Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/279/2014
інстанції - Миколаєць І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Рубан С.М.

при секретарі - Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
прокурора Святошинського району м.
Києва на рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 11 липня 2013
року в справі за позовом заступника
прокурора Святошинського району м.
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської Ради до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права на відумерлу
спадщину, визнання договору
купівлі-продажу нікчемним, визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
витребування із чужого незаконного
володіння майна,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Київської міської Ради, ОСОБА_3, третя
особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання добросовісним набувачем.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника прокуратури, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 11 липня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову
заступника прокурора Святошинського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Київської міської Ради до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права на відумерлу
спадщину, визнання договору
купівлі-продажу нікчемним, визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
витребування із чужого незаконного
володіння майна.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання
його добросовісним набувачем квартири
АДРЕСА_1 при укладанні договору
купівлі-продажу квартири між ним та
ОСОБА_5, в інтересах якого діяв ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 19 лютого 2010 року.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Святошинського району м.
Києва просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити первісний позов. Вважає,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Не погоджується
з висновками суду про те, що у позивача
відсутнє право на такий позов (про
визнання недійсним правочину), та
зазначає підстави для визнання
правочину недійсним та витребування
майна, які були наведені у позовній
заяві. Зокрема те, що договір
купівлі-продажу квартири від 19лютого
2010 року, укладений представником
ОСОБА_5 - ОСОБА_3 поза межами
правоздатності ОСОБА_5, яка була
припинена в момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
року, є нікчемним та недійсним на
підставі ст. 228 ЦК України, у зв'язку з
чим слід визнати право територіальної
громади на визнання спадщини, що
відкрилась після смерті ОСОБА_5,
відумерлою та витребувати майно -
спірну квартиру із володіння покупця
ОСОБА_2

У судове засідання апеляційного суду 28
січня 2014 року представник Київської
міської ради, відповідачі, третя особа
не явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені в установленому
процесуальним законом порядку, про що
свідчать повідомлення про вручення
поштових відправлень. Від відповідача
ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд
справи у його відсутність у зв'язку з
його перебуванням на лікуванні, інші
особи, які беруть участь у справі,
причини неявки не повідомили.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 09 серпня 2006 року
ОСОБА_5 була видана нотаріально
посвідчена довіреність без
встановленого строку дії, якою він
уповноважив ОСОБА_3 керувати та
розпоряджатися усім своїм майном, з
чого б воно не складалося і де б воно не
знаходилося, укладати усі дозволені
законом угоди по керуванню,
розпорядженню, відчуженню та придбанню
майна: приватизувати, купувати,
продавати та інш. (а.с.20-20-а).

Дана довіреність ніким не
оскаржувалася та не визнавалася
недійсною.

19 лютого 2010 року, діючим на підставі
зазначеної довіреності ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав,
а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, що
належала на праві власності ОСОБА_5.
Договір купівлі-продажу був
посвідчений нотаріально (а.с.17).

Згідно актового запису про смерть № 1769
від 26 січня 2010 року ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.ЗЗ), дата смерті є
приблизною, оскільки про смерть ОСОБА_5
стало відомо приблизно через місяць,
похованням ОСОБА_5 займалася
територіальна громада.

За повідомленням Дванадцятої
Київської державної нотаріальної
контори на запит апеляційного суду
спадкова справа після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року не заводилась, тобто
спадщина ніким прийнята не була (а.с. 98).

Із заявою про визнання спадщини
відумерлою Київська міська рада, як
місцевий орган самоврядування, до суд
не зверталась.

У квітні 2013 року заступник прокурора
Святошинського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської Ради звернувся до суду з даним
позовом, просив на підставі ст. ст. 203,
215-216, 228. 236, 267, 316, 388. 391, 1277 ЦК України
визнати за територіальною громадою
Святошинського району м. Києва право на
відумерлу спадщину, а саме квартиру
АДРЕСА_1; визнати нікчемним та
недійсним договір купівлі-продажу цієї
квартири від 19 лютого 2010 року укладений
між ОСОБА_5, від імені якого діяв ОСОБА_3,
та ОСОБА_2; витребувати від останнього
на користь територіальної громади
Святошинського району м. Києва в особі
Київської міської ради спірну
квартиру. В обґрунтування позовних
вимог посилався на те, що спірна
квартира була продана 19 лютого 2010 року
ОСОБА_3, який діяв від імені власника
квартири ОСОБА_5 за довіреністю від 9
серпня 2006 року, при цьому ОСОБА_3 не мав
права діяти в інтересах померлого
ОСОБА_5, оскільки довіреність припинила
свою дію у зв'язку із смертю ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, отже договір,
укладений за вказаною довіреністю,
повинен бути визнаний нікчемним та
недійсним, а спірна квартира, що
фактично була викрадена у потенційного
власника - територіальної громади
Святошинського району м. Києва,
підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на
користь Київської міської ради.

14 червня 2013 року представник ОСОБА_2
звернулася до суду із зустрічним
позовом у якому просила визнати ОСОБА_2
добросовісним набувачем квартири
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що під час
укладення договору купівлі- продажу
квартири від 19 лютого 2010 року всі
істотні умови договору були визначені
сторонами, договір був укладений у
письмовій формі, посвідчений
нотаріусом, представник продавця за
договором особисто одержав від ОСОБА_2
всю грошову суму за договором, право
власності ОСОБА_2 було зареєстроване
КП «БТІ». ОСОБА_2 не знав і не міг знати,
що представник продавця не мав, права
на відчуження спірної квартири.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що у позивача відсутнє право
вимоги за даним позовом (про визнання
недійсним правочину), зважаючи на
наступне.

Позивачем не доведено, що внаслідок
укладання оспорюваного правочину було
порушено його право чи інтерес, які у
зв'язку із застосуванням наслідків
недійсності правочину - відновлення
попереднього становища будуть
відновлені.

Оскільки застосування наслідків
недійсності правочину не складає
інтерес Київської міської ради, право
позивача оспорюваним договором
купівлі-продажу не порушено, отже
відсутнє і право на позов про визнання
цього договору купівлі-продажу
недійсним.

Віндикаційна вимога про повернення
речі із чужого незаконного володіння
витікає тільки із суб'єктивного права
власності. Позивач просить визнати
таке суб'єктивне право своєї власності
шляхом пред'явлення вимоги про
визнання права на відумерлу спадщину.
Проте за ст. 1277 ЦК України, в порядку ст.
ст. 274-278 ЦПК України спадщина може бути
визнана відумерлою за заявою
відповідного органу місцевого
самоврядування, . Київська міська рада,
як місцевий орган самоврядування, не
зверталася до суду із вказаною заявою,
а позивачем заявлена вимога про
визнання лише права територіальної
громади Святошинського району м. Києва
на відумерлу спадщину.

Віндикаційний позов є речовим засобом
захисту. Позивач за цим позовом
доводить не тільки те, що його право
сильніше права відповідача, але те, що
його право сильніше права будь-якої
іншої особи. А відповідач не стільки
доводить своє право на річ, скільки
оскаржує право позивача. Суд не може
присудити річ на користь позивача по
віндикаційному позову, якщо його право
не буде встановлено в рамках даного
цивільного процесу як саме сильне, саме
повне прано на річ, що діє проти
будь-якої особи.

Судом не встановлено, що право
територіальної громади сильніше за
право ОСОБА_2. на спірну квартиру, отже
відсутні підстави для задоволення
віндикаційного позову на користь
позивача.

Судом також не встановлено підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України, за яких
можливе витребування майна - спірної
квартири від відповідача ОСОБА_2

Підстав для визнання оспорюваного
правочину нікчемним в порядку ст. 228 ЦК
України, не встановлено, оскільки
позивачем не доведено, що сторони або
сторона правочину знали, що укладена
угода суперечить інтересам держави і
суспільства, і цей правочин порушує
публічний порядок, тобто спрямований
на порушення конституційних прав і
свобод громадян, знищення або
пошкодження майна фізичних або
юридичних осіб, держави,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено, що
відповідач ОСОБА_2 знав або міг знати
про те, що довіреність, на підставі якої
діяв ОСОБА_3, припинила свою дію у
зв'язку із смертю продавця, яким була
видана довіреність. На час укладення
договору заборон на відчуження спірної
квартири не існувало, продаж вчинений
за домовленістю між сторонами, всі
істотні умови договору були дотримані,
волевиявлення сторін було вільним,
обумовлена договором грошова сума під
час підписання договору була передана
ОСОБА_3 в повному обсязі, в подальшому
спірна квартира була зареєстрована в
КП Бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на нерухоме
майно, отже існують всі підстави
вважати ОСОБА_2 добросовісним
набувачем.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду, вважає, що вони
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, які є
аналогічними доводам позовної заяви,
були досліджені судом першої інстанції
та обгрунтовано відхилені.

З доводами представника прокуратури в
судовому засіданні апеляційного суду
про те, що відповідач ОСОБА_2 міг знати
про відсутність у ОСОБА_3 повноважень
на укладання оспорюваного правочину,
оскільки довіреність ОСОБА_5 була
видана у 2006 році, а власником спірної
квартири ОСОБА_5 став у 2008 році, судова
колегія не погоджується, зважаючи на
те, що довіреністю від 9 серпня 2006 року
ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_3 керувати та
розпоряджатись усім майном, укладати
всі дозволені законом угоди по
керуванню,розпорядженню, відчуженню та
придбанню майна, крім укладання
договору дарування: приватизувати,
купувати, продавати, обмінювати,
заставляти та інш.. Довіреність видана
без встановлення строку дії та не
містить застережень про те, що її дія
розповсюджується лише на майно, що
належить ОСОБА_5 на час оформлення
довіреності.

З огляду на наведене, судова колегія не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Святошинського району м.
Києва відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 11 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня проголошення шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: