Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/695/14Головуючий у 1-й
інстанції Дмитрюк О.В. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до
Запорізької міської ради, треті особи:
ОСОБА_2, ОСОБА_4, про визнання права
власності на квартиру у порядку
спадкування за заповітом, та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до
Запорізької міської ради, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання правочинів
нікчемними (недійсними), визнання права
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до
Запорізької міської ради, треті особи:
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в якому просила
визнати за нею право власності на
квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою до Запорізької міської
ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якій
посилаючись на ст.ст.203, 208, 215, 216, 228, 234, 236
ЦК України, просив:

- визнати правочин, вчинений
ОСОБА_5 26.06.1991 р. № 3-1597 про дарування
квартири АДРЕСА_1, нікчемним
(недійсним);

- визнати правочин, вчинений
ОСОБА_4 12.12.1998 р. № 5-1139 про дарування
квартири АДРЕСА_1, нікчемним
(недійсним);

- застосувати наслідки
недійсності (нікчемності) правочинів
до правовідносин, що виникли;

- визнати право власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ним, як за
спадкоємцем першої черги за законом.

Ухвалою суду від 12.11.2013 року зустрічний
позов прийнято до спільного розгляду
із первісним у цій справі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2013 року
позов ОСОБА_3 до Запорізької міської
ради (треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4) про
визнання права власності на квартиру у
порядку спадкування за заповітом -
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

Стягнуто з ОСОБА_3 в доход держави
судовий збір в сумі 1 171,0 грн.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до Запорізької міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів
нікчемними (недійсними), визнання права
власності - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в доход держави
судовий збір в сумі 2 284,70 грн.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, ОСОБА_2 у своїй
апеляційній скарзі просив рішення суду
першої інстанції скасувати, його позов
задовольнити, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Встановлено, що задовольняючи
первісний позов ОСОБА_3 про визнання
права власності на квартиру АДРЕСА_1 у
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
р., та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до
Запорізької міської ради, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання правочинів
нікчемними (недійсними) щодо дарування
квартири АДРЕСА_1 від 26.06.1991 року та
12.12.1998 року, укладених між спадкодавцем
ОСОБА_5 та братом ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
застосування наслідків недійсності
(нікчемності) цих правочинів та
визнання права власності на зазначену
квартиру за ОСОБА_2, як за спадкоємцем
першої черги за законом після смерті
спадкодавця ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. помер дід ОСОБА_3 - ОСОБА_5
(а.с.8).

Після смерті відкрилась спадщина у
вигляді квартири АДРЕСА_1, яка належить
спадкодавцеві на підставі договору
дарування, посвідченого державним
нотаріусом П'ятої Запорізької
державної нотаріальної контори 12.12.1996
р., зареєстрованого в реєстрі за № 5-1139
(а.с.31).

Ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, визначають, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті;
право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю.

За ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може
призначити своїми спадкоємцями одну
або кілька фізичних осіб, незалежно від
наявності у нього з цими особами
сімейних, родинних відносин, а також
інших учасників цивільних відносин.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 07.06.2011 р.
склав заповіт, за яким зазначену вище
квартиру заповів ОСОБА_3 (а.с.23).

У встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України
6-місячний строк ОСОБА_3 звернулась до
П'ятої Запорізької державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

05.07.2013 р. була винесена постанова про
відмову у вчиненні нотаріальних дій у
зв'язку з відсутністю у спадкоємця на
руках оригіналів правовстановлюючих
документів на спадкове майно.

З наведеного, суд першої інстанції
дійшов висновку, що позов, заявлений
ОСОБА_3 є обґрунтованим та законним, у
зв'язку з чим підлягає задоволенню в
повному обсязі.

Щодо зустрічного позову.

Судом першої інстанції встановлено та
перевірено доказами, що рішенням
державного виконавчого комітету від
07.09.1967 р. № 437 ОСОБА_5 та його сім'ї:
дружині - ОСОБА_7, дітям - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
був виданий ордер на житлове
приміщення в будинку АДРЕСА_1 (а.с.53).

12.12.1996 р. ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5
вищевказану квартиру (а.с.48). Даний
договір був посвідчений державним
нотаріусом П'ятої Запорізької
державної нотаріальної контори за р.№
5-1139. З п.1 даного договору встановлено,
що подарована квартира належала ОСОБА_4
на підставі договору, посвідченого
П'ятою Запорізькою держнотконторою
29.06.1991 р. за р.№ 3-1597.

Відповідно до п.7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України до
позовів про визнання заперечуваного
правочину недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення якого
виникло до 01.01.2004 р., застосовується
позовна давність, встановлена для
відповідних позовів законодавством, що
діяло раніше.

Згідно ст.71 ЦК України (в ред.1963 р.),
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється у
три роки.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3
заявила клопотання про застосування до
вимог, заявлених ОСОБА_2 про визнання
правочинів нікчемними (недійсними),
строку позовної давності (а.с.79).

Дане клопотання задоволенню не
підлягає, оскільки доводи ОСОБА_2 про
те, що про існування оспорюваних
правочинів він дізнався лише після
звернення ОСОБА_3 до суду, не
спростовано в процесі розгляду справи
належними та допустимими доказами.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України,
способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання правочину
недійсним.

Ст.243 ЦК України (в ред.1963 р.)
передбачено, що за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

За ст.244 ЦК України (в ред.1963 р.), до
договорів дарування нерухомого майна
застосовуються правила статті 227 цього
Кодексу, згідно якої договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

Позивач за зустрічним позовом
зазначив, що дарування квартири
суперечить актам цивільного
законодавства та моральним засадам
суспільства, а також були вчинені без
наміру створити юридичні наслідки
(ст.ст.49, 58 ЦК України в ред.1963 р.).

Посилаючись на норми ЦК України, які
регулюють загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, підстави для визнання
правочину недійсним та правові
наслідки недійсності окремих видів
правочину, на жодну норму, яка б
конкретно визначала підставу для
визнання договору недійсним,
зустрічний позивач ОСОБА_2 не зазначає.

П.7 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснює судам, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із застосування
наслідків недійсності, передбачених
законом.

За ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

В процесі розгляду справи не
встановлено підстав для визнання
договорів дарування квартири
недійсними (нікчемними), а відповідно і
застосування наслідків недійсності
правочинів та визнання права власності
у порядку спадкування за законом.

З наведеного суд першої інстанції
дійшов висновку, що зустрічний позов
ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не
ґрунтуються на законі та є такими, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію
ОСОБА_2, висловлену ним у позові і яку
він вважає такою, що є єдино вірною та
єдино можливою.

Так, апелянт ОСОБА_2 помилково вважає,
що він був співвласником кооперативної
квартири АДРЕСА_1 на момент виплати паю,
оскільки він був вписаний в ордері на
цю квартиру як член сім'ї подружжя -
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 при отриманні
останньої та даруванням зазначеної
квартири у 1991 та 1996 роках було порушено
його житлові права.

Проте, з такими доводами апелянта
погодитись не можна.

Оскільки в силу вимог ст. 15 Закону
України «Про власність» N 697-XII від 07.02.1991
року, чинного на час існування
зазначених правовідносин, член
житлово-будівельного кооперативу, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, надану йому в користування,
набував права власності на це майно.

Застосування вимог ст.ст. 368 -369 ЦК
України, якій набрав чинності лише з
01.01.2004 року, на чому наполягав апелянт у
своїй апеляційній скарзі, є
неприпустимим до правовідносин, за
якими набуття права власності на
квартиру відбулося ще задовго до 01.01.2004
року, тобто до набрання чинності ЦК
України 2003 року.

У матеріалах справи відсутні докази
того, що ОСОБА_2 був членом ЖБК та вніс
будь-якій внесок за кооперативну
квартиру АДРЕСА_1, тому останній не міг
набути і не набув права власності на
зазначену квартиру.

В силу вимог ст. 145 ЖК УРСР ОСОБА_2 міг
мати лише право користування
зазначеною кооперативною квартирою як
член сім'ї члену ЖБК ОСОБА_5

Положення статей № 64 (права та
обов'язки членів сім'ї наймача) та № 65
(право наймача на вселення інших осіб у
займане ним приміщення) ЖК УРСР взагалі
не регулюють житлових прав членів сім'ї
члена ЖБК або власника житла, а тому не
могли прийматись судом першої
інстанції до уваги при вирішенні цієї
справи.

Оформлення права приватної власності
на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 за
згодою подружжя (ОСОБА_5 та ОСОБА_7) лише
на ОСОБА_5 не суперечило чинному на той
час законодавству і не порушувало
права ОСОБА_2

Те, що це задовольняло мати апелянта -
ОСОБА_7 та було здійснено з її згоди,
свідчить той факт, що з моменту
оформлення права власності на
кооперативну квартиру АДРЕСА_1 лише за
її чоловіком - ОСОБА_5 і до смерті самої
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 року (свідоцтво про
смерть, копія а.с.22), остання цього права
ОСОБА_5 будь-яким чином не оспорювала.

Визнання зустрічного позову
відповідачем ОСОБА_4 (а.с.69) у цій справі
не могло бути прийнято до уваги судом
першої інстанції при вирішенні цієї
справи в силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК
України, оскільки суперечить закону та
порушує права інших осіб.

Посилання апелянта на ст. ст. 203, 215-216, 234
ЦК України в обґрунтування своїх
зустрічних позовних вимог, як підставу
для визнання недійсними (нікчемними)
договорів дарування квартири 1991 та 1996
року є недопустимим, так як на час
дарування квартири діяв ЦК УРСР 1963
року, тому саме його нормами мав
керуватись зустрічний позивач при
подачі свого позову, зазначаючи норму
закону в обґрунтування своїх позовних
вимог та суд першої інстанції,
вирішуючи цю справу, що й було зроблено
останнім.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України розглянув
дану цивільну справу в межах заявлених
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимог на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги за
законом після смерті спадкодавця
ОСОБА_5, у своїх зустрічних вимогах до
ОСОБА_3 не заявляв про визнання
недійсним заповіту від 07.06.2011 року
спадкодавця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
(онуки), предметом якого була кв.
АДРЕСА_1 (копія а.с.7).

При наявності дійсного заповіту,
успадкування здійснюється саме за
заповітом, а не за законом.

ОСОБА_2 не належить до осіб, які в силу
вимог ст. 1241 ЦК України мають право на
обов'язкову частку у спадщині.

При вищевикладених обставинах, суд
першої інстанції, дійшовши до висновку
про безпідставність зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі, мав
право задовольнити первісні позовні
вимоги ОСОБА_3 про визнання за
останньою права власності на квартиру
АДРЕСА_1 у порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_5, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Оскільки, ОСОБА_3 з
додержанням строку, передбаченого ст.
1270 ЦК України, звернулась до П'ятої
Запорізької державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття цієї
спадщини (а.с.15). Однак, остання була
позбавлена права оформити цю спадщину
у нотаріальному порядку через
відсутність оригіналів
правовстановлюючих документів на
зазначену квартиру (постанова
нотаріуса про відмову у вчиненні
нотаріальної дії, копія а.с.32).

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно їх оцінив. Суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального та процесуального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з
додержанням вимог ст. ст. 80, 88 ЦПК
України в оскаржуємому рішенні
правильно вирішив питання про розподіл
судових витрат між сторонами у цій
справі.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 у
задоволенні його апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі, останній не має права
на компенсацію за рахунок ОСОБА_3
судових витрат, понесених ним у зв'язку
із розглядом справи у суді апеляційної
інстанції.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.