Єдиний унікальний номер 243/2210/13-ц
РІШЕННЯ

І М Е
Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2013 року

Слов'янський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючої - судді
Ільяшевич
О.В.,

при секретарі

Писаренкові Є.М.,

Ляшко О.О.,

Савинової А.В.,

за участю

представника позивача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Слов'янська
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення
факту спільного проживання, визнання
житлового будинку об'єктом спільної
сумісної власності, визнання права
власності на 1/2 частку житлового
будинку, визнання права власності на ?
частку вселення, -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_6 із зазначеним
позовом. В обґрунтування своїх вимог
вказала, що вона із ОСОБА_6 перебувала у
фактичних шлюбних відносинах з 01 січня
1996 року по 28 квітня 2000 року, проживали
разом, мали спільний побут. Протягом
цього часу на їх спільні кошти був
придбаний будинок з господарськими та
побутовими спорудами., право власності
на який було зареєстроване за
відповідачем. Під час спільного
проживання в шлюбі вони здійснили
спільною працею істотні покращення в
будинку, а саме поклали новий
додатковий фундамент, обклали житловий
будинок обшальованою цеглою, зробили
новий дах, нове горище, нові фронтони,
встановили нові пластикові вікна, нові
вхідні двері, провели перепланування в
житловому будинку, встановили нові
перегородки між кімнатами, нові
міжкімнатні двері, зробили нову
електропроводку, провели водогін,
встановили нову ванну, унітаз, крани,
умивальник, облаштували нову систему
опалення, провели газопровід,
встановили новий газовий котел,
підбили гіпсокартоном стелі,
оштукатурили стіни, обклали плиткою
ванну кімнату, підлогу у коридорі, в
кухні, стіну у кухні, зробили відкоси,
оклеїли обоями стіни, зробили нову
підлогу, забетонувавши поли, зробивши
стяжку та поклавши лінолеум. Провели у
дворі новий водогін, встановили новий
паркан з цегляними колонами та
металопрофілем. Також під час шлюбу
позивач приватизував ділянку, на якій
розташований спірний будинок. 13 травня
2011 року шлюб був розірваний . Зазначає,
що вона із сином проживала у вказаному
спірному домоволодінні, однак
відповідач став виганяти її з будинку,
не допускав користуватись майном, яке
належить їй, забрав ключі від будинку.
Вважає, що її права власника порушені
такою поведінкою відповідача. У зв'язку
із вищенаведеним просить встановити
факт спільного проживання однією
сім'єю із відповідачем з 01 січня 1996
року по 26 квітня 2000 року, провести
розподіл будинку, розташованого
АДРЕСА_1, виділивши їй в натурі ? частку
спірного домоволодіння та визнавши за
нею право власності на вказану ? частку
будинку. Провести розподіл земельної
ділянки, розташованої АДРЕСА_1,
виділивши в натурі позивачці ? частку
земельної ділянки та визнавши за нею
право власності на вказану частку
земельної ділянки.. Зобов'язати
відповідача не чинити їй перешкоди у
користуванні її майном та вселити її у
будинок. При розірванні шлюбу позивач
сподівалася на те, що відповідач
добровільно проведе розділ майна,
однак він відмовився розділити майно у
добровільному порядку, внаслідок цього
вона змушена звернутися із вказаним
позовом.

Представником позивача залишені без
розгляду позовні вимоги в частині
поділу побутових речей, а
представником відповідача залишений
без розгляду зустрічний позов.

Представник позивача позов підтримав з
підстав наведених в позовній заяві.
Вказав, що та обставина, що сторони
проживали разом в період часу з 01 січня
1996 року по 28 квітня 2000 року
представником відповідача визнана. Та
обставина, що сторони придбали будинок
за спільні кошти також підтверджується
відомостями про доходи позивача, яка на
той період працювала, отримувала
заробітну плату, аліменти, а потім
кошти по утриманню дитини по втраті
годувальника. Наведена обставина також
підтверджується показаннями свідків.
Той факт, що сторони під час шлюбу
спільними коштами провели істотні
покращення в будинку стверджується
показаннями свідків. Також показав, що
та обставина, що відповідач не допускає
позивачку користуватись будинком, який
також належить його довірительці на
праві власності, змінив замки, забрав
ключі, визнається представником
відповідача, який у судовому засіданні
заявив, що не дозволить позивачці
проживати у спірному будинку. З
врахуванням встановлених у судовому
засіданні обставин, вважає, що позовні
вимоги слід задовольнити. Також просив
провести розподіл будинку по варіанту
першому експертизи, залишивши його
довірительці квартиру НОМЕР_1, яка
складається з кімнат 1-5,1-6,1-7, підсобні
приміщення залишити у спільному
користуванні, порядок використання
земельної ділянки у відповідності до
експертного висновку. На пропозицію
суду щодо вчинення процесуальних дій
по проведенні експертизи, наполягав на
розгляді справи на підставі наявних у
справі доказів та показань свідків.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнав та
пояснив наступне. Дійсно його
довіритель та позивач проживали до
шлюбу разом, однак у них не було
достатньо коштів для придбання
будинку, навпаки, під час їх проживання
вони жили на квартирі, яка належала
його довірителю, де не був зроблений
ремонт, до будівлі ставилися недбало, у
зв'язку з чим, неодноразово заливали
сусідів. Будинок АДРЕСА_1, його
довірителем був придбаний до шлюбу із
позивачкою, за кошти, які йому позичила
його мати. Відповідач коштів на купівлю
будинку не надавала. Будинок був
спочатку придбаний з господарською
метою, для побудови цеху по виробництву
посуду. Під час шлюбу із позивачем, за
вини останньої та її сестри у будинку
сталася пожежа, внаслідок чого будинок
підлягав відновленню. Крім того,
зазначив, що відповідач не отримувала
доходи, які б дозволяли їй як приймати
участь у придбанні будинку, так і
участь у здійсненні істотних покращень
будинку. Вважає, що позивачем не
представлено суду доказів того, що
позивач надавала кошти на придбання
спірного будинку та на його ремонт.
Наполягає на тому, що тягар утримання
будинку лежав на його матері ОСОБА_7.
Крім того, наполягав на тому, що
оскільки будинок придбаний до шлюбу, то
позивач не може претендувати на його
частку. Також вважає безпідставними
вимоги позивача щодо розділу земельної
ділянки. Зазначив, що позивач
добровільно виселилась з будинку,
ніхто її з будинку не виганяв. Вона при
виселенні вивезла фактично всі речі,
придбані під час шлюбу із його
довірителем, виїхала до матері на вул..
Шверника. Вважає, що на даний час, у
зв'язку з тим, що позивач добровільно
виселилась із спірного будинку,
підстав для її вселення немає, до того ж
вона не є власником спірного будинку.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
показала, що вона являється рідною
сестрою позивача. ОСОБА_5 почала
проживати із відповідачем з 1996 року,
одружилася з ним в 2000 році, до одруження
проживала з ним однією сім'єю. Може
ствердити, що позивач та відповідач
придбали будинок за спільні кошти,
оскільки вони неодноразово говорили
про такий свій намір. Крім того, її
сестра в той період часу отримувала
аліменти, пенсію, працювала
реалізатором на посудному ринку. Також
може ствердити, що позивач самостійно
робила ремонт будинку під час шлюбу,
оскільки відповідач постійно кудись
уходив з будинку, ним не цікавився.
Покращення в будинку робили сторони за
спільні кошти, коли після купівлі
будинку, назбирали на ремонт гроші.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
ствердила, що вона здійснювала
ремонтні роботи у будинку АДРЕСА_1, за
проханням ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні
показав, що знає сторони, оскільки до 2000
року проживав неподалік їх місця
проживання. Може ствердити, що вони
проживали до 2000 року спільно, однією
сім'єю, мали намір придбати будинок. Він
їм допомагав шукати будинок. Наскільки
йому відомо будинок був придбаний за
спільні кошти сторін. Також йому
відомо, що позивач в період часу з 1996
року по 2000 рік працювала у посудному
цеху.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
показав, що дійсно він вивозив речі з
вул.. Д.Донського на вул.. Шверника.
Наскільки пам'ятає, то це були меблі.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
показала, що вона являється матір'ю
відповідача. Може ствердити, що на
будинок сину вона позичила гроші,
оскільки син написав їй розписку. Також
зазначила, що син та позивач завжди
проживали небагато, їм постійно не
вистачало коштів. Вона змушена була
матеріально сину допомагати. щодо
коштів, які вона надавала сину, вона про
це робила записи. Вона завжди так
робить, навіть коли ходить до магазину
за покупками, то завжди робить записи. В
даний час вона на пенсії, до цього
працювала все життя у податковій. Також
може ствердити, що кошти на утримання
будинку надавала вона.

Суд, дослідивши матеріали справи,
всебічно та в повному обсязі
проаналізувавши всі обставини справи,
належність та допустимість доказів,
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

У судовому засіданні достовірно
встановлено, що сторони проживали
однією сім'єю в період часу з 01 січня 1996
року по 28 квітня 2000 року. Вказані
обставини сторонами не оспорюються,
ними визнаються. Крім того, що
зазначені обставини сторонами
визнаються, вони підтверджуються
показаннями свідків, даними форми про
реєстрацію осіб(а.с.13), актами
обстеження від 25 лютого 2013 року(а.с.14,15),
їх визнання відповідачем не суперечить
закону та не порушує права, свободи і
інтереси інших осіб, тому підстав для
відмови у прийнятті визнання
відповідачем позову суд не вбачає. В
зв'язку з цим, судом у відповідності із
ст. 61 ЦПК України, визнані вказані
обставини такими, що не підлягають
доказуванню.

Як достовірно встановлено у судовому
засіданні 25 жовтня 1999 року ОСОБА_6
придбав будинок АДРЕСА_1 та
зареєструвала своє право власності у
відповідності до чинного
законодавства. Наведена обставина
стверджується договором
купівлі-продажу будинку та витягом з
реєстру прав нерухомого майна (а.с.48, 54).

Згідно із витягом з реєстру актів
цивільного стану від 25 вересня 2012 року,
сторони зареєстрували шлюб 29 квітня 2000
року.

У відповідності до висновків
судово-будівельної технічної
експертизи № 1133/13 від 13 жовтня 2013 року,
вартість земельної ділянки, площею 561
кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
становить 20 160 грн. Вартість ? частки
земельної ділянки, площею 280,5 кв.м.
становить 10080 грн. 00 коп.. Ринкова
вартість домоволодіння, розташованого
АДРЕСА_1, становить 172 450 грн. 00 коп..
Вартість ? частки вказаного
домоволодіння становить 86225 грн. 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до Прикінцевих та
Перехідних Положень ЦК України в ред..
2004 року, що за загальним правилом дії
законів та інших нормативно-правових
актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції
України ( 254к/96-ВР ), застосовуються
положення законодавства, яке діяло на
час виникнення правовідносин.

Дійсно ст.112 ЦК УРСР в редакції 1963 року
(що діяв на час придбання спірного
майна) передбачено, що майно може
належати на праві спільної власності
двом або кільком колгоспам чи іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або державі і одному чи
кільком колгоспам або іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або двом чи кільком
громадянам. Розрізняється спільна
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про
власність» (що діяв на час придбання
спірного майна) майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Згідно пункту 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22 грудня 1995 року № 20 розглядаючи
позови, пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
Закону «Про власність», ст.22 Кодексу
про шлюб та сім'ю України; майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п.1
ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про
власність»). Частка учасника спільної
сумісної власності визначається при
поділі майна, виділі частки з спільного
майна, зверненні стягнення на майно
учасника спільної власності за його
боргами, відкритті після нього
спадщини. При відсутності доказів про
те, що участь когось з учасників
спільної сумісної власності у надбанні
майна була більшою або меншою - частки
визначаються рівними. В інших випадках
спільна власність громадян є
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено і учасники
спільної власності при надбанні майна
не виходили з рівності їх часток,
розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
власності.

Таким чином (з урахуванням підстав
даного позову - посилання на ст.17 ЗУ
«Про власність»), для визнання за
особою, яка проживала з іншою особою
без укладення шлюбу, права власності на
частку у спірному майні, набутому до 1
січня 2004 року, вона має надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

На підставу своїх доводів в тій їх
частині, що позивач придбав спірний
будинок разом із відповідачем на
спільні кошти, представник позивача
зазначає, що його довірителька
працювала, отримувала аліменти, пенсію
по втраті годувальника. На
підтвердження вказаних обставин, суду
надані довідка № 23282/06 від 02 грудня 2013
року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 з 01
березня 2007 року перебувала на обліку та
отримувала пенсію по втраті
годувальника, та роздруківку про
отримані кошти, з якої вбачається, що
кошти позивач отримувала з березня 2007
року, довідку про отримання аліментів,
з якої вбачається, що позивач в 1996 році
отримала 94 грн., в 1997 році - 143 грн. 41 коп.,
в 1998 році - 71 грн. 18 коп.., копію
розрахункової книжки збербанку від 24
лютого 2009 року, довідку про реєстрацію
позивача, як фізичної особи
-підприємця.

Аналізуючи наведені докази у
сукупності з іншими доказами по справі,
з врахуванням того, що у відповідності
до договору купівлі-продажу будинку,
ціна будинку становила 6000 грн., суд не
може прийняти вказані документи, як
такі, що підтверджують придбання
спірного будинку за спільні кошти
сторін, оскільки як вбачається із
вказаних документів пенсію позивач
отримувала вже під час шлюбу,
реєстрація позивача, як підприємця,
відбулася в 2006 році, розрахункова
книжка також заведена після реєстрації
шлюбу, а розмір аліментів, отриманих
позивачкою за період з 1996 по 1997 рік є
незначним. Суд відхиляє показання
свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 в тій їх
частині, що позивач в період часу з 1996
року по 2000 рік працювала та отримувала
дохід, оскільки із показань вказаних
свідків не вбачається, який дохід
позивач отримувала, крім того, вказані
свідки не зазначають конкретні суми
доходу позивача на той період часу, та
якими письмовими доказами вони
підтверджуються, до того ж на думку
суду, розмір отримуваних коштів, у разі
коли позивач працювала, крім показань
свідків, повинен бути документально
підтверджений, однак суду таких
доказів не надано.

З огляду на викладене, позивачем по
справі не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що спірне майно придбано
внаслідок спільної праці сторін.

Суд також не приймає доводи позивача в
тій їх частині, що під час спільного
проживання у будинку за спільні кошти
відбулись істотні поліпшення,
внаслідок чого позивач має право на
частку у житловому будинку.

У відповідності до ст. 62 СК України,
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого
з подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Якщо один із подружжя своєю
працею і (або) коштами брав участь в
утриманні майна, належного другому з
подружжя, в управлінні цим майном чи
догляді за ним, то дохід (приплід,
дивіденди), одержаний від цього майна,
у разі спору за рішенням суду може бути
визнаний об'єктом права спільної
сумісної власності

подружжя.

Однак суду не представлено допустимих
доказів того, скільки коштів
позивачкою було використано на
ремонтні роботи АДРЕСА_1, яка вартість
ремонту вказаного будинку, чи є
поліпшення істотними та який відсоток
від вартості будинку вони складають, чи
дійсно позивач своєю працею чи коштами
приймав участь в утриманні майна. Суд
зазначає, що на пропозицію суду в
порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо
сприяння його права на можливість
проведення відповідних процесуальних
дій щодо отримання доказів по справі,
представник позивача наполягав на
вирішенні справи за наявних у ній
доказів, зокрема на показаннях свідків
та наданих письмових доказах.
Аналізуючи показання свідків ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 в тій їх частині, що позивач
здійснювала ремонт спірного будинку,
здійснила істотні поліпшення в
будинку, суд вважає, що такі показання
самі по собі не можуть бути прийняті
судом, як і показання свідка ОСОБА_7, яка
в судовому засіданні ствердила, що
дійсно ремонт будинку відбувався за її
кошти, оскільки наведені показання
свідків, які не є фахівцями у
будівництві, не точними, а тому не
можуть бути покладені в основу
доказування самі по собі. Суд також не
може прийняти до уваги надані суду
сберкнижки позивача та свідка ОСОБА_7,
оскільки із вказаних книжок видно, рух
коштів, однак з них не вбачається куди
саме кошти були направлені. Суд не
приймає до уваги довідку про
реєстрацію позивача, як
особу-підприємця, оскільки наведена
довідка свідчить лише про реєстрацію
фізичної особи - підприємця, однак з неї
не вбачається розмір доходу,
отримуваного позивачем від
підприємницької діяльності, до того ж
сама по собі реєстрація позивача як
підприємця не може слугувати доказом
здійснення істотних поліпшень у
будинку.

З урахуванням наведеного позов в
частині визнання спірного нерухомого
майна спільною власністю, визнання
права власності на 1/2 частину даного
майна за позивачем і виділ цієї частини
- задоволенню не підлягає. Оскільки в
задоволенні зазначених вимог позивачу
відмовлено, то і у задоволенні позову
про встановлення факту проживання
позивача і відповідача однією сім'єю
без реєстрації шлюбу також слід
відмовити, оскільки даний факт не тягне
для позивача ніяких правових
наслідків.

У відповідності до відомостей
Держземагенства № 02-17/139 від 04 лютого 2014
року, за позивачем зареєстровано право
власності на земельну ділянку при
будинку, розташовану АДРЕСА_1(державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯД № 144221 від 06 лютого 2008
року).

З урахуванням даних Держземагенства,
суд приходить до висновку, що
відповідач у відповідності до ст.. 377 ЦК
України, скористався правом
приватизації земельної ділянки, яка
знаходиться при будинку, що належить
йому на праві власності. Вимоги
позивача про визнання права власності
на частку земельної ділянки та її
розподіл є похідними, а тому на думку
суду не підлягають задоволенню. До того
ж, суд зазначає, що на підставі
положень ст.. 61 СК України, в редакції
яка діяла на час приватизації
земельної ділянки, спірна земельна
ділянка не є майном, набутим подружжям
за час шлюбу, і не підлягає поділу між
ними, оскільки відповідач безоплатно
отримав її в приватну власність у 2008
році, використавши своє право
громадянина на приватизацію.

Вирішуючи позов в частині вселення
позивача у спірний будинок, в межах
позовних вимог, суд виходив з
наступного.

Так підставами вселення, позивач
вказує порушення її права як власника
користуватись спірним домоволодінням.
Оскільки в судовому засіданні
достовірно встановлено, що позивач не
має право власності на частку у
спірному домоволодінні, отже її право
власності на частку у спірному майні не
порушено, а тому захисту шляхом
усунення перешкод у користуванні
майном та вселення не підлягає.

Інших підстав для вселення позивачем
не заявлено.

На підставі наведеного,
керуючись ст. 319, 391, Прикінцевими та
Перехідними Положеннями ЦК України в
ред 2004 року, ЗУ «Про власність», КпШС
України, СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
встановлення факту спільного
проживання, визнання права власності
на 1/2 частку житлового будинку,
усунення перешкод у користуванні
майном та вселення - відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до Донецького
апеляційного суду через Слов'янський
міськрайонний суд протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено у нарадчій
кімнаті в єдиному екземплярі.

Повний тексті рішення суду
виготовлений 07 лютого 2014 року.

Головуюча - суддя:
О.В.Ільяшевич