Ухвала

іменем україни

03 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
07 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 08
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 24 липня 2008 року № 014/0029/74/91870 у
розмірі 3 181 281 грн
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання за нею права власності
на будівлю АДРЕСА_1 за ціною оцінки
предмета іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності, крім того, просила стягнути
з відповідача на свою користь витрати
зі сплати судового збору у сумі 3 441 грн.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим,
що 24 липня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством «Райффайзен
Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк
Аваль»), правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ
«Райффайзен Банк Аваль»), та ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір
№ 014/0029/74/91870, за яким остання
отримала кредит у розмірі 332
492 долари США строком до 24 липня 2028 року.
На забезпечення виконання взятих
позичальником за кредитним договором
зобов'язань, 24 липня 2008 року
між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_4 було укладено договір застави
цінних паперів, згідно з яким остання
передала в заставу цінні папери у
кількості 697 984 штук, що надають
власнику зазначених цінних паперів
право на отримання котеджу за АДРЕСА_1.
ОСОБА_4 не виконала своїх зобов'язань за
кредитним договором, не сплатила
грошові кошти в повному обсязі на
користь банку, що підтверджується
рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 11 серпня 2011
року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь
АТ «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість у сумі 3 181 281 грн. 13
грудня 2013 року ОСОБА_3 набула право
вимоги за кредитним договором від 24
липня 2008 року № 014/0029/74/91870 та договором
застави цінних паперів від 24 липня 2008
року на підставі договорів
відступлення прав вимог. З метою
примусового стягнення боргу ОСОБА_3
було надіслано виконавчий лист до
органів ДВС, однак ні відповідачем, ні
органами ДВС не вчинено дій,
спрямованих на погашення
заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 07 лютого 2014 року позов
задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 24
липня 2008 року № 014/0029/74/91870 у розмірі 3 181
281 грн звернуто стягнення на предмет
іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_3
права власності на будівлю АДРЕСА_1 за
ціною 484 759 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати зі сплати судового збору у
сумі 3 441 грн.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 19 травня 2014 року заяву
представника ОСОБА_4 про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 08 липня 2014 року апеляційну
скаргу представника ОСОБА_4 відхилено,
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 07 лютого 2014 року залишено без
змін.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, провадження у
справі закрити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте оскаржувані судові рішення
зазначеним нормам закону не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 24 липня 2008 року між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір №
014/0029/74/91870, згідно з яким позичальник
отримав кредит у розмірі 332 492 долари
США строком до 24 липня 2028 року, за
програмою кредитування «Житло в кредит
на первинному ринку», з цільовим
призначенням: придбання цільових
облігацій з подальшим їх обміном на
котедж загальною площею 218,12 кв. м за
АДРЕСА_1.

Пунктом 5.1.1 указаного кредитного
договору передбачено, що у випадку,
якщо забезпеченням є застава цільових
облігацій, зазначених у п.
1.1.2.1 цього договору, які надають
позичальнику право отримати у
майбутньому у власність об'єкт(и)
нерухомості, що будуються, додається
п. 5.1.1 у наступній редакції: у
випадку, якщо забезпеченням
зобов'язань позичальника за договором
є застава цільових облігацій,
зазначених у п. 1.1.2.1 цього
договору, які надають позичальнику
право отримати від емітента у
майбутньому у власність об'єкт(и)
нерухомості, що будуються та визначені
в п. 1.1.2.1 цього договору, позичальник
зобов'язаний протягом тридцяти
календарних днів з дня реєстрації
права власності позичальника на об'єкт
нерухомості: надати кредитору для
ознайомлення оригінали документів, що
підтверджують право власності
позичальника на зазначені об'єкти
нерухомості; укласти іпотечний договір
щодо передачі об'єкта нерухомості в
іпотеку кредитору, а також виконати
зобов'язання щодо страхування предмета
іпотеки за таким іпотечним договором.

На забезпечення виконання боргових
зобов'язань за кредитним договором від
24 липня 2008 року № 014/0029/74/91870 між тими ж
сторонами укладено договір застави
цінних паперів, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 5317,
відповідно до якого ОСОБА_4 передала АТ
«Райффайзен Банк Аваль» в заставу
цінні папери номінальною вартістю 1 грн
в кількості 697 984 шт., вартість яких
відповідає вартості загальної площі
котеджу та надає його власнику право на
отримання котеджу за АДРЕСА_1.

У п. п. 9.3, 10.10, 16.4 кредитного договору та
п. 2.3.1 договору застави, укладеними між
АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4,
визначено, що кредитор має право
звернути стягнення за будь-яким з
договорів забезпечення або вжити інші
заходи для стягнення заборгованості
позичальника за цим договором, які не
суперечать чинному законодавству.

Згідно із договором застави звернення
стягнення та реалізація предмета
застави здійснюється відповідно до
чинного законодавства та цього
договору, у тому числі шляхом передачі
рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом.

Відповідач ОСОБА_4 своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконала, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість із погашення кредиту.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 11
серпня 2011 року позов АТ «Райффайзен
Банк Аваль» задоволено та стягнуто з
ОСОБА_4 на користь банку заборгованість
за кредитним договором від 24 липня 2008
року № 014/0029/74/91870 в сумі 3 181 281 грн.

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Одеській області
(далі - ВДВС ГУЮ у Одеській області)
Козюк О.М. від 27 грудня 2011 року
виконавчий лист № 2-665/11, виданий 23
серпня 2011 року Овідіопольським
районним судом Одеської області, про
стягнення з ОСОБА_4 заборгованості
повернуто стягувачу у зв'язку з тим, що
у боржника відсутнє майно, на яке може
бути звернуто стягнення з метою
погашення заборгованості.

Згідно з договором відступлення права
вимоги цінних паперів від 13
грудня 2013 року, укладеним між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та Публічним
акціонерним товариством «Комерційний
банк «Стандарт» (далі - ПАТ
«Комерційний банк «Стандарт»), до
останнього перейшли всі права за
договором застави цінних паперів у
кількості 697 984 шт., укладеним в якості
забезпечення зобов'язання за кредитним
договором від 24 липня 2008 року
№ 014/0029/74/91870, який укладено між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4

Відповідно до договору відступлення
права вимоги від 13 грудня 2013
року, укладеного між АТ «Райффайзен
Банк Аваль» та ПАТ
«Комерційний банк «Стандарт», до
останнього перейшли всі права за
кредитним договором від 24 липня 2008 року
№ 014/0029/74/91870, укладеним між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4

За договором відступлення права
вимоги, укладеним 13 грудня
2013 року між ПАТ «Комерційний банк
«Стандарт» та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Фінансова компанія
«Дрім Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Дрім
Фінанс»), до останнього перейшли всі
права за кредитним договором від 24
липня 2008 року № 014/0029/74/91870, укладеним
між АТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_4, та договором застави
цінних паперів у кількості 697 984 шт., що
надають власнику право на отримання
котеджу за АДРЕСА_1.

Згідно з договором відступлення права
вимоги № 131213/5, укладеним 13 грудня 2013
року між ТОВ «ФК «Дрім Фінанс» та
ОСОБА_3, до останньої перейшли всі права
за кредитним договором від 24 липня
2008 року № 014/0029/74/91870, укладеним
між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_4

Крім того, згідно з договором
відступлення права вимоги цінних
паперів у кількості 697 984 шт., укладеним
13 грудня 2013 року між ТОВ «ФК
«Дрім Фінанс» та ОСОБА_3, остання як
заставодержатель набула право вимоги
за договором про заставу цінних
паперів, укладеним в якості
забезпечення зобов'язання за кредитним
договором від 24 липня 2008 року
№ 014/0029/74/91870, який укладено між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив зі
встановлених обставин про те, що
кредитором за кредитним договором від
24 липня 2008 року № 014/0029/74/91870, укладеним
між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_4, на теперішній час є ОСОБА_3, а
ОСОБА_4 є боржником, а тому
ОСОБА_3 набула право вимоги виконання
зобов'язань за кредитним договором від
24 липня 2008 року № 014/0029/74/91870
шляхом звернення стягнення на предмет
застави/іпотеки.

Згідно з довідкою Обслуговуючого
кооперативу «Добра родина» (далі
- ОК «Добра родина») від 31 січня 2014 року
№ 12 будівництво об'єкта -
пансіонату сімейного відпочинку
(комплекс будівель, в тому числі і
будівлі АДРЕСА_1) за будівельною
адресою: АДРЕСА_1, закінчено, введено в
експлуатацію, а об'єкту (пансіонату
сімейного відпочинку) присвоєно
адресу: АДРЕСА_1, без зміни нумерації
будівель/котеджів.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що оскільки котедж збудовано та
введено в експлуатацію, а боржник за
кредитним договором - ОСОБА_4 навмисно
не звертається до уповноважених
органів для отримання
правовстановлюючих документів, щоб
унеможливити задоволення вимог
кредиторів, то указані обставини не
можуть бути перешкодою для задоволення
позовних вимог.

При цьому суд виходив з того, що
підстави для звернення стягнення на
предмет іпотеки - будівлю АДРЕСА_1,
передбачені умовами кредитного
договору (п. 16.4) та умовами договору
застави (п. 2.3.1), що укладені між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, а
також ст. ст. 12, 33 Закону України «Про
іпотеку», з яких вбачається, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки, що також
передбачено відповідно - у разі
порушення зобов'язань кредитного
договору іпотекодержатель вправі
звернути стягнення на предмет застави.

Отже, суд першої інстанції дійшов
висновку, що ст. ст. 36, 37 Закону України
«Про іпотеку» не виключається
можливість звернення стягнення в такий
спосіб як набуття іпотекодержателем
права власності на предмет іпотеки за
рішенням суду. У цих нормах задоволення
вимог іпотекодержателя шляхом набуття
ним права власності на предмет іпотеки
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, який разом з іншими може
застосовуватися, якщо це передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення у
договорі іпотекодержатель на підставі
ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

З такими висновками погодився й
апеляційний суд, залишивши без змін
рішення суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд відхилив
доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_4 укладала кредитний договір від
24 липня 2008 року №
014/0029/74/91870 як фізична особа -
підприємець, а гроші витрачала на
підприємницьку діяльність, оскільки
такі спростовуються змістом самого
договору, згідно з яким ОСОБА_4 уклала
кредитний договір як фізична особа за
програмою кредитування «Житло в кредит
на первинному ринку», з цільовим
призначенням: придбання цільових
облігацій з подальшим їх обміном на
котедж загальною площею 218,12 кв. м за
АДРЕСА_1.

Крім того, апеляційний суд відхилив
доводи апеляційної скарги про те, що 26
червня 2013 року господарським судом
Одеської області прийнято постанову у
справі № 916/1496/13 про визнання фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 банкрутом та
відкриття ліквідаційної процедури, а
тому до неї не можна пред'являти вимоги,
оскільки вона з 26 березня 2013 року
втратила будь-які повноваження щодо
розпорядження майном та майновими
правами, з тих підстав, що вказані
обставини не позбавляють її статусу
фізичної особи, яка є дієздатною і яка є
стороною у кредитних зобов'язаннях як
фізична особа, а тому не позбавлена
можливості розпоряджатись своїми
правами на власний розсуд.

Разом з тим апеляційний суд визнав
безпідставними доводи апеляційної
скарги про те, що АТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі Одеської обласної
дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» є
кредитором, а боржником є фізична особа
- підприємець ОСОБА_4 за зобов'язаннями,
які виникли у зв'язку зі здійсненням
нею підприємницької діяльності, усі
майнові спори з вимогами до неї вирішує
суд, у провадженні якого перебуває
справа про банкрутство (ст. 4 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом»), у зв'язку з
чим справа підлягає закриттю.

Однак з такими висновками судів
погодитися не можна, оскільки їх суди
дійшли з порушенням норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно з ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом
застави може бути будь-яке майно
(зокрема річ, цінні папери, майнові
права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Частинами 1 та 7 ст. 20 Закону України
«Про заставу» передбачено, що
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено законом чи
договором. Реалізація заставленого
майна, на яке звернено стягнення,
провадиться державним виконавцем на
підставі виконавчого листа суду або
наказу господарського суду, або
виконавчого напису нотаріуса у
встановленому порядку, якщо інше не
передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави
відповідно до ст. 590 ЦК України
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону,
положеннями якої передбачено такий
спосіб звернення стягнення на предмет
застави як продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Нормами чинного законодавства
позивачу надається право на власний
розсуд обрати спосіб звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

У силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
суд має право й зобов'язаний визначити
характер спірних правовідносин і норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню, а також встановити
суб'єктний склад спору.

Однак на порушення вищевказаного суд у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин та
нормами матеріального права, які
підлягають застосуванню; неправильно
з'ясував правову природу заявленого
позову, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Зокрема, суд залишив поза увагою ту
обставину, що згідно з договором
відступлення права вимоги цінних
паперів в кількості 697 984 шт., укладеним
13 грудня 2013 року між ТОВ «ФК «Дрім
Фінанс» та ОСОБА_3, остання
як заставодержатель набула право
вимоги за договором про заставу цінних
паперів, укладеним в якості
забезпечення зобов'язання за кредитним
договором від 24 липня 2008 року
№ 014/0029/74/91870, який укладено
між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_4, іпотечний договір між ними не
укладався, отже, відсутні підстави для
застосування ст. ст. 36, 37 Закону України
«Про іпотеку».

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, зокрема не
роз'яснив позивачу право уточнити
позов та обрати належний спосіб
захисту порушеного права, оскільки
обраний ним, як то - звернення стягнення
на предмет іпотеки шляхом визнання
права власності на нерухоме майно не
узгоджується з наведеними нормами
матеріального права та встановленими
судом фактичними обставинами справи.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, не
визначилися з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, тому касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
ухвалені у справі судові рішення -
скасуванню з направленням справи з
підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК
України, на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 07 лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
08 липня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак