень.

Позивач просить стягнути середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні та середній заробіток у
відповідності до ст.117 КЗпП України у
розмірі 558 654 грн., виходячи із
розрахунку ( 21 600 грн.: 22 роб.дні х 569 роб.
дні).

Рішенням Солом'янського районного суду
міста Києва від 24 вересня 2013 року в
позові ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Аеросвіт
Курорт» про стягнення заборгованості
по заробітній платі, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити повністю.

На обґрунтування своєї скарги апелянт
зазначає, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваного рішення
вийшов за межі розгляду справи,
оскільки ТОВ «Аеросвіт Курорт» до суду
з вимогами щодо умов оплати праці та
визнання трудового договору з ОСОБА_1
таким, що укладений з порушенням
законодавства, - не зверталось, при
цьому в матеріалах даної справи наявні
рішення судів трьох інстанцій, згідно
яких ТОВ «Аеросвіт Курорт» відмовлено
в задоволенні позову про визнання
трудового договору недійсним.

Крім того, апелянт вказує, що Наглядова
Рада та Загальні Збори не тільки мали
змогу знати, а й знали про розмір
заробітної плати всіх працівників,
прибутки, збитки та інші складові
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «Аеросвіт Курорт» і виплата
відповідачем ОСОБА_1 заробітної плати
саме у розмірі, визначеному в трудовому
договорі від 16 жовтня 2008 року - 21600,00 грн.
є підтвердженням узгодженості між ТОВ
«Аеросвіт Курорт» та ОСОБА_1 умов
оплати праці останнього.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримала та просила її задовольнити
з підстав, викладених в апеляційній
скарзі.

Представник відповідача заперечувала
проти доводів апеляційної скарги,
просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого судом рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
встановив наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до наказу
Товариства з обмеженою
відповідальністю « Аеросвіт Курорт»
від 21 березня 2005 року №29-лс був
прийнятий на посаду заступника
генерального директора з комерційної
роботи з оплатою праці по штатному
розпису з 01 березня 2005 року.

В подальшому, Наказом ТОВ «Аеросвіт
Курорт» від 19.03.2010 року № 29-лс, позивач
ОСОБА_1 був звільнений з займаної
посади за власним бажанням на підставі
ст.38 КЗпП України.

В період його роботи на даному
підприємстві відбувалися наступні
зміни оплати праці.

Засіданням НаглядовоїРади Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Аеросвіт Курорт» від 15 червня 2007 року
приймалося рішення про встановлення з
01 червня 2007 року індивідуальних
окладів та надбавок до посадових
окладів згідно з діючими нормативними
документами для посадових осіб у
граничному розмірі і зокрема, позивачу
по справі, який займав посаду
заступника генерального директора з
комерції було встановлено у розмірі
13355 грн. Окрім цього, Протоколом № 20/1
цього ж засідання наглядової Ради
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аеросвіт Курорт»
від 15 червня 2007 року керівному складу
товариства було встановлено надбавки
за збільшення обсягів робіт та
виконання плану, зокрема ОСОБА_1 Д.1. - у
розмірі 1120 грн.

Разом з тим, 16 жовтня 2008 року між
Генеральним директором ТОВ «Аеросвіт
Курорт» Яруським М.Й. та позивачем по
справі ОСОБА_1 був укладений трудовий
договір, яким встановлено, що
товариство виплачує ОСОБА_1 заробітну
плату в розмірі 21 600 гривень на місяць
після оподаткування без включення
доплат, які виплачуються в Компанії
згідно з діючим законодавством України
та Нормативних документів Компанії.
При цьому товариство виплачує позивачу
компенсацію за використання власного
автомобіля у розмірі 2000 грн. щомісяця;
визначено також, що позивач має право
на 2 безкоштовних авіаквитка щомісяця.

Відповідно до п. 8.1 укладеного договору
встановлено, що даний Договір набуває
чинності з 01 грудня 2008 року та діє
протягом 1 одного року. Після
закінчення терміну Договору за угодою
Сторін він може бути продовжений або
укладений на новий термін шляхом
оформлення в установленому порядку
нового договору.

Враховуючи вищезазначені положення,
суд першої інстанції вважав, що після
закінчення дії укладення трудового
договору 01 грудня 2009 року, даний
договір на новий строк не
переукладався, оскільки за період з
01.10.2008 року по 19.03.2010 рік будь-яких інших
наказів по особовому складу, які
змінювали б умови праці та строки
трудового договору укладеного з ОСОБА_1
товариством не приймались.

Окрім цього, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що визначення
позивачу посадового окладу у розмірі
21600 грн. Генеральним директором не
погоджувалось з Наглядовою Радою
товариства, що вказує на порушення
останнім умов оплати праці товариства
та невідповідність встановлення таких
умов у трудовому договорі ОСОБА_1, а
відтак посилання позивача на трудовий
договір, який укладений з порушенням
законодавства, вважав
необґрунтованими. До того ж, при
постановленні рішення судом не були
прийняті до уваги порівняльні
відомості, які свідчать про виплату
позивачу з моменту переукладання
трудового договору заробітної плати у
розмірі 21600 грн., вважаючи дію
трудового договору, укладеного з
порушенням законодавства, припиненою 01
листопада 2009 року, тому суд вважав за
неможливе оцінити розбіжності у
виплаті заробітної плати з даного часу
і виплати надмірно виплаченої
заробітної плати позивачу у розмірі
66459,92 грн., про що зазначав в своїх
запереченнях відповідач і за таких
підстав відмовив у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи законність та дійсність
трудового договору від 16 жовтня 2008
року, укладеного між ТОВ «Аеросвіт
Курорт» і ОСОБА_1, в частині оплати
праці у розмірі 21600 грн., суд першої
інстанції вийшов за межі розгляду
справи, оскільки відповідач з такими
вимогами до позивача в рамках розгляду
даної справи не звертався, тому колегія
суддів такий договір вважає дійсним,
оскільки доказів його недійсності суду
не надано, як і обґрунтованих рішень з
цього приводу.

Згідно ст. 39-1 КЗпП України, якщо після
закінчення строку трудового договору
трудові відносини фактично тривають і
жодна із сторін не вимагає їх
припинення, дія цього договору
вважається продовженою на
невизначений строк.

Сторони не заперечували проти того
факту, що після закінчення дії даного
трудового договору, укладеного
відповідно до п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України
(на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін), позивач
продовжував виконувати до свого
звільнення покладені на нього
обов'язки, у зв'язку з чим, відповідно до
положень ч.1 ст. 39-1 КЗпП України, права
та обов'язки сторін, передбачені
договором, тривають, але в частині
строку він припинив свою дію, і
відносини між сторонами вважаються
продовженими на невизначений строк.

Отже трудовий договір від 16 жовтня 2008
року, укладений між ТОВ «Аеросвіт
Курорт» і ОСОБА_1 діяв до дати
звільнення позивача, тобто до 19 березня
2010 року.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1
в період дії укладеного трудового
договору надмірно сплачувалася
заробітна плата, яка за підрахунками
відповідача становила 105 130,82 грн., про
що було складено акт 06.01.2010 року та
видано наказ про коригування
нарахованих та сплачених ОСОБА_1 сум
заробітної плати, колегія суддів не
вважає обґрунтованими, оскільки вважає
такі виплати належними та узгодженими
між сторонами, які випливають з умов
трудового договору.

Отже, виплата ОСОБА_1 заробітної плати
згідно трудового договору від 16 жовтня
2008 року щомісячно в розмірі 21600.00
грн.відповідачем ТОВ «Аеросвіт Курорт»
не заперечується, більше того, надані
відповідачем відомості також це
підтверджують.

У відповідності до ч.1 ст. 116 КЗпП
України, виплата всіх сум, що належить
працівнику від підприємства, установи,
організації, провадиться в день
звільнення. У разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у зазначені строки, підприємство,
установа, організація згідно з ч.1 ст. 117
КЗпП України повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Так, з наданих в суд відомостей та
банківських виписок, вбачається, що
останні нарахування по заробітній
платі ОСОБА_1 відбулися на картковий
рахунок 24 грудня 2009 року у розмірі 5876,29
грн. та 1060 грн. за листопад місяць, як
пояснив сам відповідач. В подальшому
нарахування та виплата заробітної
плати була припинена.

Таким чином, з урахуванням поданих
розрахункових відомостей та виплат,
які були проведені з ОСОБА_1 по день
його звільнення йому було не виплачено
83100,79 грн. заробітної плати, що
складається із наступних сум
(заробітна плата за грудень, січень та
лютий по 21600 грн. щомісячно складає 64800
грн., недоплата за листопад з
урахуванням відпустки 13237,08 (нараховані
згідно відомості) - (5876,29+1060) виплачені
кошти = 6300,79 грн. та заробітна плата за 10
відпрацьованих днів у березні 2009 року у
розмірі 12000 грн., яка складається з
(21600+21600):36 роб. днів за останні повних
два робочих місяці = 1200 грн.
середньоденної заробітної плати
помноженої на 10 відпрацьованих днів
днів, обчисленої відповідно Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100.

З урахуванням того, що за весь час
затримки розрахунку починаючи з 19
березня 2009 року по день постановлення
рішення суду 16 січня 2014 року така сума
буде надзвичайно не співмірною з
обсягом невиплаченої вчасно
заробітної плати позивачу, колегія
суддів приходить до висновку про
зменшення її до розміру, що не
перевищує невиплачену працівнику суму
і становитиме 80000 грн.

За таких підстав, колегія суддів вважає
рішення суду необґрунтованим,
винесеним- з порушенням норм
матеріального права та підлягаючим
скасуванню з постановленням нового
рішення про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 312-315 ЦПК
України, колегія судді -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана в
інтересах ОСОБА_1 на рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 24 вересня 2013 року
задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 24 вересня 2013 року -
скасувати та постановити нове, яким
позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аеросвіт Курорт»
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аеросвіт Курорт» на
користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну
плату у розмірі 83100,79 грн. та середню
заробітну плату за час затримки
розрахунку у розмірі 80000 грн., а всього
163100,79 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Аеросвіт Курорт» на
користь держави судовий збір у розмірі
1631,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено протягом 20-ти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: