У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів за договором позики
за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, на заочне
рішення Шполянського районного суду
Черкаської області від 13 травня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 9 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 1 травня 2008 року ОСОБА_4 згідно з
розпискою отримав у нього в борг 16 тис.
доларів США, що на час позики було
еквівалентно 80 800 грн. Всю
суму боргу відповідач зобов'язався
повернути до 1 серпня 2008 року.
Проте на вказаний в розписці час
відповідач кошти не повернув. Зазначав,
що перед тим, як отримати кошти,
відповідач його завірив, що має землю,
займається вирощуванням
сільськогосподарських культур і від їх
реалізації він буде повертати борг в
повному обсязі і в обумовлений час.
Однак виявилось, що ніякої землі
відповідач не має і заволодів його
коштами шахрайським шляхом. З цього
приводу він звернувся до прокуратури
Шполянського району Черкаської
області і за його заявою була порушена
кримінальна справа відносно
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Під
час проведення слідчих дій було
встановлено, що ОСОБА_4 дійсно взяв у
борг кошти у розмірі 16 тис. доларів США.
17 жовтня 2012 року дану кримінальну
справу було закрито на підставі п. 2 ст. 6
КК України з мотивів, що в ході судового
слідства було встановлено, що між
сторонами виник спір з приводу
виконання цивільно-правових
зобов'язань.

Ураховуючи наведене, позивач просив
стягнути з відповідача на його користь
позику у розмірі 127 888 грн.

Заочним рішенням Шполянського
районного суду Черкаської області від
13 травня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Черкаської області від 9 жовтня 2013 року,
позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено
ОСОБА_3 строк звернення до суду з
позовною заявою. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 позику в сумі 127 888 грн та
судовий збір в сумі 1 278 грн 88 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що між сторонами мав місце договір
позики, за яким позивач передав у
власність відповідачу грошові кошти,
що підтверджується копією розписки від
1 травня 2008 року, написаною власноруч
ОСОБА_4, згідно якої він зобов'язався
повернути ОСОБА_3 борг до 1 серпня 2008
року.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

При ухваленні рішення, суди виходили з
того, що 1 травня 2008 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 було укладено договір позики, за
умовами якого позивач передав
відповідачу у користування 16 тис.
доларів США на строк до 1 серпня 2008 року,
що підтверджено розпискою (а.с.9).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальником) грошові
кошти або речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст. 1047 цього Кодексу
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Вирішуючи спір, суди не звернули увагу
на те, що згідно з розпискою
позикодавцем за вказаним договором
позики виступала інша особа, а не
позивач. Так, з вказаної розписки
вбачається, що ОСОБА_4 взяв у борг
грошові кошти у розмірі 16 тис. доларів
США у ОСОБА_10 через ОСОБА_3. Тобто
грошові кошти позичались не у позивача,
ОСОБА_3, а у ОСОБА_10.

На вказані обставини посилався у своїй
апеляційній скарзі ОСОБА_4, проте
апеляційний суд вважав такі доводи
надуманими, оскільки постановою
Шполянського РВ ГУМВС України у
Черкаській області встановлено
сторони договору позики, якими є
ОСОБА_3, як позикодавець, а ОСОБА_4 -
позичальник.

Проте не можна погодитись з такими
висновками апеляційного суду, оскільки
суб'єктний склад сторін договору
встановлюється судом, а не слідчим
органом у відмовному матеріалі. Такі
висновки апеляційного суду
ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Так, зі змісту постанови Шполянського
РВ ГУМВС України у Черкаській області
від 17 жовтня 2012 року вбачається, що у
вересні 2007 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_3
16 тис. доларів США. Тобто, відсутні дані,
що позикодавцем є ОСОБА_3, а
позичальником ОСОБА_4, крім того, є
посилання на іншу особу. Зазначений
письмовий доказ суд не оцінив, а
автоматично на нього послався.

За таких обставин, суди не з'ясували
особу позикодавця, яка має право на
звернення до суду з вимогами про
повернення суми боргу за договором
позики та не залучили таку особу до
участі у розгляді справи, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Заочне рішення Шполянського районного
суду Черкаської області від
13 травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 9 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко