Справа № 396/2566/13-ц
Провадження № 2/396/14/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2014 року Новоукраїнський районний
суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Русіна
Алла Анатоліївна

при секретарях:
Фортинському Д.О., Артеменко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Новоукраїнка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Новоукраїнської міської ради, ОСОБА_2,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, про
визнання незаконним розпорядження
органу приватизації про приватизацію
квартири і видачу свідоцтва про право
власності на житло та внесення змін в
розпорядження органу приватизації про
приватизацію та в свідоцтві про право
власності на житло, а також зустрічним
позовом ОСОБА_2, в інтересах якого
виступає ОСОБА_4, про визнання ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до
відповідачів про визнання незаконним
розпорядження органу приватизації про
приватизацію квартири і видачу
свідоцтва про право власності на житло
та внесення змін в розпорядження
органу приватизації про приватизацію
та в свідоцтві про право власності на
житло. В обгрунтування позову вказав,
що в липні 2012 року він випадково
дізнався, що ОСОБА_2 03.11.2005 року без його
згоди продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3

Позивач є рідним сином ОСОБА_2, з 30.11.1988
року і по теперішній час в спірній
квартирі зареєстровано його постійне
місце проживання, тому він вважає що
приватизація квартири, яка проведена
01.11.2005 року, повинна була відбуватись із
урахуванням рівних часток кожного із
зареєстрованих в ній осіб, а саме по ?
частні кожному.

Позивач вказав, що документи для
оформлення договору купівлі-продажу
жилої квартири оформляли працівники
ЖКП "Цукровик". Так, в домовій книзі було
зроблено відмітки про виписку усіх
членів сім'ї ОСОБА_2 без їх відома та
видано довідку про склад сім'ї з одної
особи -ОСОБА_2. Але в паспортному столі
на день приватизації, станом на 01.11.2005
року позивач був зареєстрований в
спірній квартирі як постійно там
проживаючий.

Позивач вважає, що органом
приватизації Новоукраїнської міської
ради порушено його право на житло, тому
просить визнати незаконним
розпорядження органу приватизації
Новоукраїнської міської ради № 1204 від
01.11.2005 року про приватизацію квартири
АДРЕСА_1 і видачу свідоцтва про право
власності на житло на ім»я ОСОБА_2, а
також внести зміни в розпорядження
органу приватизації № 1204 від 01.11.2005
року доповнивши його членом родини
ОСОБА_1 та зобов»язати Новоукраїнську
міську раду внести зміни в свідоцтво
про право власності на житло від 01.11.2005
року, виданого на ім»я ОСОБА_6, додавши
члена його родини ОСОБА_1 по ? частині
кожному.

08 листопада 2013 року представником
відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_4 подано
зустрічну позовну заяву про визнання
ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням з дня
вибуття, в якій вона вказала наступне. З
1988 року ОСОБА_2 разом із своєю родиною -
дружиною ОСОБА_7, сином ОСОБА_8 та
донькою ОСОБА_9 проживали у спірній
квартира АДРЕСА_1 квартиронаймачем
якої являвся ОСОБА_2 На початку 2000 років
сім»я фактично розпалась, ОСОБА_10
створила іншу сім»ю та разом із своїм
новим чоловіком та сином ОСОБА_8
виїхала проживати в іншу місцевість,
зокрема в с. Михайлівка. До м.
Новоукраїнки в спірну квартиру останні
на постійне проживання не повертались,
а проживали в Маловисківському районі,
а пізніше в м. Знам»янка
Кіровоградської області. Представник
позивача по зустрічному позову вказує
на те, що ОСОБА_1 з 2003 року не проживав в
спірній квартирі без поважних причин в
зв»язку із добровільною зміною місця
постійного проживання. А тому у
відповідності ст. 107 ЖК України просив
визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування даною квартирою з дня
вибуття, тобто з 01.01.2003 року.

ОСОБА_2 подав заперечення на первісний
позов, в якому вказав, що з 2003 року і на
час приватизації 01.11.2005 року його син
ОСОБА_8 не проживав у спірній квартирі
без поважних причин в зв»язку із
добровільною зміною місця постійного
проживання, тому втатив право на
користування цим житлом.

ОСОБА_1 подав заперечення на зустрічний
позов, де вказав, що оскільки ОСОБА_2 на
даний час не являється власником
квартири АДРЕСА_1 тому не може
звертатись до суду з даними позовними
вимогами. Вказав, що на даний час в
провадженні Новоукраїнського
районного суду перебуває справа з
аналогічними позовними вимогами нової
власниці спірної квартири ОСОБА_3, тому
що остання лише влітку 2012 року
дізналась про те, що ОСОБА_11
зареєстрований в спірній квартирі.
Провадження у цій справі зупинено до
вирішення даного позову.

Позивач в судовому засіданні разом зі
своїм представником ОСОБА_12 позовні
вимоги підтримали в повному обсязі.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що
в спірній квартирі він проживав разом з
батьками та сестрою. До початку 2000
років він постійно проживав у АДРЕСА_1,
а потім він періодично виїзжав на
заробітки в м. Кіровоград та інші місця,
хворів та перебував на стаціонарному
лікуванні, але постійно навідувався до
квартири, де зберігались його речі та
були відповідні меблі. Вказав, що до
органу приватизації Новоукраїнської
міської ради у 2005 році з метою
приватизації спірної квартири він не
звертався. Просив задовольнити його
позов та відмовити в задоволенні
зустрічних позовних вимог.

Представник ОСОБА_2 надала суду
заперечення на позовну заяву, які
підтримала в судовому засіданні.
Вважає, що ОСОБА_1 не навів переконливих
доказів того, що на момент приватизації
квартири АДРЕСА_1 він виявляв бажання
скористатись своїм правом на
приватизацію частини квартири, тому
заперечила у задоволенні первісних
позовних вимог. Крім того підтримала
зустрічний позов вказавши, що у спірній
квартирі протягом 2003 - 2005 років ОСОБА_1
не проживав, за комунальні послуги не
сплачував, в зв»язку із чим утворилась
велика заборгованість, у квартирі були
відключені вода та електропостачання,
тому вона на той час взагалі була не
придатною для проживання. Оскільки в
домовій книзі була відмітка про зняття
ОСОБА_1 з реєстраційного обліку у
вказаній квартирі, тому ОСОБА_2 не було
відомо про реєстрацію в ній інших осіб.
Просила задовольнити зустрічні
позовні вимоги.

Представник Новоукраїнської міської
ради Кіровоградської області ОСОБА_13
заперечив у задоволенні первісних
позовних вимог та вказав, що до відділу
приватизації Новоукраїнської міської
ради в 2011 року звернувся ОСОБА_2 з
приводу видачі ордеру на квартиру
АДРЕСА_1 квартиронаймачем якої він
являється. На підставі поданим
заявником документів виконавчим
комітетом Новоукраїнської міської
ради винесено рішення № 172 від 25.08.2005
року, згідно якого ОСОБА_2, до складу
сім»ї якого входить одна особа, видано
ордер на вказану квартиру, після чого
01.11.2005 року керівником органу
приватизації Новоукраїнської міської
ради ОСОБА_2 видане свідоцтво на право
власності на житло. У наданих ОСОБА_2
документах в довідці про склад сім»ї,
яка складалась на підставі відомостей
домової книги, інших зареєстровані в
квартирі особи не вказані. Із заявами
до органу приватизації
Новоукраїнської міської ради у 2005 році
ОСОБА_1 про бажання приватизувати
частину квартири АДРЕСА_1 не звертався.

Третя особа ОСОБА_3 вказала, що вона у 2005
році придбала у ОСОБА_2 спірну
квартиру, за якою рахувався великий
борг за комунальні послуги та квартира
була в занедбаному стані, вона сплатила
за квартиру всі борги та розрахувалась
із ОСОБА_2 Вважає, що в разі задоволення
первісних позовних вимог буде порушене
її конституційні права, як власника
житла, тому просила відмовити в
задоволенні позовних вимог та вказала,
що в провадженні Новоукраїнського
районного суду є цивільна справа за її
позовом до ОСОБА_1 про визнання його
таким, що втратив право користування
спірною квартирою та зняття його з
реєстраційного обліку, яка зупинена до
вирішення цієї справи.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
посвідчила, що протягом тривалого часу
проживає за адресою АДРЕСА_2 та їй
відомо, що до 2005 року квартира АДРЕСА_1 в
цьому ж будинку рахувалась за родиною
ОСОБА_1. На початку 2000 років ОСОБА_1
вдарило струмом та він перебував на
лікуванні, потім він виїхав із м.
Новоукраїнка. Оскільки спірна квартира
перебуває з нею на одному стояку їй
відомо, що у період 2003 -2005 років в
квартирі ОСОБА_1 було відключено
водопостачання і в ній ні хто не
проживав.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні
вказала, що в 2003 році вона шукаючи собі
для купівлі квартиру, оглядала
квартиру АДРЕСА_1, яка була не жилою,
двері були вибиті, речі знаходились в
занедбаному стані.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні
вказала, що з 2003 по 2011 роки займала
посаду головного бухгалтера ЖКП
«Цукровик». На протязі 2003-2005 років до
ЖКП неодноразово із скаргами
звертались сусіди ОСОБА_1 з приводу
того, що в їх квартирі ні хто не
проживає. За її участі складались акти
про відсутність у квартирі труб,
засобів опалення, двері у квартирі були
вибиті, та фіксувались факти
непридатного для проживання стану
квартири. Вказала, що в 2005 році ОСОБА_1
приходив до ЖКП вказував, що борги за
комунальні послуги платити не бажає і
бажає виписатись, для чого брав домову
книгу, яка зберігається в ЖКП. Майстер
ЖКП неодноразово перевіряв та
повідмляв, що в квартиру АДРЕСА_1
заходять сторонні люди, шкодять, давав
вказівку забити вхідні двері. ОСОБА_3
працювала майстром на підприємстві та
зазначену квартиру придбала, при цьому
сплативши велику заборгованість за
комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні
вказав, що йому відомо, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 приблизно з 2002 року по 2005 рік
проживали в с. Михайлівна, куди він
постійно приїздив, бо поруч тримає
пасіку. На спірну квартиру він одного
разу в 2003 році підвозив ОСОБА_9, доньку
ОСОБА_2, яка там брала потрібні їй речі.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні
посвідчила, що проживає АДРЕСА_1 з 1998
року, спірна квартира АДРЕСА_1
розташована прямо по кридору, добре
знає, що в квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року
вже ніхто із родини ОСОБА_9 постійно не
проживав. ОСОБА_2 іноді приїздив
навідувався, дружину та дітей не
бачила. Особисто повідомляла
начальника ЖКП, щоб забили вхідні
двері.

Свідок ОСОБА_19 посвідчила, що з 2000 року
проживає разом з віповідачем ОСОБА_2 в
громадському шлюбі, із сином
відповідача раніше спілкувалися а
зараз вже ні, іноді до квартри по
АДРЕСА_1 вони навідувалися, двері були
вибиті, вікна побиті. У 2005 році в
квартирі ніхто не проживав, знайшовся
покупець ОСОБА_3, яка придбала квартиру
при цьому сплативши велику
заборгованість за комунальні послуги,
а залишок суми надала її співмешканцю.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні
пояснила, що вона є матір»ю ОСОБА_1 та
колишньою дружиною ОСОБА_2, з яким разом
не проживають з початку 2000 років. У
період з 2002 по 2004 років вона проживала
разом із сином в с. Михайлівка, у 2003 році
син знаходився на стаціонарному
лікуванні в Новоукраїнській ЦРЛ, після
чого вона його привозила до спірної
квартири в м. Новоукраїнці. Вона
постійно навідувалась до квартири
АДРЕСА_1, в якій ні хто із членів родини
постійно не жив, але в ній були всі
необхідні речі та зручності для
проживання.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, третьої особи, свідків
та дослідивши письмові докази по
справі суд встановив наступні
обставини справи і визначив відповідно
до них правовідносини.

Згідно свідоцтва про народження серія
НОМЕР_1 ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 (а.с.7).

Згідно договору найму житлового
приміщення від 30.03.1986 року ОСОБА_2
визначений наймачем квартири АДРЕСА_1
(раніше 14-а) м. Новоукраїнка (а.с. 14, 128).

Розпорядженням № 4 від 25.03.1986 року
визначено що родина квартиронаймача
ОСОБА_2 складається з чотирьох осіб, в
тому числі сина ОСОБА_1, який має право
на проживання в квартирі (а.с. 15, 129).

Рішенням виконавчого комітету
Новоукраїнської міської ради № 172 від 25
серпня 2005 року ОСОБА_2, на підставі
поданих ним документів, видано ордер на
квартиру АДРЕСА_1. При цьому вказано що
сім»я ОСОБА_2 складається із однієї
особи (а.с. 11, 130).

01.11.2005 року органом приватизації
Новоукраїнської міської ради ОСОБА_2
згідно розпорядження № 1204 видано
свідоцтво про право власності на житло,
зокрема квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно копії домової книги вбачається,
що позивач ОСОБА_1 виписаний та знятий
з реєстараційного обліку 20 липня 2005
року(а.с.16-Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2005
року було укладено
нотаріально-посвідчений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
зареєстрований в встановленому
законом порядку, після чого остання
набула право власності на цю квартиру
(а.с.54).

Зазначений договір укладений у
письмовій формі, сторони досягли всіх
істотних умов договору, оформлений
нотаріально, зареєстрований в БТІ, отже
відповідає вимогам закону. Угода, яка
відповідає вимогам закону, є дійсною і
не потребує визнання її такою в
судовому порядку, крім випадків,
передбачених частиною другою статті 220
ЦК України. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом (частина друга статті 328 ЦК
України).

Згідно довідки Новоукраїнського ЖКП №
541 від 17.10.2013 року заборгованість за
комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1
станом на 28.08.2005 року загалом становила
4270 грн. 71 коп. (а.с. 55).

Погашення заборгованості за
комунальні послуги здійснювалась
ОСОБА_3, про що свідчать копії квитанцій
(а.с. 56).

В період з жовтня 2002 року по
листопад 2005 року за адресою АДРЕСА_1
постачання електроенергії не
проводилось і оплата за фактично
використану електроенергію не
надходила, про що свідчить довідка
Новоукраїнського РЕМ від 07.10.2013 року
(а.с. 57).

Згідно інформаційного листа голови
Новомиколаївської сільської ради
Новоукраїнського району в період 2000 -
2003 років на території с. Михайлівка
проживали ОСОБА_10 та ОСОБА_1 в житловому
будинку, який на правах спадщини
належав матері ОСОБА_2, яким в
подальшому було придбано ще
домоволодіння на території цього ж
села (а.с. 84, 85).

Актом обстеження від 20.10.2003 року
засвідчено, що в квартирі АДРЕСА_1 було
встановлено дертев»яну глушку на труби
водопостачання, в зв»язку з аварійним
станом системи водопостачання, чим
припинено постачання води в дану
квартиру (а.с. 86).

ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному
лікуванні в реанімаційному відділенні
Новоукраїнської ЦРЛ з 06.09 по 09.09.2002 року
, а з 25.04 по 29.05.2003 року знаходився на
лікуванні в травмотологічному
відділенні , про що свідчить довідка
від 19.11.2012 р. (а.с. 165).

Відповідно до п.11 ст.8 Закону України "
Про приватизацію державного житлового
фонду" всі спори, що виникають при
приватизації квартир державного
житлового фонду вирішуються судом.

Відповідно до п. 2 ст. 8 «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача квартир (будинків) у
власність громадян, передача займаних
квартир (будинків) здійснюється в
спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сімї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Згідно п.3 ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передача квартир (будинків) у
власність громадян здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадян.

Відповідно до ст.ст. 5, 8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду" і п.п.5, 19 Положення Державного
Комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року № 56 «Про порядок передачі
квартир (будинків) у власність
громадян» передача займаних квартир у
спільну сумісну власність
здійснюється за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, згода
тимчасово відсутніх членів сім'ї
наймача на приватизацію квартири
підтверджується письмово і додається
до заяви. При приватизації житла до
членів сім'ї наймача включаються лише
громадяни, які постійно проживають в
квартирі разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Таким чином, право на участь у
приватизації квартири державного
житлового фонду мають особи, які
постійно проживали у даних квартирах
на момент приватизації.

Відповідно до Закону України " Про
приватизацію державного житлового
фонду" від 19.06.1992 року № 2482-ХХ1 - метою
приватизації державного житлового
фонду є створення умов для здійснення
права громадян на вільний вибір
способу задоволення потреб у житлі,
залучення громадян до участі в
утриманні і зберіганні житла та
формування ринкових відносин.

Відповідно до ст. ст.1,12, п.2,4 та п.5 ст.8
зазначеного Закону - приватизація
державного житлового фонду - це
відчуження квартир(будинків) та
належних до них господарських споруд і
приміщень державного житлового фонду
на користь громадян України.
Підготовку та оформлення документів
про передачу у власність громадян
квартир(будинків) може бути покладено
на спеціально створені органи
приватизації. Передача
квартир(будинків) у власність громадян
з доплатою, безоплатно оформляється
свідоцтвом про право власності на
квартиру(будинок), яке реєструється в
органах приватизації і не потребує
нотаріального посвідчення. Власник
приватизованого житла має право
розпоряджатися квартирою на свій
розсуд: продати, подарувати, заповісти,
здати в оренду, обміняти, закласти,
укласти інші угоди не заборонені
законом. До об'єктів приватизації
належать квартири багатоквартирних
будинків, одноквартирні будинки,
кімнати у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають двоє і більше
наймачів, які використовуються
громадянами на умовах найму.

Згідно п. 18 Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15.09.1992 року № 56 (яке діяло на той час),
громадянин, який виявив бажання
приватизувати займану ним і членами
його сім'ї на умовах найму квартиру,
звертається в орган приватизації або
до створеного ним підприємства по
оформленню документів, де одержує
бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктами 20, 21 цього Положення
передбачено, що при оформленні заяви на
приватизацію квартири громадянин бере
на підприємстві, що обслуговує жилий
будинок, довідку про склад сім'ї та
займані приміщення. У довідці
вказуються члени сім'ї наймача, які
прописані та мешкають разом з ним, а
також тимчасово відсутні особи, за
якими зберігається право на житло.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог та заперечень, надавши докази
відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК.

Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають ті
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях (ст.60 ЦПК України).

Враховуючи викладене, з урахуванням
всіх обставин справи, суд приходить до
висновку, що позивач ОСОБА_1 не навів
належних доказів на обгрунтування
своїх позовних вимог про визнання
незаконним розпорядження органу
приватизації про приватизацію
квартири і видачу свідоцтва про право
власності на житло та внесення змін в
розпорядження органу приватизації про
приватизацію та в свідоцтві про право
власності на житло, оскільки у 2005 році
він не виявив свого бажання на
приватизацію квартири АДРЕСА_1,
особисто брав домову книгу і
виписувався із квартири (на що
вказувала в своїх показах свідок
ОСОБА_16.). Органу приватизації
Новоукраїнської міської ради
квартиронаймач ОСОБА_2 надав
необхідний перелік документів, на
підставі яких отримав свідоцтво про
право власності на квартиру.
Дослідивши всі докази в їх сукупності
суд вважає що позов ОСОБА_1 задоволенню
не підлягає.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, а у окремих випадках,
передбачених цією нормою понад цей
строк.

У разі поважності причин відсутності
осіб понад встановлені законом строки
(перебування у відрядженні, внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім'ї тощо) цей строк може бути
продовжено судом (ч. 2 ст. 71, ст. 72 ЖК
України, п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року N 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України").

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм член сім'ї
наймача (колишній член сім'ї) може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, з
підстав відсутності понад шість
місяців у цьому жилому приміщенні, якщо
він був відсутній протягом цього
строку підряд без поважних причин, і
саме ці факти повинні бути встановлені
судом при вирішенні спору згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду
України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985
р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України", у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
установлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
в осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Аналізуючи покази свідків ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_22, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19 та письмові докази, зокрема
довідку РЕМ від 07.10.2013 року (а.с. 57), акт
обстеження про відсутність
водопостачання (а.с.86), копії квитанцій
(а.с. 56) суд вважає доведеним те, що
ОСОБА_1 у період з 2003 року не проживав у
квартирі АДРЕСА_1, оскільки з 2002 по 2005
роки квартира була без
електропостачання, у 2003 році в ній було
відключено водопостачання, сусіди на
протязі 2003- 2005 років не бачили ОСОБА_1,
та він не приймав участі в погашенні
заборгованості за комунальні послуги.

Разом з цим суд розцінює критично
покази свідка ОСОБА_10, яка є членом
родини ОСОБА_1 і вказала, що на
теперішній час в неї неприязнені
стосунки з колишнім чоловіком ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_1 на те, що він тяжко
хворів та знаходився на стаціонарному
лікуванні, в зв»язку з чим тимчасово не
користувався жилим приміщенням,
частково підтверджується довідкою
Новоукраїнської ЦРЛ за період з 06.09.2002
року по 09.09.2002 року та з 25.04.2003 року по
29.05.2003 року, тому суд розцінює це як
поважні причини його тимчасової
відсутності за вказані періоди.

Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутись до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Способи захисту цивільних
прав та інтересів судом встановлені ч. 2
ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи; роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Проте суд вважає, що ОСОБА_2 з 03.11.2005 року
не будучи власником квартири АДРЕСА_1,
не навів переконливих доказів того, що
на теперішній час його права порушені,
невизнані або оспорюванні. Власником
квартири на підставі договору
купівлі-продажу є ОСОБА_3, яка в порядку
передбаченому чинним законодавством
сама звернулась до суду з позовом про
визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право
користуватись жилим приміщенням.

Тому суд вважає, що у зустрічних
позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання
ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням з дня
вибуття, а саме з 01.01.2003 року необхідно
відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові
витрати сторін вважати фактично
понесеними .

Керуючись ч. 2 ст. 71, ст. 72 ЖК України, п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", ст. 1,5,8 ЗУ "Про приватизацію
державного житлового фонду", ст.ст. 88, 208,
213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Новоукраїнської
міської ради, ОСОБА_2 про визнання
незаконним розпорядження органу
приватизації про приватизацію
квартири і видачу свідоцтва про право
власності на житло та внесення змін в
розпорядження органу приватизації про
приватизацію та в свідоцтві про право
власності на житло відмовити за
необґрунтованістю.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2, в інтересах якого виступає
ОСОБА_4, про визнання ОСОБА_1 таким, що
втратив з 01.01.2003 року право
користування жилим приміщенням за
адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Кіровоградської
області через Новоукраїнський
районний суд протягом десяти днів з
моменту проголошення.

Головуючий:
А. А. Русіна