АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/828/14
Справа № 2024/7957/13-ц
Категорія: договірна
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м.
Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області у складі :

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В.,
Карімової Л.В.,

при секретарі: Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
його представника ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 21 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа ТОВ юридична фірма «Баярд» про
стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

15 жовтня 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із зазначеним позовом, в якому
поставив питання про солідарне
стягнення з відповідачів на його
користь боргу, який виник за договором
позики, на загальну суму, еквівалентну
68 299 доларам США, пеню в розмірі 7 826 000
грн., а також - про відшкодування
понесених судових витрат в сумі 3219 грн.

В обґрунтування позову послався на те,
що 21.07.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 було укладено нотаріально
посвідчений договір позики, за яким
відповідачі отримали від позивача 65 000
доларів США, які зобов'язалися
повернути частинами з розстроченням в
строк до 21.07.2011 року та у порядку,
передбаченим відповідним графіком
виплат. Позивачі отримали обумовлену у
договорі суму, однак своїх обов'язків
повністю не виконали, внаслідок чого
заборгували позивачу 56250 доларів США
кредиту, процентів за користування
позикою на рівні облікової ставки НБУ
на суму 9 818 доларів США, трьох
відсотків річних від простроченої
суми, 2 231 долар США, внаслідок чого
також зобов'язані сплатити
передбачену договором пеню за 559 днів
прострочення по 14 000 доларів за кожен
день прострочення, на суму 7 826 000 грн.

Відповідачі визнали свій борг лише на
суму 41250 доларів США. В іншій частині
проти позову заперечили, оскільки
фактично отримали в борг меншу суму,
ніж це зазначено у договорі, а саме - 50
000 доларів США., частина боргу вже була
повернута. Вказали, що вони згідні на
звернення стягнення на іпотечне майно,
яким у достатній мірі забезпечено
виконання цього договору позики, а сам
цей договір був укладений під впливом
важких обставин, пов'язаних із тяжкою
хворобою батька ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 21 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 було задоволено
частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 58481
доларів США, що складає 467 438,63 грн.
Також було стягнуто солідарно з
відповідачів на користь позивача
судовий збір в сумі 179,74 грн.

У задоволенні позовних вимог про
стягнення процентів за користування
позикою на рівні облікової ставки НБУ в
розмірі 9818 доларів США, суми штрафу
(пені) в розмірі 7826000,00 грн. - було
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням
в частині відмови у задоволенні його
вимог, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить його в цій частині скасувати і
ухвалити нове рішення про повне
задоволення позову, посилаючись на
недоведеність та невідповідність ст.
1048 ЦК України висновків суду про
безвідсотковий характер договору
позики; порушення норм ст. 11 ЦПК України
і ст.ст. 3, 6, 204, 203, 215, 549, 551, 627 ЦК України у
висновках суду про недійсність умов
договору позики про стягнення
неустойки.

З огляду на те, що рішення
районного суду про стягнення основної
суми боргу в сумі 56 250 доларів США та
трьох процентів річних від
простроченої суми боргу у розмірі 2 231
доларів США, що дорівнює 58 481 долар США,
що згідно до офіційного курсу НБУ на
день ухвалення рішення (799.3 грн. за 100
доларів США) становить 467438,63 грн. - не
оскаржується, то в цій частині рішення
районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК
України апеляційним судом не
перевіряється.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників
судового засідання, що з'явились у
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, за умовами укладеного між
сторонами у нотаріальній формі
договору позики від 21.07.2010 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено
нотаріально посвідчений договір
позики, за яким відповідачі перед
підписанням договору отримали від
позивача 65 000 доларів США, які
зобов'язалися повернути частинами з
розстроченням в строк до 21.07.2011 року та
у порядку, передбаченим відповідним
графіком виплат. Позивачі отримали
обумовлену у договорі суму, однак своїх
обов'язків повністю не виконали,
внаслідок чого заборгували позивачу
56250 доларів США кредиту, процентів за
користування позикою на рівні
облікової ставки НБУ на суму 9 818
доларів США, трьох відсотків річних від
простроченої суми, 2 231 долар США. За
умовами договору відповідачі також
зобов'язані сплатити позивачу пеню за
559 днів прострочення по 14 000 доларів за
кожен день прострочення, на суму 7 826 000
грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині стягнення пені на 7 826 000 грн.
районний суд виходив з того, умови
договору про стягнення пені у
фіксованій сумі не відповідають
положенням ч.ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України про
те, що неустойка у вигляді пені чи
штрафу обчислюються лише у відсотках
від суми несвоєчасного виконаного
грошового зобов'язання, тому
відповідно до ст. 203, 215 ЦК України такі
умови договору є незаконними та
визнаються недійсними. Що стосується
процентів за користування позикою на
рівні облікової ставки НБУ на суму 9 818
доларів США, то оскільки такого
обов'язку умови укладеного між
сторонами договору позики не містять,
то відповідно до ст. 1048 ЦК україни
необхідно вважати цей договір
безпроцентним.

Однак, такі висновки районного суду про
безвідсотковий характер та
недійсність умов договору позики про
стягнення пені не відповідають нормам
ст. 11 ЦПК України і ст.ст. 3, 6, 204, 203, 215, 549,
551, 627 ЦК України, а також - положенням
ст. 10 ЦПК України, то з передбачених п.п.
1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав
рішення районного суду підлягає в цій
частині підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення.

За ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до обов'язкових до
виконання умов договору та вимог цього
Кодексу.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено
право позикодавця на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і
порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності
іншої домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Тому, оскільки наявний в матеріалах
справи укладений між сторонами договір
позики не містить положень про його
безпроцентний характер, а закон у цьому
випадку не забороняє нарахування
процентів, то відповідно до наведеної
норми матеріального права ОСОБА_2 має
право на отримання від відповідачів
процентів від отриманої суми позики на
рівні облікової ставки НБУ, які
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики, сума якої правильно
розрахована позивачем, на підставі
чого підлягає стягненню з відповідачів
у розмірі 9 818 доларів США, що за
офіційним курсом НБУ на день ухвалення
оскарженого рішення складає 9 818 х 7,998 =
78475,27 грн.

Стаття 204 ЦК України передбачає
презумпцію правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Частиною 1 ст. 627 ЦК України
також передбачено свободу договору, за
якою відповідно до статті 6 цього
Кодексу сторони є вільними в

укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору

з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Положення ст. 549 ЦК України про те, що
неустойка у вигляді пені чи штрафу
обчислюються у відсотках від суми
несвоєчасного виконаного грошового
зобов'язання не містить положення про
заборону їх обчислення у фіксованій
сумі. У чачтині 3 ст. 6 цього ж Кодексу
визначено правило про те, що сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд, якщо в цих
актах прямо не заборонено, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами,

Районний суд не взяв до уваги, що
стаття 215 ЦК України у частинах 2 і 3
містить положення про те, що недійсним
є правочин, якщо його недійсність
встановлена

законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Таким чином, положення укладеного між
сторонами договору позики про
стягнення пені у фіксованій сумі не є
нікчемними і могли по справі лише
оспорюватися. Однак відповідачами
таких вимог у районному суді не
заявлялося і тому відповідно до
передбаченого у ст. 11 ЦПК України
принципу диспозитивності у районного
суду не було правових підстав для
з'ясування законності цих умов
договору, які підлягали застосуванню
судом, виходячи із неспростовної по
справі презумпції їх законності.

При вирішенні питання про стягнення
передбаченої договором позики пені,
апеляційний суд у світлі визначеного у
ст. 8 Конституції України принципу
верховенства права, окрім наведених
норм права про обов'язковість
виконання зобов'язань зважає на те, що
відповідно до ст. 3 ЦК України в
результаті судового захисту
цивільного права та інтересу норми
цивільного законодавства повинні
застосовуватися справедливо,
добросовісно та розумно.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Виходячи з наведеного, при вирішенні
питання про розмір пені, який у даному
випадку підлягає стягненню на підставі
умов договору та ст. 559 ЦК України,
апеляційний суд зважає на те, що
заявлена у позові сума значно
перевищує розмір збитків, які позивач
поніс внаслідок неповернення боргу,
виконання якого повністю забезпечено
іпотечним договором від 21 липня 2010 року
(а.с. 52-54), і доходить висновку про
необхідність стягнення з відповідачів
на користь позивача пені в сумі 28 000
грн., в іншій частині ці вимоги є
недоведеними.

Всього таким чином підлягає
додатковому стягненню на користь
позивача з відповідачів у солідарному
порядку борг та пеня за договором
позики на суму 78475,27 + 28000 = 106475,27 грн.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України підлягає перерахунку
відшкодування понесених позивачем при
розгляді справи у районному та
апеляційному суді судових витрат, які
підлягають стягненню з кожного
відповідача у сумі: 3219,00+ 1720,50 = 4939,50/2 =
2469,75 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.п.
1,2, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319-323, 325, 327 ЦПК
України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 21 листопада 2013 року в
оскарженій частині та щодо
відшкодування судових витрат
скасувати, ухваливши в цій частині нове
рішення.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_2 за договором позики проценти за
користування позикою в розмірі 9 818
доларів США, що складає 78475,27 грн., а
також - пеню 28000 грн., а всього 106475,27 грн.

В рахунок відшкодування понесених
судових витрат стягнути з ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, з кожного по
2469,75грн..

Вказане рішення районного суду від 21
листопада 2013 року в іншій оскарженій
частині, що стосується відмови у
задоволенні позову про стягнення пені
у повному розмірі, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак на протязі 20 днів після набрання
законної сили може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: