АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/998/14
Справа: № 2-2251/2006
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного
Р.М.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 -
представника відповідачки ОСОБА_3 на
заочне рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 08 червня
2006 року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про встановлення частки в
загальній сумісній власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2006 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, у якому вказував на те, що з
30.09.1986 року з відповідачкою по справі
ОСОБА_3 вони перебували в
зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу з відповідачкою на
підставі відповідного договору
купівлі-продажу від 04.01.1997 року ними за
їхні спільні кошти була придбана
трикімнатна квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 54,8 кв.м., житловою
площею 38,7 кв.м., яка є їхньою спільною
сумісною власністю, при чому їх частки
у праві спільної власності на це житло
є рівними, тобто по 12 частині.

01 серпня 2000 року укладений між
сторонами шлюб було розірвано в
установленому законом порядку.

У 2001 році його колишня дружина
ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про
поділ майна та визначення порядку
користування спільною квартирою.

Рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 22.01.2001
року було визначено порядок
користування спільною квартирою,
згідно якого позивачу було виділено
житлову кімнату площею 16,3 кв.м., а на
користь позивачки ОСОБА_3 виділено дві
житлові кімнати площею 11,7 кв.м. та 10,7
кв.м.

Однак, при цьому частки
співвласників у спірній квартирі
визначені не були.

Зазначене рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 22.01.2001 року набрало
законної сили, проте в органах БТІ
зареєстровано не було.

У 2006 році позивач звернувся до БТІ
для державної реєстрації вказаного
рішення районного суду, але в цьому
йому було відмовлено з посиланням на
те, що за вимогами діючого
законодавства необхідно вирішити
питання про визначення часток
співвласників на виділені їм
приміщення в спірній квартирі.

Посилаючись на вказані обставини,
а також не заперечуючи проти порядку
користування спірною квартирою між її
співвласниками, встановленого
рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 22.01.2001 року, позивач
ОСОБА_4 просив суд визначити частки у
праві спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1, визначивши ці частки
в розмірі 12 частини за кожним із них,
тобто за самим позивачем та
відповідачкою ОСОБА_3

Заочним рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 08 червня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визначено частки співвласників
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у спільній сумісній
власності на квартиру АДРЕСА_1 в
розмірі 12 частки цієї квартири кожному
із них.

Ухвалою Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 20 грудня
2013 року заяву представника
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про
перегляд ухваленого судом по справі
заочного рішення залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі представника
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування зазначеного
вище заочного рішення районного суду
та ухвалення по справі нового рішення,
яким встановити розмір часток
співвласників трикімнатної квартири
АДРЕСА_1 в наступному розмірі: за
відповідачкою ОСОБА_3 - 59100 частини
(кімната, площею 11,8 кв.м. (позаяк у
рішенні Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 22.01.2001 року розмір
цієї кімнати помилково зазначено - 10,7
кв.м.) та кімната, площею 11,7 кв.м.), за
позивачем ОСОБА_4 - 49100 частини (кімната
площею 16,3 кв.м.).

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
та порушення судом норм матеріального
й процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що в 2000
році Комінтернівським районним судом
м. Харкова розглядалася справа за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ
майна.

В ході розгляду цієї справи між
сторонами спору було укладено мирову
угоду, згідно якої до ОСОБА_4 переходить
у власність автомобіль «Опель-Вектра»
та кімната, площею 16,3 кв.м. у квартирі
АДРЕСА_1, а до ОСОБА_3 переходить у
власність кімната, площею 11,7 кв.м. та
кімната, площею 10,7 кв.м. у цій же
квартирі, 2 телевізори,
відеомагнітофон, музичний центр,
телефон (оскільки на її утриманні та
вихованні залишалася малолітня
донька).

Зазначена мирова угода була прийнята
судом та затверджена рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 22.01.2001 року, яке набрало
законної сили, тобто частки сторін у
спірній квартирі не є рівними.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
оскаржуване заочне рішення, на вказані
обставини належної уваги не звернув, у
зв'язку з чим ухвалив незаконне
рішення, на підставі якого
відповідачка ОСОБА_3 може втратити свою
власність.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, судова колегія
не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 УК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, в тому
числі й шляхом звернення до суду.

Поняття та зміст права власності
визначені законодавцем у ст.ст. 316, 317 ЦК
України.

Відповідно до коментованих статей
Цивільного кодексу правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у
власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно.

Відповідно до ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного із них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Як встановлено по справі, позивач
ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_3 з 30.09.1986
року перебували в зареєстрованому
шлюбі.

У період цього шлюбу на підставі
договору купівлі продажу рег. № Н2-3 від
04 січня 1997 року на ім'я позивача ОСОБА_4
була придбана трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 54,8 кв.м.,
житловою площею 38,7 кв.м., яка в
подальшому була зареєстрована в
Харьківському міськБТІ на праві
особистої власності за позивачем (а.с.
5-6).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, що діяв на той час, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

При цьому системний аналіз зазначеної
правової норми з урахуванням положень
ст. 28 КпШС України дає можливість для
висновку про те, що при визначенні
розміру часток подружжя у спільному
сумісному майні, нажитому у шлюбі, ці
частки є рівними.

Таке ж правило щодо начала рівності
часток співвласників майна, що є у
їхній спільній сумісній власності,
закріплено й у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи
оскаржуване рішення, обґрунтовано
задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_4
вимоги та визначив частки сторін спору
(колишнього подружжя) у спільному
нерухомому майні, а саме квартирі
АДРЕСА_1, яка належала останнім на праві
спільної сумісної власності, в розмірі
12 частини кожному.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги представника відповідачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про незаконність
ухваленого судом першої інстанції по
справі рішення з посиланням на рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 22.01.2001 року, то ці доводи
апелянта судова колегія оцінює
критично та відхиляє, оскільки
зазначеним судовим рішенням, яким
фактично було встановлено порядок
користування спільною квартирою
АДРЕСА_1 між її співвласниками
(колишнім подружжям), їхнє право
спільної сумісної власності на цю
квартиру не припинялось, розмір часток
співвласників у спільному житлі не
визначався, й ця квартира, як об'єкт
нерухомості, що розташований у
багатоквартирному будинку, в натурі
між ними реально поділена не була.

Крім того, судова колегія звертає увагу
й на те, що зазначене рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 22.01.2001 року, як
правовстановлюючий документ на житло,
в органах БТІ не реєструвалося й до
примусового виконання в установлені
Законом України «Про виконавче
провадження» строки не пред'являлось.

Таким чином, рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 22.01.2001
року про затвердження мирової угоди,
яким фактично визначено порядок
користування спільною квартирою між її
співвласниками та виділено у володіння
останніх конкретні житлові кімнати, на
правильність оскаржуваного рішення не
впливає та не позбавляє відповідачку
ОСОБА_3 права звернутися до суду з
окремим позовом про поділ у натурі
нерухомого майна (спірної квартири),
яке на теперішній час перебуває у
спільній частковій власності сторін,
та з урахуванням вищезазначеного
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 22.01.2001 року ставити
питання про перерозподіл часток
співвласників у праві спільної
часткової власності на спірну квартиру
АДРЕСА_1.

Інші доводи апеляційної скарги
представника відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 є несуттєвими, рішення суду,
прийняте по суті розглянутого
цивільно-правового спору не
спростовують, і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
представника відповідачки ОСОБА_3 -
відхилити.

Заочне рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 08 червня
2006 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: