Сколівський районний суд Львівської
Справа № 453/1189/14-ц
№
провадження 2/453/473/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2014 року Сколівський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді
Микитина В.Я.;

з участю секретаря Корнута
Т.Б.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Сколе
Львівської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» про
визнання неправомірною відмови у
звільненні з роботи за власним
бажанням та зобов'язання до вчинення
дій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 15.08.2014 року з порушенням
строку, визначеного ст. 233 КЗпП України,
звернувся в суд за вирішенням
трудового спору з позовною заявою, в
якій просить визнати дії відповідача -
ДП «Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» щодо відмови йому у
звільненні з роботи за власним
бажанням на підставі поданої заяви з
14.08.2013 року неправомірними та
зобов'язати відповідача - ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» звільнити його з
роботи за власним бажанням згідно ч. 1
ст. 38 КЗпП України на підставі поданої
ним заяви з 14.08.2013 року. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що
03.12.2012 року він виконував обов'язки
начальника Закарпатської
лісопромислової дільниці ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат». Однак, станом на
01.06.2013 року на вказаній дільниці вже не
працювало жодної особи у зв'язку з їх
звільненням з роботи за власним
бажанням через припинення здійснення
установою господарської діяльності. На
такі обставини він, як виконуючий
обов'язки керівника, неодноразово
звертався до дирекції ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» з вимогами вжити
заходи для збереження існування
Закарпатської лісопромислової
дільниці, однак жодних дій з вказаного
приводу вчинено не було. Тоді він 30.07.2013
року подав відповідачу заяву про
звільнення його з роботи за власним
бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України з
14.08.2013 року. З 14.08.2014 року він перестав
виходити на роботу, займається своїми
особистими справами, їздив на сезонні
роботи в іншу місцевість. Однак
відповідачем до цього часу з невідомих
йому причин не видано наказ про
звільнення згідно поданої заяви за
власним бажанням на підставі поданої
ним заяви і не надано йому трудову
книжку. Зазначає, що про порушення
своїх трудових прав він дізнався лише
22.01.2014 року, коли отримав юридичну
консультацію та уклав угоду із
адвокатом, після чого у березні 2014 року
звернувся із позовом спершу у
Перечинський районний суд
Закарпатської області, а згодом, після
повернення матеріалів позову для
подачі за належною підсудністю і
набранням відповідною ухвалою суду з
вказаного приводу законної сили,
звернувся у серпні 2014 року із позовом у
Сколівський районний суд Львівської
області, за захистом своїх трудових
прав та інтересів, оскільки вирішити
спір у добровільному порядку
неможливо.

Позивач ОСОБА_1 та його належним чином
уповноважений представник - адвокат
ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просили їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві (а. с. 2-6),
надали пояснення, аналогічні наведеним
у позові.

Належним чином уповноважена
представник відповідача ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» - начальник
юридичного відділу Данюк І.В. у
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечила у повному
обсязі з підстав, наведених у письмових
запереченнях проти позову від 11.09.2014
року (а. с. 22-23). Надала додаткові
пояснення, згідно з якими позивач
дійсно 30.07.2013 року через вхідну пошту
підприємства надав заяву про його
звільнення з 14.08.2013 року за власним
бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України,
однак не зазначав підстав, які б
свідчили про неможливість
продовжувати ним роботу згідно
займаної посади. Більше того, позивач з
14.08.2014 і надалі не залишив свого
робочого місця, а знову виходив на
роботу і продовжував виконувати свої
посадові обов'язки і з цього приводу
подано цілий ряд доказів до справи, не
вчиняв жодних дій, які б свідчили про
бажання розірвати трудовий договір, а,
навпаки, навіть був переведений 23.12.2013
року за його ж заявою на вищу посаду.
Повноваження щодо нарахування
заробітної плати покладені
безпосередньо на Закарпатську
лісопромислову дільницю, де позивач, як
її керівник, самостійно прийняв
рішення про не нарахування собі
заробітної плати за вказаний період, не
вів належним чином табель обліку
робочого часу і таке інше, за що буде
нести відповідальність, встановлену
законом. Наполягання на своєму
звільненні саме з 14.08.2013 року має місце
через те, що позивач, як керівник, не
вживав жодних заходів щодо захисту та
збереження майна Закарпатської
лісопромислової дільниці, хоча повинен
був це робити, внаслідок чого за
вказаний період допущено значну втрату
майна та основних фондів підприємства
і по такому факту має місце кримінальне
провадження, по якому триває досудове
розслідування. Такі дії позивача
відповідач у цілому розцінює як намір
уникнення відповідальності,
встановленої законом. Він вправі
подати відповідну заяву про своє
звільнення на даний час, яка буде
розглянута у встановленому порядку. З
огляду на вказане, підстав для
задоволення позовних вимог на думку
представника відповідача немає.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення позивача та його
представника на підтвердження
позовних вимог, пояснення представника
відповідача на підтвердження
заперечень проти позову, давши належну
оцінку письмовим доказам по справі, суд
вважає, що позов пред'явлений не у
визначений законом строк, а в його
задоволенні слід відмовити повністю у
зв'язку із недоведеністю з наступних
підстав.

Згідно положень ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутись з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до суду у тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатись про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- у місячний строк з дня вручення копії
Наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Предметом судового розгляду у даній
справі є право позивача на звільнення
за власним бажанням на підставі
поданої ним 30.07.2013 року заяви згідно ч. 1
ст. 38 КЗпП України. Звільнення повинно
було відбутись з 14.08.2013 року і саме з
цього часу слід рахувати тримісячний
строк звернення до суду із даним
позовом за вирішенням трудового спору.
Як вбачається із поданої позовної
заяви, така зареєстрована судом 15.08.2014
року, тобто через рік після тієї дати, з
якої позивач мав би бути звільненим за
власним бажанням. З матеріалів справи
вбачається й те, що спершу позивач
звертався за вирішенням трудового
спору у Перечинський районний суд
Закарпатської області, таке звернення
мало місце 21.03.2014 року, за результатами
чого суддею у цей-же день постановлено
ухвалу про повернення матеріалів
позовної заяви для подання за належною
підсудністю (а. с. 11). Ухвала
оскаржувалась в апеляційному та
касаційному порядку, за результатами
чого 23.04.2014 року та 07.07.2014 року
відповідно залишена у законній силі (а.
с. 13-15, 16-17). Таким чином, встановлений
законом строк звернення до суду за
вирішенням трудового спору пропущений.
При цьому, суд не бере до уваги
посилання позивача на те, що йому стало
відомо про порушення своїх трудових
прав лише 22.01.2014 року, а саме з часу
звернення за правовою допомогою до
адвоката ОСОБА_2 і укладення з ним
договору про надання правової
допомоги, так як зазначена дата (дата
отримання правової допомоги через
незнання закону) не може вважатися
датою, коли позивач вперше дізнався про
порушення своїх трудових прав і такий
факт не може служити поважною причиною
для поновлення йому строку звернення
до суду відповідно до ст. 234 КЗпП
України. До того ж, у матеріали справи
наявна копія договору про надання
юридичних послуг, укладеного між
позивачем та згаданим вище адвокатом
22.04.2014 року, а не 22.01.2014 року (а. с. 48).

По суті спору у судовому засіданні
встановлено, що на позивача ОСОБА_1 -
майстра цеху, з 03.12.2012 року покладено
виконання обов'язків начальника
Закарпатської лісопромислової
дільниці ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» на
підставі Наказу № 197-к від 30.11.2012 року
«Про переведення на посаду» (а. с. 9).
Трудовий договір укладено на
невизначений строк.

30.07.2013 року позивачем ОСОБА_1, як
тимчасово виконуючим обов'язки
начальника Закарпатської
лісопромислової дільниці ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» на ім'я тимчасово
виконуючого обов'язки директора ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» ОСОБА_4 через вхідну
пошту, зокрема вх. № 720 від 30.07.2013 року,
подано заяву (а. с. 10), в якій він просив
про своє звільнення із займаної посади
за власним бажанням з 14.08.2013 року.
Будь-яких підстав, які б свідчили про
неможливість продовжувати роботу
згідно займаної посади позивачем
ОСОБА_1 у вказаній заяві не зазначено.

Судом встановлено, що фактично
звільнення позивача за власним
бажанням із проведенням нарахування
всіх сум, передбачених законом, до
цього часу не відбулося, оскільки він
після закінчення строку попередження
про звільнення, а саме після 14.08.2013 року
не залишив роботи і не вимагав
розірвання трудового договору на
підставі поданої раніше зави аж до часу
звернення 21.03.2014 року до суду. Будь-яких
доказів на підтвердження фактів
звернення до відповідача із письмовими
заявами про вимогу розірвати трудовий
договір позивачем не подано і такі у
матеріалах справи відсутні.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника, або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість, вступ до навчального
закладу, неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом першої групи;
вихід на пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Як уже йшлося вище, позивач ОСОБА_1 при
поданні ним 30.07.2013 року заяви про своє
звільнення за власним бажанням не
навів підстав про неможливість
продовжувати роботу, передбачених ч. 1
ст. 38 КЗпП України. Що стосується його
тверджень про неможливість
продовжувати роботу з інших важливих
підстав, а саме через фактичне, на його
думку, не функціонування дільниці і не
здійснення нею, як філією,
господарської діяльності, а також
через відсутність фінансування
дільниці та звільнення всіх
працівників за власним бажанням, то
такі не знайшли свого підтвердження у
судовому засіданні та не доводяться
належними і допустимими доказами у
розумінні вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК
України, а також п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» № 14 від
18.12.2009 року, суд розглядає цивільні
справи у межах заявлених позивачем
вимог та зазначених і доведених ним
обставин. Як йдеться у п. 6 зазначеної
Постанови Пленуму Верховного Суду
України, при ухваленні рішення суд
відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює
докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та
59 вказаного Кодексу про їх належність і
допустимість. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

На підтвердження факту нездійснення
Закарпатською лісопромисловою
дільницею господарської діяльності з
червня 2013 року, відсутності її
фінансування з боку ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат», звільнення усіх
працівників і таке інше, що призвело до
неможливості здійснення позивачем
своїх посадових обов'язків, останнім не
подано жодного доказу, хоча він мав
можливість це зробити, маючи до цього
часу вільний доступ до документації
ввіреної йому дільниці, а лише
наголошував на цьому усно. Клопотань
про витребування документів із
обґрунтуванням причин неможливості
самому їх надати суду позивач не
заявляв, хоча йому роз'яснювалось
відповідне право. До того ж, навіть у
разі встановлення судом згаданих вище
обставин відповідно до поданих
доказів, позивачем не наведено
причинного зв'язку із конкретною з них,
як підставу неможливості виконувати
покладену саме на нього роботу.

Натомість представником відповідача
на підтвердження того факту, що позивач
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботи і не
вимагав розірвання трудового договору
на підставі поданої ним раніше заяви,
мав можливість виконувати покладену на
нього роботу, подано ряд належних
доказів. Так, згідно копії заяви
позивача від 23.12.2013 року, поданої на ім'я
тимчасово виконуючого директора ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» ОСОБА_5 (а. с. 47)
останній просив перевести його на
посаду начальника Закарпатської
лісопромислової дільниці - радника
директора з 23.12.2013 року, що і було
зроблено згідно Наказу № 231-к від 23.12.2013
року «Про переведення на іншу посаду»
(а. с. 45). На вказаній посаді, тай до того
він, як керівник (тимчасово виконуючий
обов'язки керівника) до кінця 2013 року
подавав всю фінансову звітність та
іншу необхідну документацію по
Закарпатській лісопромисловій
дільниці (а. с. 81-101), ставив підписи та
скріплював їх печаткою установи. Він
продовжував аж до вересня 2014 року
фактично проживати на території
Закарпатської лісопромислової
дільниці у переобладнаному ним під
житло приміщенні бані за адресою: м.
Перечин, провулок Червоноармійський,
буд. 5, звідкіля забрав особисті речі
лише у жовтні 2014 року (а. с. 102). 20.08.2013
року він, як керівник Закарпатської
лісопромислової дільниці, одержав
запит від Закарпатської прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України за вих. № 1867-вих. 13 про надання
документації (а. с. 46), який виконував у
встановленому порядку та строки.
Будь-яких перешкод, про які йдеться у
позові, у вчиненні всіх згаданих вище
дій позивач, як керівник установи, не
вбачав, виконував їх, а ДП
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» надавав йому таку
можливість, виконував законодавство
про працю, умови колективного та
трудового договорів. Щодо не
нарахування і невиплати собі
заробітної плати за виконану роботу, то
така обставина не спростовує виконання
позивачем роботи після 14.08.2013 року і
надалі, так як останньому, як керівнику
ніщо не забороняло нараховувати собі
заробітну плату згідно Положення
Закарпатської лісопромислової
дільниці ДП «Івано-Франківський
військовий ліспромкомбінат» (а. с. 37-41)
і, відповідно, одержувати її щомісячно
у встановленому порядку. Суд також не
бере до уваги твердження позивача щодо
не притягнення його відповідачем до
дисциплінарної відповідальності за
прогули, так як той деякий час їздив на
сезонні роботи, підзаробляв і таке інше
(був відсутній на робочому місці),
оскільки притягнення працівника до
дисциплінарної відповідальності
згідно вимог чинного КЗпП України є
правом, а не обов'язком власника чи
уповноваженого ним органу.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
правомірність дій відповідача, як
власника або уповноваженого ним органу
щодо не звільнення позивача за раніше
поданою заявою, так як той, як
працівник, після закінчення строку
попередження про звільнення, тобто
після 14.08.2013 року, не залишив роботи
майстра цеху Закарпатської
лісопромислової дільниці, на якого
покладено обов'язки керівника цієї
дільниці і не вимагав розірвання
трудового договору аж до березня 2014
року. Відповідачем дотримано вимоги
чинного трудового законодавства, яке
визначає порядок розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, з ініціативи працівника. Підстав
для зобов'язання відповідача звільнити
позивача з роботи за власним бажанням
відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України на
підставі поданої ним раніше, а саме
30.07.2013 року заяви, з 14.08.2013 року, немає.

Таким чином, виходячи із заявлених
позовних вимог, аналізу матеріалів
справи та враховуючи все
вищевикладене, суд вважає, що вимоги
позивача ОСОБА_1 є не обґрунтованими, не
доведеними належними та допустимими
доказами, у зв'язку з чим не можуть
підлягати до задоволення. Крім того,
позивачем ОСОБА_1 пропущено без
поважних причин строк звернення до
суду за вирішенням даного трудового
спору.

Керуючись ст. ст. 10-11, 62, 64, 79, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Івано-Франківський військовий
ліспромкомбінат» про визнання
неправомірною відмови у звільненні з
роботи за власним бажанням та
зобов'язання звільнити його з роботи на
підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням згідно поданої заяви
з 14.08.2013 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання до
апеляційного суду Львівської області
через Сколівський районний суд
Львівської області апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення або десяти днів з дня
отримання копії цього рішення особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
його проголошення.

Суддя
В.Я. Микитин