НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0427/6485/2012
№ 2/183/169/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.02.2014 року Новомосковський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області, у складі:

головуючої судді Березюк В.В.,

при секретарі Тен І.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Новомосковського
міськрайонного суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області з позовом до ОСОБА_2, в якому
просить розділити спільне майно
подружжя, а саме, визнати за сторонами
право власності по ? частині
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1
зазначив, що з 21.06.2006 року по 14.10.2010 року
він перебував в зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_2, від якого мають неповнолітню
доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

09.09.2006 року вони з відповідачем, шляхом
укладення договору купівлі-продажу
придбали будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1. 22.09.2006 року Рішенням
постійно діючого третейського суду
«Південно-східний Міжрегіональний»
зазначений договір визнано дійсним та
за ОСОБА_2 визнано право власності на
зазначене домоволодіння

Угоди про добровільний поділ майна, що
є спільною власністю подружжя, між ними
досягнуто не було.

Не зважаючи на те, що вищевказаний
будинок було оформлено на ім'я
відповідача, позивач вважає, що дана
нерухомість належить їм обом в рівних
частках, тобто по ? частині кожному,
жодних домовленостей щодо нерівності
часток у спільному майні між ними не
було. Шлюбний договір між ними не
укладався. Добровільно поділити майно
відповідач відмовляється, у зв'язку з
чим позивач вимушений звернутись за
захистом своїх прав до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_4 свої позовні
вимоги підтримали, мотивуючи їх
обставинами, викладеними у позовній
заяві, просили задовольнити позов у
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала, зазначивши, що позивач не
пред'являв до неї вимог, доки вона не
зробила ремонт у спірному
домоволодінні, у зв'язку з чим
збільшилася його вартість. Крім того,
більшу частину коштів на придбання
даного домоволодіння давали в борг
саме її родичі, а тому позовні вимоги
позивача не обґрунтовані та не
підлягають задоволенню. Крім

цього, просила суд у разі задоволення
позовних вимог позивача, відійти від
рівності часток та визнати з
відповідачем право власності на 1/3
частину спірного домоволодіння.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, дійшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з
21.06.2006 року по 14.10.2010 року перебували в
зареєстрованому шлюбі (а.с.8, 66), від
якого мають неповнолітню доньку -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7). Дані
обставини підтверджені матеріалами
справи та не заперечувались сторонами
в судовому засіданні, а тому в силу ст. 61
ЦПК України не підлягають доказуванню.

09.09.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. 22.09.2006 року Рішенням постійно
діючого третейського суду
«Південно-східний Міжрегіональний»
зазначений договір визнано дійсним та
за ОСОБА_2 визнано право власності на
зазначене домоволодіння (а.с.9, 13-14).

У відповідності до ст.60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважних
причин самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. За
змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

У зв'язку з цим, незалежно від того, чий
дохід був основним в сім'ї, майно,
придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період
зареєстрованого шлюбу, є їх спільною
сумісною власністю і вони обидва мають
рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Факт того, що спірний будинок було
придбано сторонами в період
зареєстрованого шлюбу встановлений в
судовому засіданні і не заперечувався
сторонами.

Згідно із ст.ст. 69, 79 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 25 Постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення законодавства
щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. У разі, коли жоден з подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального розподілу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Судом встановлено, що спірний будинок
було придбано сторонами в період
зареєстрованого шлюбу.

Зазначена обставина підтверджується
наявними в матеріалах справи Рішенням
постійно діючого третейського суду
«Південно-східний Міжрегіональний»,
яким визнано дійсним договір
купівлі-продажу спірного
домоволодіння та за ОСОБА_2 визнано
право власності на зазначене
домоволодіння (а.с.9, 13-14).

Крім того, зазначена обставина не
заперечувалася сторонами в судовому
засіданні.

Наявність будь-якої домовленості або
шлюбного договору між сторонами в
судовому засіданні не встановлено.

Між тим, суд вважає за неможливе
поділити спірне майно за
запропонованим відповідачем
варіантом, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.70 Сімейного кодексу при
вирішенні спору про поділ майна, суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Однак, в судовому засіданні, в
порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України,
відповідачем не надано доказів
наявності істотних обставин,
передбачених ч.2 ст.70 Сімейного кодексу,
у зв'язку з чим, суд не знаходить
підстав для того, щоб відступити від
рівності часток.

Тому, суд приходить до висновку про те,
що спірний будинок є спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, їх частки в
цьому майні слід визнати рівними, і за
кожним з них слід визнати право
власності на ? частину зазначеного
нерухомого майна.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, тобто кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. При цьому
виходячи, із положень ст. 57 ЦПК України
фактичні дані на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи, встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні були допитані
свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 які підтвердили факт того, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 брали у борг кошти на
придбання будинку, однак, суд ставиться
до вказаних показів критично, оскільки
згідно зі ст.1051 ЦК України рішення суду
не може ґрунтуватися на свідченнях
свідків для підтвердження передачі
грошей. Зокрема, свідки, як зі сторони
позивача, так і зі сторони відповідача
не заперечували того факту, що вони
передавали кошти в борг на придбання
домоволодіння для подружжя ОСОБА_1, а не
особисто комусь із подружжя.

Аналізуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає
задоволенню.

Крім того, згідно з вимогам ст.88 ЦПК
України з відповідача ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 повинні бути стягнуті
судові витрати по справі у вигляді
сплаченого судового збору в сумі 214
гривень 60 копійок.

При цьому, суд вважає за необхідне
роз'яснити сторонам, що в разі
неможливості поділу спірного будинку в
натурі на ідеально рівні частини, або у
разі неможливості спільного володіння
і користування майном, кожен з них не
позбавлений права звернутися до суду з
позовом про припинення права особи на
частку у спільному майні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
60, 69-70, 71 Сімейного кодексу України, ст.367
ЦК України, ст. ст. 10, 60, 61, 81, 88, 212, 215 ЦПК
України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя - задовольнити.

Визнати будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину будинку, розташованогго за
адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 214 гривень 60
копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана в апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Новомосковський міськрайонний суд в
десятиденний термін після його
проголошення, а особи, що не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
В.В.Березюк