АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2007/2014
Головуючий у І інстанції - Буша Н.Д.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого судді Андрієнко
А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Онищенко О.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 25 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору дарування
квартири недійсним, повернення сторін
у попередній стан, позбавлення ОСОБА_2
права власності на квартиру, визнання
права власності на квартиру за
позивачем,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
визнання договору дарування квартири
недійсним, повернення сторін у
попередній стан, позбавлення ОСОБА_2
права власності на квартиру, визнання
права власності на квартиру за нею,
мотивуючи свої вимоги тим, що
відповідач є її рідним братом, який до
середини вересня 2005 року проживав та
був зареєстрований у м. Суми у батьків
своєї дружини, оскільки свого власного
житла не мав. У зв'язку з тяжким
фінансовим становищем, втратою роботи
відповідач неодноразово звертався до
неї з проханням посприяти його
працевлаштуванню у компанію ТОВ
«Сайленс», співвласником та керівником
якої є її чоловік. 22.09.2005 року ОСОБА_2
було прийнято на роботу в ТОВ «Сайленс»
на посаду керівника транспортного
відділу. Позивач зазначила, що на той
період відповідач постійно проживав у
її родині, намагався допомагати по
господарству, вони мали гарні стосунки.
Відповідач просив допомогти придбати
йому власне житло та обіцяв
якнайшвидше розрахуватися, пропонував
повертати вартість квартири
щомісячними платежами в розмірі 50%
своєї заробітної плати. Маючи намір
допомогти братові, позивач вмовила
чоловіка купити квартиру АДРЕСА_1 та
надати відповідачу кошти для
проведення в ній капітального ремонту.
З моменту купівлі квартири в ній
оселився відповідач. Оскільки на
момент придбання квартири відповідач
був одружений та не хотів, щоб квартира
була спільною сумісною власністю
подружжя, між позивачем та
відповідачем було укладено договір
дарування спірної квартири. Позивач
зазначила, що була впевнена, що
відповідач буде повертати сплачені за
квартиру кошти. Однак, посилаючись на
скрутний майновий стан, тривалий час
відповідач кошти не повертав,
звільнився з роботи у ТОВ «Сайленс» та
перестав з нею спілкуватись. Саме з
цього часу їй стало відомо, що
відповідач обманув її та його метою
було придбання квартири за її рахунок,
тому просить позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 25 жовтня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4 та зареєстрований за № 2754, з
моменту його укладання 24.03.2008 року.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
спірну квартиру. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
судовий збір. В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову, вказуючи на те, що
суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини справи, зібраним доказам не
дав належної оцінки та допустив
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В суді апеляційної інстанції апелянт
та його представник підтримали
апеляційну скаргу, просили рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Представники позивача просили
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню із
наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2006 року
ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

24.03.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
укладено договір дарування квартири
АДРЕСА_1, який було посвідчено
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_4 та
зареєстровано за № 2754.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції на підставі ч.2 ст.
717 ЦК України виходив із фіктивності
договору дарування, укладеного між
сторонами.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можна, так як
судом порушено норми матеріального та
процесуального права, а зібраним
доказам суд не дав належної оцінки.

Звертаючись до суду із позовом про
визнання договору дарування недійсним,
позивач в своїх вимогах посилалася на
ст.. 230 ЦК України та підставами своїх
вимог зазначала вчинення договору
дарування шляхом обману.

Суд першої інстанції вийшов за межі цих
вимог та помилково дійшов висновку , що
договір є фіктивним, так як обдарований
повинен був повертати кошти
дарувальнику за подаровану квартиру, а
тому зазначений договір не є договором
дарування.

Однак, судом першої інстанції не
враховано, що позивач на такі підстави
своїх вимог не вказувала та не просила
визнати договір дарування фіктивним.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених, ст.. 61 цього
Кодексу.

Згідно ст.. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним.

За договором дарування одна сторона
передає другій стороні майно у
власність безоплатно.

Посилання позивача на існування
домовленості між нею та відповідачем
про те, що відповідач буде повертати їй
кошти за подаровану квартиру,
позивачем не доведені.

Будь-яких доказів про таку
домовленість позивачем не надано.
Достовірних доказів того, що з моменту
укладання договору дарування до
моменту звернення позивача до суду (з
24.03.2008 року по 25.03.2013 року ) відповідач
сплачував кошти позивачу, нею не
надано.

Покази свідків, на які посилалася
позивач та суд першої інстанції, не
можуть бути прийняті як достовірний
доказ по справі, оскільки
неупередженість цих свідків викликає
сумнів, так як вони є працівниками ТОВ
«Сайленс» і перебувають у трудовій
залежності від чоловіка позивачки.

В чому полягав обман позивача
відповідачем при укладанні саме
договору дарування позивач не вказала.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню,
а по справі повинно бути постановлено
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог про визнання договору
дарування недійсним з підстав ст.. 230 ЦК
України повинно бути відмовлено, так як
позивачем зазначені позовні вимоги не
доведено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315, 316 ЦПК
України , колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Деснянського районного
суду м.Києва від 25 жовтня 2013 року
скасувати та постановити по справі
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя
особа - приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання договору дарування
квартири недійсним, повернення сторін
у попередній стан, позбавлення ОСОБА_2
права власності на квартиру, визнання
права власності на квартиру за
позивачем відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: