Номер провадження: 22-ц/785/3330/14
Головуючий у першій інстанції Огренич
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Цюри Т.В.,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання заповітів недійсними та
встановлення факту проживання в
фактичних шлюбних відносинах,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом, уточнивши який,
просила визнати недійсними заповіт
ОСОБА_8, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований у спадковому реєстрі
від 21.01.2010 року за №48760139, та заповіт
ОСОБА_8, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим у спадковому реєстрі
від 09.10.2007 року за №43226273, встановити
факт, що вона та її покійний чоловік
ОСОБА_8 проживали однією сім'єю і
фактично мали шлюбні стосунки з 01.01.2004
року.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що з 2004 року проживала однією сім'єю
з ОСОБА_8 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1,
в червні 2006 року вони зареєстрували
шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер,
звернувшись до нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини після померлого
чоловіка, вона довідалася про
наявність заповітів. Вважаючи, що в
момент складання 21.01.2010 року заповіту
на користь матері, її чоловік - ОСОБА_8
не міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними внаслідок важкої
хвороби, вживання сильнодіючих
знеболювальних та снодійних
препаратів, внаслідок лікування
хвороби на СНІД, просила визнати
заповіт недійсним. Крім того, позивачка
зазначила, що під час оформлення
спадщини їй також стало відомо, що
09.10.2007 року ОСОБА_8 залишив заповіт за
яким заповідав своїй сестрі ОСОБА_4,
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_2, яку було придбано
подружжям за спільні кошти, оскільки з
2004 року вони проживали однією сім'єю,
вели спільне господарство, здійснювали
ремонт та сплачували комунальні
послуги за утримання спірного майна. У
зв'язку з наявністю суперечок з приводу
поділу подружнього майна з сестрою та
матір'ю покійного чоловіка, ОСОБА_2
змушена звернутись до суду з
зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 03.02.2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання заповітів недійсними,
встановлення факту проживання в
фактичних шлюбних відносинах
відмовлено (том ІІ, а.с.223-226).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення Київського районного
суду м. Одеси від 03.02.2014 року про відмову
у задоволенні її позовних вимог
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким заявлені нею позовні вимоги про
визнання заповітів недійсними,
встановлення факту проживання в
фактичних шлюбних відносинах
задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 на
підставі договору купівлі-продажу від
26.10.2001 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_10, зареєстрованого в
реєстрі за №16078 на праві приватної
власності належала квартира АДРЕСА_1 та
на підставі договору купівлі-продажу
від 27.04.2005 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_11, реєстровий №1839 -
квартира АДРЕСА_2 (том І, а.с.80,83).

02.06.2006 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_9,
про що свідчить актовий запис про шлюб
№366 Відділу реєстрації актів
цивільного стану Київського районного
управління юстиції м. Одеси від 02.06.2006
року (том І, а.с.5).

Після укладення шлюбу, 12.07.2006 р. ОСОБА_2
зареєструвалась в квартирі АДРЕСА_1,
про що свідчить довідка видана КП ЖКС
«Черноморський» №120 від 01.03.2010 р. (том І,
а.с.6)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, про що
свідчить актовий запис №174 від
ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснений Третім
Приморським відділом реєстрації актів
цивільного стану Одеського міського
управління юстиції (том І, а.с.7).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилась
спадщина на квартиру АДРЕСА_2 та
квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається з копії спадкової справи,
за життя ОСОБА_12 були складені та
посвідчені нотаріально два заповіти.

За власноруч підписаним заповітом від
09.10.2007 р., посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим в реєстрі за №43,
квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_8 заповідав
своїй сестрі - ОСОБА_13 (том І, а.с.75-76).

За заповітом від 21 січня 2010 року,
посвідченим приватним нотаріусом
ОСОБА_5, зареєстрований за №76, квартиру
під АДРЕСА_1 ОСОБА_8 заповідав своїй
матері - ОСОБА_3 (том І, а.с.78).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 в частині визнання
заповіту від 21.01.2010 р. недійсним, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не було доведено тієї
обставини, що ОСОБА_8, під час його
складання не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

З таким висновком суду першої
інстанції слід погодитися, оскільки
він відповідає встановленим фактичним
обставинам у справі та відповідним їм
правовідносинам, правильно визначеним
судом.

Згідно зі ст. 1235 ЦК України, заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності з ними
родинних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст.1247 ЦК України,
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК
України, згідно якої якщо фізична особа
у зв'язку з хворобою або фізичною вадою
не може підписатися власноручно, за її
дорученням текст правочину у її
присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину,
що посвідчується нотаріально,
засвідчується нотаріусом або
посадовою особою, яка має право на
вчинення такої нотаріальної дії, із
зазначенням причин, з яких текст
правочину не може бути підписаний
особою, яка його вчиняє.

Відповідно до медичної документації
ОСОБА_8 хворів на тяжку хворобу (том ІІ,
а.с.23-25,130-131,189).

Як вбачається з тексту заповіту від
21.01.2010 р., у зв'язку з хворобою ОСОБА_8, за
його дорученням, у його присутності та
в присутності нотаріуса заповіт
підписаний ОСОБА_14 Заповіт повністю
прочитаний уголос заповідачем до його
підписання у присутності запрошених
ним свідків: ОСОБА_15 та ОСОБА_16 21.01.2010
року (том І, а.с.78).

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено,
що правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ
№9 від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину ухвалою
суду було призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу.

Згідно акту №685 посмертної
судово-психіатричної експертизи від
25.12.2012 року, виконаної комісією
експертів КУ «Одеська обласна клінічна
психіатрична лікарня №1», ОСОБА_8,
померлий ІНФОРМАЦІЯ_1, усвідомлював
значення своїх дій, та був здатний
керувати ними при складанні заповіту
від 21.01.2010 року.

З урахуванням наведених обставин у
суду першої інстанції не було підстав
вважати, що під час складення заповіту
від 21.01.2010 року ОСОБА_8 не розумів
значення своїх дій.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідне
зазначити наступне.

Довід апеляційної скарги про те, що
судом не прийнято до уваги медичні
документи, які беззаперечно вказують
на те, що ОСОБА_8 у момент вчинення
правочину перебував у такому стані,
коли він не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними (тимчасовий
психічний розлад), судова колегія до
уваги не приймає, оскільки питання щодо
наявності чи відсутності у особи
тимчасового психічного розладу в
момент підписання заповіту
відноситься до спеціальних знань в
області психіатрії і суд не є
компетентним органом у вирішенні
зазначеного питання та надання оцінки
медичній документації.

З урахуванням вимог щодо належності та
допустимості доказів (ст.ст. 58-58 ЦПК
України), обов'язковості призначення
експертизи якщо у справі необхідно
встановити психічний стан особи (п. 2 ч.
1 ст. 145 ЦПК України), а також п.16
Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» щодо
обов'язковості призначення посмертної
судово-психіатричної експертизи, судом
першої інстанції правомірно в основу
рішення був покладений висновок
судової психіатричної (посмертної)
експертизи - акт КУ «Одеської обласної
клінічної психіатричної лікарні №1»
№685 від 25 грудня 2013 року згідно з яким
ОСОБА_8, померлий ІНФОРМАЦІЯ_1. розумів
значення своїх дій та був здатен
керувати ними при складенні заповіту
від 21 січня 2010 року (том ІІ, а.с.196-206).

Посилання апелянта на безпідставне не
прийняття судом до уваги того, що в акті
було встановлено, що експерти не
виключають того, що на фоні тяжкого
соматичного стану у ОСОБА_8 могли мати
місце які-небудь функціональні розлади
психіки, в тому числі емоційна
лабільність «мерехтіння свідомості», а
важкий стан ОСОБА_17 та випадки коли
останній не розумів де він знаходиться,
та що з ним відбувається, втрачав
свідомість підтверджували свідки:
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_2
правильних висновків суду не
спростовують. В свою чергу, усуваючи
неповноту висновку експерта, в тому
числі в зазначеній апелянтом частині,
колегію суддів були допитані експерти
ОСОБА_22 та ОСОБА_23, які складали
відповідний висновок, а згодом ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
08 липня 2014 року була призначена
додаткова судова психіатрична
(посмертна) експертиза (том ІІІ, а.с.78-79).

Згідно акту КУ «Одеської обласної
клінічної психіатричної лікарні №1»
№481 від 11 вересня 2014 року ОСОБА_8,
померлий ІНФОРМАЦІЯ_1, в момент
складення заповіту 21 січня 2010 року
яким-небудь хронічним стійким
психічним розладом не страждав, в
якому-небудь тимчасовому стані,
внаслідок функціональних розладів
психіки, порушення фізіологічних
процесів в організмі та інших болючих
явищ не знаходився, сильнодіючих
лікарських препаратів не приймав, міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними. Діагноз встановлений
ОСОБА_8 станом на час підписання
заповіту 21.01.2010 р. не виключає його
здатності розуміти значення своїх дій
та керувати ними. Наявні у ОСОБА_8
захворювання станом на 21.01.2010 р. не
могли впливати на можливість розуміти
значення своїх дій та керувати ними під
час складення заповіту (том ІІІ, а.с.82-94).

Щодо не прийняття до уваги показань
свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20,
ОСОБА_21, ОСОБА_2 про тяжкий стан ОСОБА_8
та наявності випадків коли останній не
розумів де знаходиться та що з ним
трапилось не можуть бути прийняті
судом до уваги, оскільки вказані особи
не є спеціалістами в області
психіатрії. Окрім того, окремі випадки
розсіяння свідомості не можуть бути
підставою для визнання оспорюваного
заповіту від 21.01.2010 р. недійсним,
оскільки правове значення має
нездатність розуміти значення своїх
дій саме на момент вчинення правочину,
тобто 21 січня 2010 року.

Висновок додаткової судової
психіатричної (посмертної) експертизи
містить категоричний висновок про те,
що ОСОБА_8 в момент складення заповіту -
21 січня 2010 року розумів значення своїх
дій та міг ними керувати.

Посилання апелянта на сумнівність
підписання ОСОБА_8 довіреності від 20
січня 2010 року (вчиненої за день до
складення оспорюваного заповіту) поряд
з неможливістю підписання заповіту 21
січня 2010 року, спростовується
показаннями приватного нотаріуса
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_24, допитаної в
апеляційному суді у якості свідка.
Відповідно до показань останньої,
прибувши до дому ОСОБА_8 за адресою:
АДРЕСА_1, вона побачила, що ОСОБА_8
складно писати та розписуватись, а
відповідно до вимог Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій, яка
діяла на той час, обов'язковою вимогою
було власноручне написання тексту:
«Текст заповіту прочитано мною в голос
та підписано власноручно», чого ОСОБА_8
внаслідок хвороби зробити не міг.
Оскільки для підписання довіреності
достатньо підпису та прізвища, і стан
здоров'я ОСОБА_8 дозволяв вчинити
короткий напис, то нею була посвідчена
довіреність та роз'яснено про
можливість складення заповіту, у
присутності двох свідків та особи яка
за дорученням хворого зможе підписати
заповіт. При цьому, будь-яких сумнівів у
дієздатності ОСОБА_8 та свободи його
волевиявлення у неї не виникало.

Згідно письмових пояснень приватного
нотаріуса ОСОБА_5, яка посвідчувала
оспорюваний заповіт, ОСОБА_8 дійсно був
хворим, але при особистому спілкуванні
з ним він особисто виявив свою волю
стосовно посвідчення заповіту,
усвідомлював значення своїх дій, діяв
добровільно, у її присутності до
заповідача не було вчинено фізичного
та психічного тиску з боку іншої особи
(том І., а.с.60)

Довід апеляційної скарги про те, що
поза увагою суду залишилася заява
ОСОБА_8 про згоду на реєстрацію своєї
матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1
підписана 02.02.2010 р., що, на думку
апелянта, суперечить обставинам
складання заповіту 21.01.2010 р. за участю
рукоприкладача, спростовується
постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18 травня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 квітня 2012
року, якими встановлено, що у заяві про
реєстрацію місця проживання підпис
ОСОБА_8 був зроблений його сестрою
ОСОБА_4, яка діяла на підставі
довіреності (том І, а.с.227-230; том ІІ,
а.с.7-9).

Щодо вимог ОСОБА_2 про визнання
заповіту від 09.10.2007 р. недійсним з тих
підстав, що квартира АДРЕСА_2 була
придбана під час перебування у
фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_8,
судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
їх недоведеності.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Отже
для встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу судом враховується наявність у
сукупності ознак, що притаманні
наведеному визначенню.

ОСОБА_2 не було надано належних та
допустимих доказів того, що між нею та
ОСОБА_8 з 01.01.2004 року і до реєстрації
шлюбу у 2006 році склались саме сімейні
відносини, що притаманні подружжю, а
саме спільне проживання, піклування,
спільне ведення домашнього
господарства та спільний бюджет.
Навчання ОСОБА_8 та ОСОБА_2 в одному
вищому навчальному закладі та подальша
праця в одній установі не може бути
беззаперечним доказом їх сумісного
проживання.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_2
про визнання заповіту від 09.10.2007 р.
недійсним.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись
ст.ст.304,п.1ч.1ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 03 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: