АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження №22-ц/792/307/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області в складі:

головуючого судді - Гринчука
Р.С.,

суддів:
Костенка А.М., Пастощука М.М.,

при секретарі: Гриньовій А.М.,

з участю представників відповідача
ОСОБА_1 -

ОСОБА_2, ОСОБА_3.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 9 грудня 2013
року в справі за позовом Державного
вищого навчального закладу
„Тернопільський державний медичний
університет імені І.Я. Горбачевського
МОЗ України" до ОСОБА_1 про стягнення
коштів за навчання,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року Державний вищий
навчальний заклад „Тернопільський
державний медичний університет імені
І.Я. Горбачевського МОЗ України" (далі -
університет) звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_1 про стягнення вартості
навчання, посилаючись на те, що
відповідач 1 серпня 2002 року був
зарахований на навчання в університет.
25 вересня 2002 року між університетом та
ОСОБА_1 було укладено угоду про
підготовку фахівця із вищою освітою,
згідно з якою відповідач взяв на себе
обов'язок прибути після закінчення
вищого навчального закладу на місце
направлення і відпрацювати не менше
трьох років. Однак свої обов'язки
ОСОБА_1 не виконав, оскільки після
закінчення навчального закладу він був
направлений на роботу, однак зворотне
повідомлення про направлення на роботу
до університету не повернулося.

Відповідно до розрахунку
фактичних затрат на навчання
відповідача, загальна сума таких
витрат становить 32 634,23 грн. Крім того
витрати на виплату стипендії ОСОБА_1
склали 11 596,66 грн., а всього загальна
сума, яка підлягає стягненню за рахунок
відповідача становить 44 230 грн. 89 коп.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 9 грудня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на
користь університету 44 230 грн. 89 коп., а
також на користь держави 229,40 грн.
судових

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції -
Логінова С.М.
Справа № 686/20767/13

Провадження № 22-ц/792/307/14

Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 57

витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення
про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги апелянт зазначив, що суд не
прийняв до уваги того, що на даний час
відсутній порядок відшкодування
коштів за навчання, не визначено особу,
яка має право на отримання спірних
коштів; не врахував, що ОСОБА_1
приступив до роботи за спеціальністю
після отримання відповідного
направлення на роботу і пропрацював
деякий період, однак був змушений
звільнитися з роботи за власним
бажанням через відсутністю житла та
неможливістю в зв'язку з цим
продовжувати виконувати свої посадові
обов'язки; відповідно до умов угоди,
укладеної між сторонами 25 вересня 2001
року, відшкодування витрат можливе
лише до державного або місцевого
бюджетів у випадку відмови студента
їхати за призначенням, однак в даному
випадку ОСОБА_1 від отриманої за
направленням посади не відмовився, до
роботи приступив вчасно, а стягнення
коштів на користь університету не
відповідає як вимога угоди, так і
нормативним актам. Стягнення стипендії
є неправомірним, оскільки її було
виплачено відповідачу позивачем в
добровільному порядку, за час
перебування на навчанні, тому її
відшкодування суперечить вимогам ч. 1
ст. 1215 ЦК України.

В судовому засіданні
представники ОСОБА_1 підтримали доводи
апеляційної скарги.

Представник університету в
судове засідання не з'явився, подав до
суду письмове заперечення проти
апеляційної скарги та письмовий
розрахунок витрат за навчання
відповідача, просив розгляд справи
провести без його участі.

Заслухавши представників
апелянта та перевіривши матеріали
справи колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Стаття 56 Закону України „Про вищу
освіту" гарантує випускникам вищих
навчальних закладів, що їх
працевлаштування повинно
здійснюватись за направленням вищого
навчального закладу відповідно до
угоди між замовником, керівником
навчального закладу та випускником.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону
України „Про освіту" випускники вищих
навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого бюджетів, направляються на
роботу і зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Обов'язок випускника відшкодувати
до державного бюджету повну вартість
навчання за умов, що склалися між
сторонами встановлений п. 2 Указу
Президента від 23.01.1996 року №77/96 „Про
заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів", постановою КМУ
від 22.08.1996 року №992 „Про порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалася за державним
замовленням", п. 21 Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням", затвердженим
наказом МОЗ від 25.12.97., №367.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що між ОСОБА_1 та
Державним вищим навчальним закладом
„Тернопільський державний медичний
університет імені І.Я. Горбачевського
МОЗ України" була укладена угода від 25
вересня 2001 року про підготовку фахівця
з вищою освітою, згідно з якою
відповідач зобов'язується, зокрема,
прибути після закінчення вищого
закладу освіти на місце направлення і
відпрацювати не менше трьох років; у
разі відмови їхати за призначенням
відшкодувати відповідно до державного
або місцевого бюджетів вартість
навчання в установленому порядку. В
період з 2002 року по 2008 рік ОСОБА_1
навчався за державним замовленням в
університеті, отримав диплом за
спеціальністю „лікувальна справа" і
був зарахований за направленням з 1
серпня 2008 року в трьохрічну
інтернатуру за спеціальністю
„акушерство-гінекологія" на базі
Луцького міського клінічного
пологового будинку терміном з 01.08.2008
року по 01.08.2011 року.

Як вбачається із записів трудової
книжки відповідача, 31.07.2011 року він був
звільнений з займаної посади
лікаря-інтерна Луцького клінічного
пологового будинку в зв'язку із
закінченням інтернатури та 01.08.2011 року
зарахований на посаду лікаря акушера
-гінеколога Володимир - Волинської ЦРЛ.
17.06.2012 року ОСОБА_1 був звільнений з
займаної посади за ст. 38 КЗпП України,
за власним бажанням. Однак 18.06.2012 року у
трудову книжку був внесений запис
головного лікаря лікарні про те, що
попередній запис про звільнення
відповідача за власним бажанням
зроблено помилково і його звільнено з
займаної посади за прогул, ст. 40 КЗпП
України (а.с.32, 33).

Прийшовши до висновку про
необхідність задоволення позову суд
правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не
було дотримано вимог нормативних
документів та угоди від 25 вересня 2001
року в частині його обов'язку
відпрацювати після закінчення ВНЗ три
роки на підприємстві, відповідно до
направлення на роботу.

Відповідно до п. 21 Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням", затвердженого
наказом МОЗ від 25.12.97., №367, випускник
повинен прибути до місця призначення у
термін, визначений у направлення на
роботу. Незгода випускника з рішенням
комісії з працевлаштування
випускників не звільняє його від
обов'язку прибути на роботу за
призначенням. У разі, якщо випускник не
прибув за направленням або відмовився
приступати до роботи за призначенням з
причин, не зазначених у п.п. 19 та 18 цього
Порядку, чи його звільнено з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
за порушення трудової дисципліни або
звільнено за власним бажанням протягом
навчання в інтернатурі та трьох років
після закінчення останньої, він
зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку відповідно до
державного або місцевого бюджетів
вартість навчання та компенсувати
замовникові всі витрати.

В порушення вимог вищевказаних
нормативних актів, умов договору від
25.09.2001 року, ОСОБА_1 після закінчення
інтернатури, з 01.08.2011 року перебував на
посаді лікаря Володимир - Волинської
ЦРЛ, але був звільнений 18.06.2012 року,
тобто до закінчення трьохрічного
терміну, за порушення трудової
дисципліни (прогул).

Вартість навчання, яка відповідно
до довідки Державного вищого
навчального закладу „Тернопільський
державний медичний університет імені
І.Я. Горбачевського МОЗ України"
становить 32 634,23 грн. - фактичні затрати
на навчання та 1038, 39 грн. сума
виплаченої протягом навчання
стипендії до Державного бюджету
відповідач не відшкодував.

Наявність або відсутність
нормативно-правових актів міністерств
та відомств, які встановлюють порядок
відшкодування випускниками вищих
навчальних закладів вартості навчання,
не звільняє відповідача від
встановленого вищевказаним Законом
України „Про освіту", Порядком та
Указом Президента обов'язку з
відшкодування державному бюджету
вартості його навчання з урахуванням
тієї обставини, що він не відпрацював
встановленого трьохрічного строку
після закінчення інтернатури.

Також посилання апелянта на те, що
ОСОБА_1 уклав угоду з навчальним
закладом, як на підставу для відмови у
задоволенні позову, колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
форма угоди, укладеної між
відповідачем та позивачем затверджена
Порядком працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням", затвердженим
наказом МОЗ від 25.12.97. № 367 і є чинною на
час розгляду справи в суді.

Постановою КМУ від 12.07.2004 року, № 882
„Питання стипендіального
забезпечення" передбачено, що
стипендія виплачується за рахунок
коштів загального фонду державного
бюджету або коштів відповідних
бюджетів. Розмір стипендій
визначається відповідно до
установленого Кабінетом Міністрів
України розміру мінімальної
ординарної (звичайної) академічної
стипендії з урахуванням типу
навчального закладу, умов та напряму
навчання, успішності стипендіата.

Таким чином твердження апелянта
про те, що розмір виплаченої ОСОБА_1
стипендії не підлягає стягненню є
безпідставним і спростовується
вищевказаними обставинами.

Наданий до позовної заяви
позивачем розрахунок витрат на
утримання одного студента та
уточнюючий розрахунок, наданий
апеляційному суду дає підстави зробити
висновок про правомірність
нарахування в розрізі відповідних
КЕКВ. Доказів на спростування цих
розрахунків матеріали справи не
містять.

Стягуючи спірну суму на користь
Державного вищого навчального закладу
„Тернопільський державний медичний
університет імені І.Я. Горбачевського
МОЗ України" суд правильно виходив з
того, що навчальний заклад державної
форми власності є розпорядником
коштів, які були перераховані йому з
Державного бюджету України. Повернуті
внаслідок відшкодування витрат на
навчання кошти підлягають
перерахуванню навчальною установою на
рахунок бюджету за відповідними
реквізитами. Судом в даному випадку
було дотримано вимоги вказаних вище
нормативних актів щодо необхідності
відшкодування витрат на навчання до
відповідного (місцевого або
державного) бюджетів.

Питання розподілу судових витрат
між сторонами було вирішено судом у
відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319,
324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 9 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
Р.С. Гринчук