МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ
СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа
№521/5008/13ц
Пр. № 2/521/1931/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Одеса

Малиновський районний суд
міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі - Бондаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Одеської міської ради, ОСОБА_3 про
встановлення факту належності
квартири, визнання свідоцтва про права
власності на квартиру недійсним,
визнання права власності на спадкове
майно в порядку спадкування за законом.

встановив:

У квітні 2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
уточненим та доповненим в подальшому
позовом до Одеської міської ради
(далі-ОМР), ОСОБА_3, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачем
батько ОСОБА_4, після смерті якого
відкрилася спадщина на спадкове майно,
а саме на квартиру АДРЕСА_1 Як
спадкоємець першої черги за законом
позивач звернувся до Сьомої одеської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, але
свідоцтво про спадщину не отримав,
оскільки збираючи документи для
отримання спадщини, дізнався, що у 2006р.
на підставі заочного рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 02.03.2006р., він був знятий з
реєстраційного обліку зі спірної
квартири. Зазначав, що 21.12.2010р. без його
відома головою ЖБК «Іллічівський-9»,
відповідачу ОСОБА_3, була видана
довідка про сплату останнім в 1982р.
пайового внеску за кооперативну
квартиру АДРЕСА_1, на підставі якої
23.03.2011р. Одеською міською радою на ім'я
ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право
власності на житло, а саме на квартиру
АДРЕСА_1

Стверджував, що рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 28.11.2012р.
ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні
позовних вимог до нього, про усунення
перешкод у користуванні та володінні
власністю та зобов'язанні знятти з
реєстраційного обліку, та в порядку
повороту рішення було зобов'язано
Головне управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області зареєструвати його у спірній
квартирі. Крім того, вказаним рішенням
було встановлено, що згідно копій
довідок, які були надані сторонами по
справі, відсутня достовірна інформація
відносно того, ким саме було сплачено
пайовий внесок на спірну квартиру,
оскільки у наданих суду довідках,
існують розбіжності щодо дати, коли
саме було виплачено пайовий внесок.

Посилаючись на те, що виплата паю за
спірну квартиру проводилась їх з
відповідачем батьками, які на момент
введення будинку в експлуатацію були
там зареєстровані та проживали,
позивач просив суд визнати свідоцтво
про право власності серії НОМЕР_1 від
23.03.2011р. недійсним, встановити факт
належності спірної квартири його
батьку ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1,
та визнати за ним, ОСОБА_2 право
власності в порядку спадкування за
законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Представник позивача, діюча на
підставі ордеру серії ОД №00031 від
24.04.2013р. та угоди від 19.06.2012р. в судовому
засіданні підтримала уточнені позовні
вимоги, та просила суд їх задовольнити
у повному обсязі (а.с. 23-25).

Представник Одеської міської ради в
судове засідання не з'явилася, про дату,
час і місце слухання справи
повідомлялася в порядку ст.74 ЦПК
України, надала до суду заяву, якою
позовні вимоги не визнала, просила суд
відмовити в їх задоволенні та
розглядати справу без участі
представника ОМР (а.с. 80а).

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та просив
відмовити в їх задоволенні.

В обґрунтування своїх заперечень
зазначав, що спірна квартира була
надана в користування його матері
ОСОБА_7, яка була членом ЖБК
«Іллічівський-9». На той час вони з
батьком разом не проживали, з ними
проживали сестра матері та бабуся.

Через деякий час батько став проживати
разом з ними в спірній квартирі, а 1970 р.
народився позивач. Відповідач
зазначав, що коли він одружився, то з
дружиною став проживати у батьків в
спірній квартирі. У 1988р. позивач знявся
з реєстрації за спірною адресою. В 1989р.
його матері була виділена однокімнатна
квартира АДРЕСА_2, в який стали
проживати батьки з позивачем, а спірна
квартира була залишена його сім'ї. При
цьому мати передала йому право
власності на пайовий внесок, його було
включено в члени кооперативу ЖБК
«Іллічівський-9» та йому, як члену
кооперативу спірна квартира була
передана у користування. Згодом
батьки обміняли квартиру АДРЕСА_2 на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 Потім
він, як член кооперативу, самостійно
сплатив за спірну квартиру пайовий
внесок.

Відповідач, вказав, що після смерті
матері, квартира АДРЕСА_3 була
передана в порядку приватизації у
власність його батьку ОСОБА_4, який в
ній проживав та був зареєстрований, а
13.08.2002р. продав її. Після продажу своєї
квартири, батько зареєструвався та
став проживати в спірній квартирі, за
його згодою, як член його сім'ї.

ОСОБА_4 стверджував, що його брат та
батько вселилися в спірну квартиру і в
ній зареєструвалися за його згодою, як
члени його сім'ї. Тому ніякого
відношення до спірної квартири вони не
мали. Спірна квартира не належала на
праві власності ні його батьку ОСОБА_4,
ні позивачу, оскільки ніхто з них не був
членом кооперативу і пай за квартиру не
сплачували.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши доводи сторін,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з
наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються
Законом України «Про власність»,
вимоги якого після визнання його таким,
що втратив силу, були закріпленні в
ст.384 ЦК України та розділами 1 книги
третьої Цивільного кодексу України в
редакції 2003року, так як відповідно до
п.4 Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу, його положення
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності, а
також регулюються розділом третім
главою 84 книги шостої ЦК України. Тому
при ухваленні рішення суд застосовує
норми матеріального права, якими
регулюються правовідносини, які
виникли між сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
відповідач ОСОБА_3, 1959 року народження є
рідними братами.

Їх батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7, померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.74).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.75).

Судом встановлено, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Іллічівської районної ради народних
депутатів від 23.03.1967 р. №232 ОСОБА_7 було
видано ордер на квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою Малиновської
районної адміністрації від 13.08.2013р.
(а.с.55).

З довідок ЖБК «Іллічівський-9» №33 від
16.03.2012р. та від 13.10.2013р. вбачається, що
житловий будинок АДРЕСА_1, був введений
в експлуатацію в 1967р. на підставі акту
вводу в експлуатацію.

З моменту вводу будинку в експлуатацію
в квартирі АДРЕСА_1, були зареєстровані:
ОСОБА_7, 1935 року народження з 15.05.1967р. по
28.04.1989р.; ОСОБА_8, 1946 року народження з
15.05.1967р. по 23.12.1976р.; ОСОБА_4, 1933 року
народження, з 16.02.1973р. по 28.04.1989р., та з
08.09.2003 р. по день смерті 10.11.2010 р.; ОСОБА_3,
1959 року народження, з 08.07.1977р. по
теперішній час; ОСОБА_9,1913 року
народження, з 30.01.1987р. по 24.05.1979р.;
ОСОБА_2, 1970 року народження, з 30.01.1987р. по
23.11.1988р., з 14.12.1990р. по 30.04.1993р., та з
30.12.1998р. по 10.09.2008р.; ОСОБА_10,1963 року
народження, з 28.10.1988р. по 23.09.1989р. (а.с.80,
84).

Встановлено, що рішенням виконавчого
комітету Малиновської районної ради
народних депутатів №109 від 22.02.1989р. було
затверджено рішення зборів
уповноважених ЖБК «Іллічівський-9» від
05.02.1989р. в частині надання члену ЖСК
ОСОБА_7 однокімнатної квартири АДРЕСА_2,
пл. 19,2 кв.м. на сім'ю з двох осіб (вона та
чоловік) (а.с.86-87).

З довідки ЖБК «Іллічівський-9» від
13.10.2013р. вбачається, що після надання
квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4
28.04.1989р. знялися з реєстрації з квартири
АДРЕСА_1 (а.с.84).

Відповідно до паспорту ОСОБА_2,
останній з 30.01.1987р. по 23.11.1988р. був знят
з реєстрації з квартири АДРЕСА_1 і з
14.05.1993р. по 28.10.1998р. був зареєстрований в
квартирі АДРЕСА_3 (а.с.72).

Відповідно до п. 40 Примірного статуту
ЖБК якщо особа, яка вступає до
кооперативу у зв'язку з обміном,
перебуває з членом кооперативу у
близькій спорідненості, вона
звільняється від внесення пайового
внеску за умови передачі їй
паєнагромадження вибулим членом
кооперативу.

Отже, на підставі родинних відносин
ОСОБА_7 передала своєму сину,
відповідачу у справі, право власності
на пайовий внесок та саме з цих підстав
останній став членом кооперативу ЖБК
«Іллічівський-9».

Факт того, що ОСОБА_3 був членом ЖБК
«Іллічівський-9» підтверджується
довідками кооперативу від 13.10.2013р. (а.с.
83, 84).

Згідно довідки ЖБК «Іллічівський-9» №34
від 21.12.2010р., яка була видана ОСОБА_3
пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1, та
складається з двох жилих кімнат площею
17.1 м.кв. та 13.8 м.кв., загальною площею 46
м.кв., у тому числі жила складає 30.9 м.кв.,
сплачений в повному обсязі.

На підставі довідки ЖБК
«Іллічівський-9» №34 від 21.12.2010р. про
сплату відповідачем пайового внеску за
спірну квартиру, ОСОБА_3 було видане
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.).

Тобто ОСОБА_3 оформив своє право
власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом
отримання на своє ім'я свідоцтва про
право на квартиру.

31.03.2011р. право власності ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в
КП «МБТІ», що підтверджується штампом
МБТІ та витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 31.03.2011р.
(а.с.79).

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 володів
на праві власності квартирою АДРЕСА_1
по праву її викупу членом
житлово-будівельного (житлового)
кооперативу.

Статтею 15 Закону України «Про
власність» передбачалося, що член ЖБК,
який повністю вніс свій пайовий внесок
за квартиру, надану йому в
користування, набуває право власності
на квартиру і вправі розпоряджатись
нею на свій розсуд-продавати,
заповідати, обмінювати, в тому числі на
інше жиле приміщення у будинку
державного або громадського житлового
фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок
(частину будинку), що належить
громадянину на праві власності, і
вчиняти відносно неї інші угоди, що не
заборонені законом. Виходячи з цього
особа, якій відчужена членом ЖБК
квартира, має переважне право на вступ
до цього кооперативу.

На даний час Закон України «Про
власність» втратив чинність.

Відповідно до п.3 ст. 384 ЦК України -
будинок, споруджений або придбаний
житлово-будівельним (житловим)
кооперативом, є його власністю. Член
житлово-будівельного (житлового)
кооперативу має право володіння і
користування, а за згодою кооперативу -
і розпорядження квартирою, яку він
займає в будинку кооперативу, якщо він
не викупив її. У разі викупу квартири
член житлово-будівельного (житлового)
кооперативу стає її власником.

Отже, з моменту набрання Законом
України «Про власність» чинності,
ОСОБА_3 фактично став власником спірної
квартири, шляхом оформлення
правовстановлюючих документів.

Відповідно до п.3.9 Статуту член
житлово-будівельного кооперативу, що
повністю сплатив вартість квартири,
набуває право власності на неї (ст.15
Закону України «Про власність»).

Відповідно до діючого на той час
законодавства членом кооперативу ЖБК
«Іллічівський-9» був ОСОБА_3, і саме він,
як член кооперативу зобов'язаний був
сплачувати пай за квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки про склад сім'ї і
реєстрацію від 02.07.2005р. ОСОБА_3 постійно
був зареєстрований та проживає в
спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1,
та на нього відкритий особовий рахунок.

З матеріалів справи вбачається, що
батьку сторін, ОСОБА_4 на праві
власності на підставі свідоцтва про
право власності на житло від 17.11.1998р.
належала квартира АДРЕСА_3, яка була
передана йому у власність у порядку
приватизації розпорядженням
Управління житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів
(а.с.100).

13.08.2002р. ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу продав квартиру
АДРЕСА_3, ОСОБА_11 (а.с.98).

Після продажу квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_4
за згодою відповідача зареєструвався
та став проживати у спірній квартирі.

В даній квартирі також за згодою
відповідача був зареєстрований і
позивач (а.с. 73).

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в спірній квартири
були зареєстровані, як члени сім'ї
відповідача, але ОСОБА_4 проживав в ній
до смерті, а позивач в спірній квартирі
не проживав і не проживає.

Статтею 145 ЖК України передбачено, що
члени сім'ї, які проживають разом з
членом житлово-будівельного
кооперативу мають рівне з ним право
користування жилим приміщенням.

Тобто позивач ОСОБА_2 та їх з
відповідачем батько ОСОБА_4 мали
тільки право на користування спірною
квартирою.

При цьому в матеріалах справи відсутні
документи, а саме квитанції про сплату
позивачем чи його батьком паю за
зазначену вище квартиру.

Вказані факти спростовують твердження
позивача, що квартира АДРЕСА_1 належала
на праві власності померлому ОСОБА_4

Судом достовірно встановлено, що
ОСОБА_4 ніколи не був членом ЖБК
«Іллічівський-9», а тому пайовий внесок
за спірну квартиру не вносив.

Отже, суд прийшов до висновку, що
квартира АДРЕСА_1 не була власністю
ОСОБА_4, а тому на день його смерті
спадщина не відкривалася, оскільки у
померлого не було ні якого майна.

Посилання представника позивача на
незаконність дій кооперативу при
видачі довідки про сплату пайового
внеску не найшли свого підтвердження в
судовому засіданні, оскільки
відповідно до Закону України «Про
інформацію» кооператив зобов'язаний
надавати такі довідки не тільки за
зверненням правоохоронних органів і
суду, але і членам кооперативу, яким
залишається відповідач.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема
визнання права.

Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема з правочинів.

Позивачем не було надано жодного
доказу того, що померлий ОСОБА_4 є
власником спірної квартири.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є
дія, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Така дія повинна бути
правомірною, а її неправомірність є
підставою для визнання правочину
недійсним.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203
цього Кодексу, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК, іншим актам
цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину
є недодержання стороною (сторонами)
вимог щодо відповідності змісту
правочину ЦК та іншим актам цивільного
законодавства саме на момент вчинення
правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. №9 вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Виходячи з роз'яснень п.10 вказаної вище
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009р. №9 вказівка в ч.3
ст.215 ЦК України на те, що правочин може
бути визнаний судом недійсним не лише
за позовом однієї із сторін договору,
але і за позовом іншої заінтересованої
особи, стосується тих випадків, коли
заінтересована особа домагається
відновлення порушеного договором її
права, не вимагаючи повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а вимагаючи повернути сторони
договору до первісного стану.

Тобто, позов особи, яка не була
учасником правочину, про застосування
наслідків такого правочину з підстав
його нікчемності, або про визнання
недійсним оспорюваного правочину може
бути задоволений лише у тому разі, якщо
таким правочином порушено право цієї
особи - не учасника правочину, і воно
може бути відновлено шляхом повернення
сторін цього правочину до первісного
стану.

Оскільки позивач не довів та не
підтвердив жодним доказом, що квартира
АДРЕСА_1 ОСОБА_4, то позовні вимоги щодо
встановлення факту належності даної
квартири ОСОБА_4 не підлягають
задоволенню.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги позивача відносно
визнання свідоцтва про право власності
на спірну квартиру, видане на ім'я
відповідача, недійсним, задоволенню не
підлягають у зв'язку з безпідставністю.

Щодо вимог позивача про визнання за ним
права власності на спадкове майно - 1/2
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті його батька
ОСОБА_4, то підстав для задоволення
даних вимог немає, оскільки вказана
квартира належить на праві власності
ОСОБА_3

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленим цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Відмова від права
на звернення до суду за захистом є
недійсною.

З огляду на викладене, суд вважає, що
зібрані у справі докази, встановлені
судом фактичні обставини справи та
належна оцінка доказів вказують на
наявність підстав для відмови в
задоволенні позовних вимог, оскільки
вони безпідставні і не ґрунтуються на
законі.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує, у
тому числі питання щодо розподілу
між сторонами судових витрат.

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено судове
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Судовий збір складає 114,70 грн., який
повністю сплачений позивачем при
зверненні до суду. Оскільки позивачу
відмовлено у задоволенні позовних
вимог, то судовий збір не повертається.

Керуючись ст.ст. 15,16, 215, 216, п.3 ст. 384, ЦК
України, ст.15 Закону України «Про
власність», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 218
ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеського
міської ради, ОСОБА_3, про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане
на ім'я ОСОБА_3 серія НОМЕР_1 від
23.03.2011року, встановлення факту
належності квартири АДРЕСА_1 померлому
ОСОБА_4, визнання за ОСОБА_2 права
власності на спадкове майно - 1/2
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_4 -
залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя:
О.М. Сегеда

29.01.2014