РІШЕННЯ

Іменем України

23 грудня 2014 року Франківський
районний суд м. Львова в складі:

Головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Львові
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства " Фольксбанк",
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство ""ВіЕс Банк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення
відповідачів із квартири АДРЕСА_1 та
стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Фольксбанк»
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство ""ВіЕс Банк"
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення відповідачів з квартири
АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат.

В судовому засіданні 23.12.2014 року
представник позивача подала заяву про
залишення без розгляду позову в
частині звернення на предмет іпотеки,
оскільки 05.02.2013 року ПАТ «ВіЕсБанк»
було звернуто стягнення на майно
шляхом вчинення виконавчого напису №
412, відтак просить задоволити позовні
вимоги в частині виселення
відповідачів із квартири АДРЕСА_1. та
стягнення судових витрат.

В обґрунтування своїх уточнених вимог
покликається на те, що 21.09.2005 року між
ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір № KF36162, за
умовами якого позивачем було надано
ОСОБА_4 кредит в розмірі 177500,00 доларів
США з кінцевим строком погашення не
пізніше 21.09.2015 року зі сплатою 12,5%
річних за користування коштами.

27.08.2008 року між позивачем та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір № KF51775
за умовами якого позивачем було надано
ОСОБА_4 кредит в розмірі 111000,00 доларів
США з кінцевим строком погашення не
пізніше 21.09.2015 року зі сплатою 13,5%
річних за користування коштами.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за згаданими кредитними
договорами між позивачем та
відповідачами 21.09.2005 року укладено
договір іпотеки, згідно з яким,
відповідачі (іпотекодавці) передали в
заставу позивачу (іпотекодержателю)
нерухоме майно, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 65,3 кв.м, що
належить їм на підставі свідоцтва про
право приватної власності на квартиру.
У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4
зобов'язань за кредитним договором, у
відповідності до положень іпотечного
договору, у позивача виникло право
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

На підставі наведеного, позивач просив
суд в рахунок погашення заборгованості
за кредитними договороми від 21.09.2005
року № KF36162 звернути стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу
предмету іпотеки ПАТ «Фольксбанк» від
свого імені будь-якій особі покупцю
згідно договору купівлі-продажу за
ціною визначеною експертом оцінювачем,
а кошти одержавні від продажу
скерувати на погашення заборгованості
відповідачів в сумі 249818,87 доларів США,
виселити відповідачів та інших осіб із
спірної квартири та стягнути з
відповідачів судовий збір.

В подальшому позивач ПАТ «ВіЕс Банк»
позовні вимоги уточнив, просив
залишити позовні вимоги в частині
звернення стягнення н предмет застави
без розгляду і ухвалити рішення про
виселення відповідачів із спірної
квартири та стягнути судовий збір.
Відповідно до ухвали суду від 23 грудня
2014 року, клопотання задоволено. Більш
повно підстави такого рішення
викладені в ухвалі суду.

Представник позивача в судовому
засіданні уточнені позовні вимоги
підтримала, пояснення дала аналогічні
викладеним в позовній заяві та
додатково повідомила , що питання
заборгованості ОСОБА_4 було предметом
розгляду в іншому судовому процесі, де
за результатами розгляду з ОСОБА_4 на
користь "Фольксбанку" стягнуто
заборгованість за вказаними
кредитними договорами. Рішення
набрало законної сили і перебуває на
стадії виконання відповідно до
Закону України "Про виконавче
провадженя" При цьому представник
позивача вважає, що за таких обставин
не відбувається подвійне стягнення
заборгованості, оскільки позивач не
позбавлений права звернутися до суду
про виселення відповідачів , у звязку
із нотаріальним написом про звернення
стягнення на предмет застви. Просить
задоволити позов.

Представник відповідача ОСОБА_1, що діє
на підставі доручення, в судовому
засіданні проти позову заперечив,
покликаючись на свої письмові
заперечення, відповідно до яких, 07.06.2014
року набрав законної сили Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», яким заборонено звернення
стягнення на нерухоме майно, якщо таке
майно використовується, як постійне
проживання майнового поручителя,
загальна площа такого житла не
перевищує 140 кв. м. , а також якщо таке
майно виступає, як забезпечення
зобов»язаннь громадянина України за
споживчими кредитами, наданими йому
кредитними установами в іноземній
валюті.

Як зауважує представник відповідача,
станом на 23.12.2014 року даний закон набрав
законної сили і є всі підставі його
застосування, оскільки кредит ОСОБА_4
відповідно до договорів від 21.09.2005 року
№ KF36162 та № KF51775 від 27.08.2008 року видано в
іноземній валюті - доларах США, і саме в
забезпечення виконання вказаних
кредитних договір передано в іпотеку
нерухоме майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1. Загальна площа даної квартири
становить 65,3 кв. м , що не перевищує
встановленого законом обмеження та
квартира є основним місцем проживання
ОСОБА_1, що підтверджується довідкою з
місця проживання про склад сім»ї та
прописку № 6273 від 20.12.2014 року виданою
ЛКП «Південне», а іншого майна в
власності ОСОБА_1 немає. Просить
відмовити в задоволенні уточнених
позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача ,
з'ясувавши дійсні обставини справи,
дослідивши докази у їх сукупності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
уточнених позовних вимог слід
відмовити за безпідставністю таких.

Судом встановлено, що 21.09.2005 року між
ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір № KF36162, за
умовами якого позивачем було надано
ОСОБА_4 кредит в розмірі 177500,00 доларів
США з кінцевим строком погашення не
пізніше 21.09.2015 року зі сплатою 12,5%
річних за користування коштами. ОСОБА_4
своїх договірних зобов'язань не
виконав, а саме заборгував банку кошти
на загальну суму 140589,19 доларів США.
(а.с.8-10)

27.08.2008 року між позивачем та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір № № KF51775 за
умовами якого позивачем було надано
ОСОБА_4 кредит в розмірі 111000,00 доларів
США з кінцевим строком погашення не
пізніше 21.09.2015 року зі сплатою 13,5%
річних за користування коштами. ОСОБА_4
своїх договірних зобов'язань не
виконав, а саме заборгував банку кошти
на загальну суму 109229,68 доларів США. (а.с.
36-39)

Позивачем умови укладених кредитних
договорів виконано та видано ОСОБА_4
кошти, що стверджується заявами на
видачу готівки № 1291_9 від 11.04.2006 року
(а.с.28) , № 1349,11 від 13.11.2006 року (а.с.29), №
258_33 від 24.10.2007 року (а.с.30), № 258_20 від
30.10.2007 року (а.с.31), №38-52 від 20.02.2008 року
(а.с.32).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за згаданими кредитними
договорами між позивачем та
відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, 23 вересня 2005 року укладено
договір іпотеки, що посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований в реєстрі за № 2107.
Згідно даного договору, відповідачі
(іпотекодавці) передали в заставу
позивачу (іпотекодержателю) нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 65,3 кв.м, що належить їм
на підставі свідоцтва про право
приватної власності на квартиру
(а.с.54-61).

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4
зобов'язань за кредитними договороми, у
відповідності до положень договорів
кредиту та іпотечного договору, у
позивача виникло право як зварнення
стягнення заборгованості за
договорами кредиту з боржника ОСОБА_4,
так і звернення стягнення
заборгованості на предмет іпотеки
заявивши позов до відповілдачів
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Як стверджує в судовому засіданні
представник позивача, право стягнення
боргу з ОСОБА_4 її довіритель
використав в іншому судовому процесі, а
щодо вдіповідачів за договором іпотеки
то просить виселити таких із
займакного житла, оскільки стягнення
вже відбулося на підставі
нотаріального напису.

Представник позивача хоч і
зазначає, що станом на 07.03.2013 року
заборгованість відповідача ОСОБА_4
перед банком становить 249818,87 доларів
США однак, суд відхиляє такі
твердження, щодо відношення
відповідачів за іпотечним договором,
оскільки така заборгбованість
стягнута за рішенням суду де позивач
не залучив іпотекодавців.

Відповідно до ст.ст. 546, 575 ЦК
України , іпотекою є застава нерухомого
майна, яка, в свою чергу, є одним із
видів забезпечення виконання
зобов'язання. Так, у ст. 1 Закону України
«Про іпотеку» встановлено, що іпотека -
вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ст. 589 ЦК України , у разі
невиконання зобов'язання
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення на предмет застави. За
рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Також, ст. 33 Закону України «Про
іпотеку», передбачено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Таким чином, законодавець
забезпечуючи та гарнтуючи права
кредитора надав йому право вибору
задовольняти свої вимоги за основним
зобовязанням : шляхом стягнення
заборгованості, або шляхом звернення
стягнення на іпотеку.

Як уже встановлено судом, позивач
задовльнив свої вимоги, стягнувши за
рішенням суду всю заборгованість з
ОСОБА_4, і як стверджує преджставник
позивача , таке рішення перебуває на
стадії виконання.

Відтак, суд виходячи з вимог ст. 61 ЦПК
України, вважає недоцільним подальше
дослідження факту наявності
заборгованості за основним
зобовязанням, у звязку з цим, визнає
відсутність обовязку іпотекодавців,
оскільки в даному випадку, відбудеться
подвійне стягнення заборгованної суми
у способи, які хоч і не заборонені
законом, проте не можуть
застосовуватися окремо один від
одного.

Крім цього, суд бере до уваги, що 07.06.2014
року набрав чинності Закон України від
03.06.2014 року № 1304-VII «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», відповідно до ст. 1
якого протягом його дії: не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно зі ст. 4 Закону України від 2
жовтня 1992 року «Про заставу» та/або
предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що: таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що в позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку. Пункт 4 названого
вище закону визначає, що протягом дії
цього Закону інші Закони України з
питань майнового забезпечення
кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, беручи до уваги положення
Закону України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» та враховуючи, що в
спірній квартирі площею 65,3 кв.м.
проживає відповідач ОСОБА_1, що
підтверджується довідкою з місця
проживання про склад сім»ї та прописки
№ 6273 від 20.12.2014 року виданою ЛКП
«Південне», а іншого майна в власності
ОСОБА_1 немає, спірна квартира
перебуває в іпотеці для забезпечення
належного виконання умов споживчого
кредиту, такий надано в іноземній
валюті, то суд і з цих підстав
приходить до висновку про неможливість
звернення стягнення на спірну квартиру
під час дії мораторію на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення споживчих кредитів в
іноземній валюті. Відтак, враховуючи,
що виселення є похідним від звернення
стягнення на вказане вище житло, суд
приходить до висновку, що уточнені
представником позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Підстав, які б виключали можливість
застосування норм Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» до
правовідносин, що виникли між
позивачем та відповідачами, в судовому
засіданні не встановлено.

Навпаки , всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України , щодо надання доказів у
відповідності до ст.ст. 57-59 ЦПК України,
представником позивача не було
представлено суду жодних доводів чи
заперечень, які б виключали можливість
застосування цього Закону до спірних
правовідносин.

Суд враховуючи вищевикладене, а також
приписи ст. 16 ЦК України, згідно з якою,
суд може захистити цивільне право або
інтерес у спосіб, що встановлений
договором або законом, приходить до
висновку, що в даному випадку відсутні
підстави для захисту прав позивача
шляхом виселення відповідачів з
квартири у зв'язку з введенням
мораторію на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
споживчих кредитів в іноземній валюті,
а тому і дана обставина на даний час
унеможливлює задоволення позовних
вимог ПАТ «ВіЕс Банк».

За наведених обставин суд прийшов до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню та в такому слід відмовити.

З урахуванням рішення суду про відмову
в звдоволенні уточнених позовних
вимог та на підставі вимог ст. 88 ЦПК
України не підлягає задоволенню і
позов в частині стягнення судових
витрат.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 4,10,31,60, ст. ст. 208 - 210 ЦПК
України, -

В
И Р І Ш И В:

Відмовити позивачу в задоволенні
уточнених позовних вимог, щодо
виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із
квартири АДРЕСА_1 та стягнення судових
витрат, за безпідставністю таких.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської області
через суд , що ухвалив рішення.

Суддя
В . Кузь