Справа № 0907/2-221/2011
Провадження № 2/344/15/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
неправомірними дій та недійсними
договорів купівлі-продажу та дарування
квартири, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив визнати неправомірними дії
ОСОБА_3, ОСОБА_4 по ігноруванню ухвали
Івано-Франківського міського суду від
23.02.2004р. при укладенні 16.08.2005р. з
ОСОБА_5 договору купівлі-продажу
квартири по АДРЕСА_1, а також дії ОСОБА_5
та ОСОБА_6 по приховуванню від
приватного нотаріуса ОСОБА_9 при
посвідченні нотаріусом 29.06.2009р.
договору дарування даної квартири
факту існування судового спору щодо
квартири, визнати недійсними договір
купівлі-продажу від 16.08.2005 та договір
дарування від 29.06.2009 зазначеної
квартири.

Позовні вимоги мотивував тим, що під
час розгляду цивільної справи за його
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
витребування майна з їх володіння
судом у порядку забезпечення позову у
цій справі 23.02.2004р. було накладено
заборону на відчуження квартири
АДРЕСА_1. Проте відповідачі вчинили
неправомірні дії, проігнорувавши
вказану ухвалу суду, та 16.08.2005р. уклали з
ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
вказаної квартири. Оскільки договір
купівлі-продажу укладено під час
існування накладеної судом заборони на
відчуження квартири, просить визнати
вказаний договір на підставі ч.3 ст.215 ЦК
України недійсним.

Крім того, в обґрунтування позовних
вимог згідно додаткової позовної заяви
від 05.03.2013р. позивач вказав, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 29.06.2009р. уклали договір
дарування ВМВ №835395 спірної квартири,
приховавши від приватного нотаріуса
ОСОБА_9 наявність судового спору щодо
вказаної квартири. Тому дії ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 по приховуванню факту існування
судового спору щодо цієї квартири
просить визнати неправомірними, а
вказаний договір дарування від 29.06.2009р.
- недійсним.

В судовому засіданні позивач вимоги
позову підтримав, а в подальшому після
надання пояснень в судовому засіданні
подав заяву за змістом якої просив спір
розглядати у його відсутності та
задовольнити його позовні вимоги по
основній та додатковій позовних заявах
повністю.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_2 позову не визнав, у поданому
суду письмовому запереченні на позов
та поясненнях, наданих під час розгляду
справи, вказав, що дійсно під час
розгляду цивільної справи за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
витребування майна з їх володіння
судом з метою забезпечення виконання
позовних вимог було накладено арешт та
заборонено відчужувати квартиру за
адресою АДРЕСА_1. Однак рішенням
Івано-Франківського міського суду від
28.12.2007р. спір про витребування майна
вирішено по суті. ОСОБА_1 не є стороною
договору купівлі-продажу від 16.08.2005р.
вказаної квартири, а вирішення
основного спору позивача щодо
відновлення його права на володіння
антикварним майном свідчить про
безпідставність його ж тверджень про
те, що він є зацікавленою особою щодо
договору купівлі-продажу квартири.
Просив у позові відмовити, а після
надання пояснень в наступні судові
засідання, будучи належним чином
повідомленим не з'явився.

Відповідач ОСОБА_6 позову не визнала,
суду пояснила, що на час укладення
договору дарування 29.06.2009р. жодних
заборон на відчуження вказаної та
судових спорів щодо права власності на
вказану квартиру не існувало, позивач
не є ні стороною, ні зацікавленою
особою і не вправі оспорювати вказаний
правочин, оскільки його укладенням
жодних прав ОСОБА_1 не порушено, крім
того, жодних правових підстав для
визнання вказаного правочину
недійсним позивачем не наведено. За
таких обставин позов є
необґрунтованим, в задоволенні
позовних вимог просила відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове
засідання не з'явились, хоча про час та
місце розгляду справи повідомлялись
неодноразово належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши письмові матеріали, судом
встановлені наступні фактичні
обставини справи та відповідні їм
правовідносини.

У 2004 році ОСОБА_1 звернувся до
Івано-Франківського міського суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
витребування з володіння останніх
належного йому майна, що на той час
знаходилося у квартирі АДРЕСА_1.

З метою забезпечення даного позову
ухвалою суду від 23.02.2004р. накладено
заборону на відчуження квартири
АДРЕСА_1. (т.1 а.с.14).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 28.12.2007р. вказаний спір про
витребування майна ОСОБА_1 з володіння
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішено по суті.
Рішення вступило у законну силу (т.1
а.с.243-244).

За заявою представника відповідача по
даній справі ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
20.01.2009р., що набрала законної сили
09.04.2009р., скасовано заборону щодо
проведення будь-яких дій, пов'язаних з
відчуженням квартири АДРЕСА_1,
накладену ухвалою від 23.02.2004р. (т.2 а.с.37).

В той же час, не зважаючи на наявність
судової заборони, 16.08.2005р. ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 купив квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується
відповідним договором купівлі-продажу
(т.1 а.с.16).

З приводу неправомірності дій тих чи
інших державних органів при відчуженні
вказаної квартири за позовами ОСОБА_1
винесено окремі судові рішення, що
вступили у законну силу. Так,
постановою Івано-Франківського
міського суду від 20.11.2006р. визнано дії
Івано-Франківського ОБТІ по видачі
витягу з реєстру права власності на
нерухоме майно на відчуження даної
квартири неправомірними (т.1 а.с.18), а
постановою суду від 21.02.2007р. визнано
неправомірними дії Першої
Івано-Франківської міської
нотаріальної контори щодо внесення
16.08.2005р. до Єдиного реєстру заборони на
відчуження об'єктів нерухомого майна
запису про відсутність заборони на
відчуження даної квартири та
зобов'язано нотаріальну контору внести
відомості до вказаного реєстру про
наявність такої заборони (а.с.19-21).

Крім того, Івано-Франківським міським
судом також розглядалася цивільна
справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
укладеного між відповідачами 16.08.2005р.
договору купівлі-продажу вказаної
квартири недійсним, а також визнання
дій ОСОБА_4 по приховуванню від ОСОБА_5
наявності судового спору по квартирі
АДРЕСА_1 неправомірними.

Під час розгляду вказаної справи
ухвалою суду від 20.10.2005р. заборонено
ОСОБА_5 вчиняти будь-які дії, спрямовані
на відчуження вказаної квартири
(т.2 а.с.39).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 28.12.2007р., що вступило у законну
силу, у задоволенні вказаного позову
ОСОБА_1 відмовлено. Судовим рішенням
установлено, що укладенням спірного
договору від 16.08.2005р. інтереси позивача
порушено не було, відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 його особисто в оману не ввели.
Той факт, що він на випадок задоволення
його позову про витребування майна мав
би можливість за рахунок цієї квартири
погашати заборгованість, не може бути
підставою для задоволення заявленої
вимоги. Тим більше, що своїм рішенням
від 28.12.2007р. суд тільки частково
задоволив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
витребування майна, йому присуджено
тільки те майно, котре було виявлено в
натурі і котре йому вже фактично
передано, грошової компенсації за інше
майно не стягнуто. Тобто накладену
заборону на відчуження спірної
квартири слід було зняти, виходячи з
результату вирішення вказаного вище
спору про витребування майна (т.1
а.с.240-241).

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України установлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, згідно ст.204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Як підставу для визнання договору
купівлі-продажу квартири позивачем
зазначено ч.3 ст.215 ЦК України.
Відповідно до змісту ч.3 ст.215 ЦК
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

В той же час судом установлено, що
позивач не є ані стороною даного
правочину (договору купівлі-продажу
квартири від 16.08.2005р.), ані
заінтересованою особою, так як жодних
підстав для задоволення вимоги про
витребування майна позивача в рахунок
вартості квартири немає, що
встановлено наведеним рішенням
Івано-Франківського міського суду від
28.12.2007р. та в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не
підлягає доказуванню під час розгляду
даної справи.

Таким чином, позивач не є суб'єктом, що
вправі оспорювати дійсність правочину
- договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 та, відповідно, оскаржувати
дії, пов'язані з укладенням даного
правочину.

Крім того, як вбачається зі змісту ч.3
ст.215 ЦК України, заперечення дійсності
правочину повинно ґрунтуватись на
підставах, установлених законом. Однак
позивачем ні у позовній заяві, ні під
час розгляду справи по суті не наведено
жодної установленої законом підстави
для визнання правочину договору
купівлі-продажу квартири від 16.08.2005р.
недійсним.

Норми ч.2 ст.55 Конституції України, ст.3,
ч.3 ст.10, ч.4 ст.61, п.п.1 і 3 ст.151, п.1 ч.1 ст.152,
п.2 ч.1 ст.208 ЦПК України, на які
посилається позивач, не установлюють
підстав для визнання правочину
недійсним.

Так, ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК
України передбачають право кожної
особи звертатися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних чи
оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Як встановлено судовим рішенням, що
набрало законної сили, укладенням
договору купівлі-продажу від 16.08.2005
права та інтереси позивача не порушено.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

В той же час, позивачем жодної
установленої законом підстави для
визнання правочину недійсним не
наведено, а доказів на підтвердження
такої підстави не надано.

Посилання позивача на ч.4 ст.61 ЦК
України як підставу для звільнення від
доказування, є необґрунтованим,
оскільки за ч.4 ст.61 ЦК України, вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Однак, ні вироку у кримінальній справі,
ні постанови суду у справі про
адміністративне правопорушення з
приводу укладення вказаного правочину,
як і жодних даних про існування таких
вироку чи постанови, позивачем суду не
надано, а при розгляді даної цивільної
справи не розглядаються
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду.

П.п.1 і 3 ст.151, п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України
передбачають можливість вжиття судом
заходів забезпечення позову, в тому
числі шляхом накладення арешту на
майно.

Однак можливість накладення судом
арешту на майно не є підставою для
задоволення позову, а є тільки заходом
забезпечення позову, що згідно ч.3 ст.152
ЦПК України має бути співрозмірним із
заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, вимоги позивача про
визнання на підставі ч.3 ст.215 ЦК України
недійсним правочину договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 16.08.2005 між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, а також про визнання
неправомірними дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4
при укладенні вказаного правочину є
безпідставними та не підлягають
задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про визнання
недійсним договору дарування вказаної
квартири, укладеного 29.06.2009 між ОСОБА_5
та ОСОБА_6 та визнання неправомірними
дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по приховуванню
факту існування судового спору при
укладенні вказаного договору
установлено наступне.

29.06.2009р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
вказаний договір посвідчено
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстровано у відповідному
реєстрі (т.1, а.с.225).

Як підставу для визнання вказаного
правочину недійсним, а дій ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 при укладенні даного договору
неправомірними позивачем зазначено
ч.3 ст.215 ЦК України, а також те, що ОСОБА_5
та ОСОБА_6 приховали від нотаріуса
наявність судового спору по цій
квартирі.

В той же час, як зазначалось раніше, ч.3
ст.215 ЦК України передбачає право
однієї з сторін правочину або іншої
заінтересованої особи оспорювати
дійсність правочину на підставах,
встановлених законом. ОСОБА_1 не є ні
стороною вказаного договору дарування
квартири від 29.06.2009, ні зацікавленою
особою, оскільки, як встановлено
рішенням Івано-Франківського міського
суду від 28.12.2007, підстав для задоволення
вимоги про витребування майна позивача
в рахунок вартості квартири немає.

Жодних доказів того, що вказаний
договір дарування укладено між ОСОБА_5
та ОСОБА_6 під час існування судового
спору щодо цієї квартири позивачем не
надано. У даній цивільній справі
(№0907/2-221/2011), оспорюються дійсність
правочинів купівлі-продажу та
дарування вказаної квартири, а також
правомірність дій осіб щодо укладення
вказаних правочинів, а не майнові права
щодо квартири АДРЕСА_1. З пояснень
відповідача ОСОБА_6 вбачається, що
судового спору щодо даної квартири не
існує. Вказане також підтверджується
наданими у судовому засіданні
поясненнями позивача ОСОБА_1 про
відсутність у нього будь-яких
претензій майнового характеру щодо
вказаної квартири.

Відповідно до інформаційної довідки з
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна, станом на
29.06.2009 - дату укладення договору
дарування квартири вказана квартира
під забороною відчуження не перебувала
(т.2 а.с.50-51).

Будь-яких інших підстав для визнання
вказаного договору дарування
недійсним чи неправомірності дій
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 при укладенні
вказаного договору позивачем не
наведено.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Відтак застосовуючи загальні засади
цивільного законодавства -
справедливість, добросовісність та
розумність, керуючись конституційним
принципом верховенства права, оцінивши
всебічно, повно та об'єктивно всі
наявні у справі докази окремо та у
сукупності, застосовуючи відповідні
норми матеріального права, утверджуючи
та забезпечуючи права людини і
основоположні свободи сторін,
враховуючи принцип неупередженості,
суд вважає невстановленим порушення
права позивача, у зв'язку з чим у
задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст.202-204, 215 ЦК України, ст.ст.3,
10, 11, 57-61, 208, 212-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала

Суддя:

О.В.Шамотайло

Копія вірно