Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року
Кіровський районний суд м. Донецька у
складі:

головуючого - судді Подолянчук І.М.

при секретарі Мінченковій С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

Про стягнення
суми боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, вказавши, що 06 листопада 2012р.
між ним та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір позики, за умовами
якого він передав відповідачу в
позику гроші у сумі 235000 грн.

Вказаний договір між сторонами
було укладено в простій письмовій
формі, тобто відповідач надала
розписку, в якій зобов'язалася
повернути вказану суму позики за
першою вимогою позивача, але до подачі
позову до суду відповідач добровільно
з вказаної суми боргу повернула тільки
1000грн. та до цього часу ухиляється від
сплати боргу за договором позики.

В січні 2013р. він звернувся до
відповідача ОСОБА_2 з усною вимогою
щодо повернення заборгованості, але
відповідач ухиляється від сплати
заборгованості за договором позики на
вказану суму.

Просив постановити судове
рішення, яким стягнути з відповідача
ОСОБА_2 на його користь суму боргу за
договором позики в розмірі 234000 грн., а
також судові витрати в сумі 2340 грн.,
понесені ним по сплаті судового збору
при зверненні до суду з цим позовом.

У судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_3, позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та суду
надала пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник за довіреністю - ОСОБА_4 у
судове засідання з'явились, вимоги
позивача не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 суду
пояснила, що вона дійсно власноручно
писала розписку, яка була надана суду
позивачем, але ніяких грошових коштів
за цією розпискою вона від позивача не
отримувала.

Фактично між нею та позивачем
існували суто ділові відносини, як між
фізичною особою-підприємцем та
керівником ТОВ «Шелти».

Вона орендувала місце на
оптовій базі ТОВ «Універсальна
торгово-оптова база», де проводила свою
підприємницьку діяльність, пов'язану з
роздрібною торгівлею харчовими
продуктами. Позивач ОСОБА_1, як директор
ТОВ «Шелти», щодня поставляв їй м'ясну
продукцію.

Наприкінці вересня 2012р. вона
дізналась про те, що позивач,
використовуючи її документи та від її
імені займається торгівлею
продуктами харчування на 35 торгових
точках.

Після того, як вона вияснила
відношення з позивачем, вони спільно
відкрили чотири торгові місця. Ними
була досягнута усна домовленість про
те, що вартість цих чотирьох торгових
місць складає 235000грн.

При цьому вона власноручно
написала розписку позивачеві, але
вважає, що вказана розписка не є
підтвердженням її грошового
зобов'язання, так як вона не отримувала
ніяких грошей, а розписка була написана
під психологічним впливом позивача та
є підтвердженням її певних зобов'язань
перед позивачем, які у грошовому
еквіваленті складають 235000грн.

З вказаного приводу вона не
зверталась до правоохоронних
органів і в іншому порядку цей
договір позики не оскаржувала.

Суд, вислухавши пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, того самого роду
та такої самої якості, що були передані
йому позикодавцем) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином згідно з умовами
договору.

В судовому засіданні
встановлено, що 06 листопада 2012р. між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір позики,
за умовами якого позивач передав
відповідачу в позику гроші у сумі 235000
грн.

Вказаний договір між сторонами
було укладено в простій письмовій
формі, тобто відповідач ОСОБА_2 надала
позивачу ОСОБА_1 власноручно написану
розписку, в якій зобов'язалася
повернути вказану суму позики за
першою вимогою позивача, але до подачі
позову до суду відповідач ОСОБА_2
добровільно з вказаної суми боргу
повернула позивачу ОСОБА_1 тільки
1000грн. та до цього часу ухиляється від
сплати решти боргу за договором позики.

Доводи відповідача ОСОБА_2 та її
представника, які в судовому засіданні
стверджували, що:

-такий договір між сторонами не
укладався, ніяких грошей у позику
ОСОБА_2 не отримувала, а розписку під
психологічним впливом її змусив
написати позивач;

-вказаний спір не може розглядатись у
суді загальної юрисдикції, так як є
спором між фізичною особою-підприємцем
та керівником підприємства, а тому він
повинен розглядатись Господарським
судом, суд визнає безпідставними та
такими, що не відповідають обставинам
справи, встановленим у судовому
засіданні і даними відповідачем
ОСОБА_2 з метою у такий спосіб ухилитись
від сплати суми боргу за договором
позики.

Як вбачається з матеріалів
справи, розписку, тобто договір позики
в простій письмовій формі, відповідач
ОСОБА_2 написала власноручно, даний
факт сама ОСОБА_2 не заперечувала в
судовому засіданні.

За своїм змістом вказана
розписка є договором позики, укладеним
між сторонами -фізичними особами у
простій письмовій формі, так як не має
будь-яких посилань на те, що викладені
у ній боргові зобов'язання між
сторонами є фінансовими зобов'язаннями
між суб'єктами господарювання, як про
це вказують у своїх поясненнях
відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_4

З огляду на наведене та у
відповідності до ст.ст.107, 109 ЦПК
України, даний спір підсудний
районному, районному у місті, міському
чи міськрайонному суду загальної
юрисдикції, а не Господарському суду,
як на цьому наполягають у своїх доводах
відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_4

Доводи відповідача ОСОБА_2 про
те, що розписку вона писала під
психологічним тиском з боку позивача,
також не знайшли свого об'єктивного
підтвердження у судовому засіданні.

Не знайшли свого підтвердження
у судовому засіданні і доводи
відповідача ОСОБА_2, яка вважає
протиправними дії позивача ОСОБА_1,
пов'язані з обставинами щодо
виникнення між ними спірних боргових
зобов'язань, але з моменту
власноручного написання нею боргової
розписки позивачу, тобто укладення між
сторонами спірного договору позики у
простій письмовій формі, на протязі
більш, яке шість місяців, відповідач
ОСОБА_2 не зверталась з відповідною
заявою до правоохоронних органів для
перевірки законності дій позивача, а
також не оскаржувала даний договір
позики у інший, передбачений законом
спосіб, тому суд приходить до
переконання про добровільність
укладання відповідачем ОСОБА_2
оспорюваного договору позики.

Будь-яких інших достовірних та
допустимих доказів того, що позивачем
ОСОБА_1 або іншими особами при укладені
з відповідачем ОСОБА_2 договору позики
були вчинені кримінально-карні дії,
відповідач ОСОБА_2 суду не надала та
вони не були встановлені в судовому
засіданні.

З огляду на наведене, суд визнає
вказані доводи відповідача ОСОБА_2
необґрунтованими, безпідставними та
такими, що не відповідають обставинам
справи, встановленим у судовому
засіданні і не приймає їх у якості
допустимого та достовірного доказу при
обґрунтуванні судового рішення.

Відповідно до вимог ст.1051 ЦК
України якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може грунтуватись на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші або речі насправді не
були одержані позичальником від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості.

Відповідач ОСОБА_2 в
підтвердження своїх доводів про те, що
вона не отримувала у позику від
позикодавця ОСОБА_1 за оспорюваним
договором ніяких грошових коштів,
суду не надала будь-яких достовірних
та допустимих доказів.

Таким чином, в судовому
засіданні встановлено факт того, що
відповідач ОСОБА_2 не виконала
зобов'язання, покладені на неї за
вказаним договором позики, не
повернула у встановлений цим договорам
строк суму боргу, в зв'язку з чим з
відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу
за договором позики в розмірі 234000 грн.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Суд вважає за можливе
задовольнити вимоги позивача ОСОБА_1 в
частині відшкодування понесених ним та
документально підтверджених судових
витрат та стягнути на його користь з
відповідача ОСОБА_2 в відшкодування
сплаченого ним судового збору 2340 грн.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 526, 1046, 1048, 1051 ЦК
України; ст.ст. 10,60, 88, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму боргу за договором позики
в розмірі 234000 (двісті тридцять чотири
тисячі) грн., а також судові витрати в
сумі 2340 (дві тисячі триста сорок) грн.

Апеляційна скарга на рішення
суду може бути подана до Апеляційного
суду Донецької області через
Кіровський райсуд м. Донецька протягом
10 днів з дня його проголошення.

Суддя: