АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Шкоріної О.І.,

суддів: Стрижеуса
А.М., Антоненко Н.О.

при секретарі:
Лужецькій І.С.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Рибчановської
Ярослави Анатоліївни, яка діє на
підставі довіреності в інтересах
Приватного підприємства «Нат Вест
Файненс Консалтінг Україна» на
рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 1 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до Приватного
підприємства «НатВест Файненс
Консалтінг Україна» про зміну
формулювання підстави звільнення та
стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до Приватного
підприємства «Нат Вест Файненс
Консалтінг Україна» про зміну
формулювання підстави звільнення та
стягнення коштів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
08.02.2012 уклала з Приватним підприємством
«Нат Вест Файненс Консалтінг Україна»
усний трудовий договір. На підставі
наказу №23/К від 08.02.2012 її було
призначено на посаду
секретаря-діловода підприємства з
окладом згідно штатного розпису.
Відповідач систематично порушував
строки виплати заробітної плати. 23.07.2012
вона надіслала на адресу відповідача
заяву з проханням звільнити її з
займаної посади з 1.08.2012 за власним
бажанням у зв'язку з невиконанням
відповідачем законодавства про працю,
яку відповідач отримав 30.07.2012.

1.08.2012 вона надіслала директору
підприємства цінного листа з проханням
видати їй копію наказу про звільнення,
належним чином оформлену трудову
книжку і провести з нею розрахунок.
Крім того, просила надати довідку про
роботу із зазначенням спеціальності,
кваліфікації, посади, часу роботи і
розміру заробітної плати. Цінний лист
відповідач отримав 9.08.2012.

21.08.2012 на адресу позивача надійшла
копія наказу про звільнення за власним
бажанням, а також трудова книжка з
аналогічним записом.

Оскільки відповідач видав наказ та
здійснив запис про звільнення всупереч
вимог чинного законодавства, а саме не
зазначив ч.3 ст.38 КЗпП України, вона
змушена була звернутися до суду та
просила змінити формулювання підстави
звільнення, зобов'язати відповідача
внести відповідні зміни до наказу. Крім
того, просила стягнути з відповідача
належні їй до виплати суми, а саме суму
заборгованості по заробітній платі,
оплату листка непрацездатності,
грошову компенсацію за невикористані
дні щорічної відпустки, вихідну
допомогу при звільненні у розмірі
тримісячного середнього заробітку,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку, середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного
суду м.Києва від 1 листопада 2013 року
задоволені частково позовні вимоги
ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Нат
Вест Файненс Консалтінг Україна» про
зміну формулювання підстави
звільнення та стягнення коштів.

Змінено формулювання підстави
звільнення ОСОБА_4 згідно наказу №17/1-к
від 1 серпня 2012 року з Приватного
підприємства «Нат Вест Файненс
Консалтінг Україна» з ст. 38 КЗпП
України на ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Зобов'язано Приватне підприємство «Нат
Вест Файненс Консалтінг Україна»
внести відповідний запис до трудової
книжки ОСОБА_4

Стягнуто з Приватного підприємства
«Нат Вест Файненс Консалтінг Україна»
на користь ОСОБА_4 заборгованість по
заробітній платі в сумі 8158 грн. 73 коп.,
вихідну допомогу в розмірі 8244 грн. 15
коп., компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 1081 грн. 20 коп.,
середній заробіток за час затримки
заробітної плати 37 301 грн. 40 коп. та
моральну шкоду в сумі 500 грн., а всього 55
288 грн. 40 коп.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
Рибчановська Я.А., яка діє на підставі
довіреності в інтересах Приватного
підприємства «Нат Вест Файненс
Консалтінг Україна» подала апеляційну
скаргу, в якій просила рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог в
частині компенсації 3155, 72 грн., в іншій
частині позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі посилалась на те,
що рішення є необґрунтованим, винесене
з порушенням норм процесуального та
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи через
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи.

В судові засідання представник ПП «Нат
Вест Файненс Консалтінг Україна» не
з»явився двічі, про день та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштового
відправлення (а.с.216, 233), причини своєї
неявки суду не повідомив у зв'язку з чим
колегія вважає можливим розглянути
справу у його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1 проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував і просив рішення як
законне і обґрунтоване залишити без
змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених у суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 8
лютого 2012 року ОСОБА_4 прийнята на
посаду секретаря-діловода в ПП «Нат
Вест Файненс Консалтінг Україна» на
підставі наказу № 23-К від 8 лютого 2012
року про прийняття на роботу з окладом
згідно штатного розпису (а.с.35).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_4 від 17
жовтня 2012 року за період з 1 лютого 2012
року по 31 липня 2012 року, заробітна плата
за травень, червень 2012 року заробітна
плата позивачеві виплачена не була..
(а.с.45).

ОСОБА_4 23 липня 2012 року направила
Директору ПП заяву про звільнення її з
займаної посади з 1 серпня 2012 року за
власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38
КЗпП України у зв'язку з невиконанням
ПП законодавства про працю, а саме
систематичного порушення строків
виплати заробітної плати, визначені
ст.24 Закону України «Про оплату праці»
(а.с.37).

Наказом № 17/1-К від 1 серпня 2012 року
ОСОБА_4 звільнено за власним бажанням,
ст.38 КЗпП України ( припинено трудовий
договір).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в
частині зміни формулювання підстав
звільнення з ст.38 КЗпП України на ч.3
ст.38 та зобов'язання відповідача внести
відповідний запис в трудову книжку, суд
першої інстанції виходив із
доведеності факту порушення
відповідачем законодавства про працю,
зокрема такого порушення як затримка
виплат заробітної плати.

Згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України працівник
має право у визначений ним строк
розірвати трудовий договір за власним
бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст.115 КЗпП України
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів, та не пізніше семи днів після
закінчення періоду, за який
здійснюється виплата.

Судом достовірно встановлено, що
відповідач за травень, червень та
першу половину липня 2012 року заробітну
плату позивачеві не виплачував.

Таким чином, відповідач допустив
порушення законодавства про працю,
наслідком чого і стала подача
позивачем ОСОБА_4 заяви про звільнення
з власної ініціативи.

Згідно із ст.235 КЗпП України у разі
визнання формулювання причин
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини звільнення
ОСОБА_4, встановивши, що відповідачем
допущено порушення трудового
законодавства, що спонукало позивача
подати заяву про звільнення з власної
ініціативи у зв'язку з невиконанням
роботодавцем законодавства про працю,
вірного дійшов висновку про
обґрунтованість вимог позивача про
зміну формулювання причин звільнення
останньої.

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що порушення роботодавцем
законодавства про працю мало разовий
характер і не потягло за собою
істотного порушення трудових прав
позивача, не можуть бути прийняті в
якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення з огляду на
правову позицію висловлену Верховним
Судом України в Постанові від 31 жовтня
2012 року , а саме «для визначення
правової підстави розірвання
трудового договору значення має сам
лише факт порушення законодавства про
працю, що спонукало працівника до
розірвання трудового договору з
власної ініціативи, а не поважність чи
неповажність такого порушення та
істотність порушення трудових прав
працівника.

Частково задовольняючи позовні вимоги
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористані дні основної щорічної
відпустки, вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, суд першої інстанції
виходив з того, що при звільненні
ОСОБА_4 з роботи відповідач повного
розрахунку не провів у зв'язку з чим
повинен виплатити середній заробіток
за весь час затримки розрахунку. Крім
того, у зв'язку із звільненням позивача
на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, вона
має право на отримання вихідної
допомоги.

Такий висновок суду відповідає
обставинам справи та нормам
матеріального права.

Згідно відомостей з центральної бази
даних Державного реєстру фізичних осіб
ДПА України про суми виплачених
доходів ОСОБА_4 за повідомленням ПП
«НатВест Файненс Консалтінг Україна»
за 1-3 квартал (дата прийому на роботу
01.02.12) складає 15858 грн.73 коп. (а.с.121).

Позивачем не заперечується, що
відповідачем в рахунок заробітної
плати за весь час роботи і після
звільнення виплачено загалом 7700 грн., в
тому числі і кошти на оплату тимчасової
непрацездатності, а також кошти в сумі
3200 грн., які перераховані на картку
ОСОБА_4 14 листопада 2012 року.

Відтак заборгованість по заробітній
платі позивача складає 8158 грн.73 коп.

Заперечуючи проти визначеної судом до
стягнення суми заборгованості по
заробітній платі, відповідач в
апеляційній скарзі посилається на
довідку про доходи позивача видану 17
жовтня 2012 року, яку на думку апелянта
суд безпідставно до уваги не взяв.

Колегія суддів вважає доводи
апеляційної скарги в цій частині є
необґрунтованими та належними і
допустимими доказами не доведеними.

Так, дійсно в матеріалах справи
міститься довідка про доходи ОСОБА_4
від 17 жовтня 2012 року за період з 1 лютого
2012 року по 31 липня 2012 року, яка надана
відповідачем до заперечень на позов (
а.с.45). З довідки вбачається, що
заробітна плата ОСОБА_4 у лютому 2012
року складала 1500 грн., у березні - 1500
грн., квітні - 1500 грн., травні-2000 грн.,
червні - 2000 грн., липні - 1363 грн.63 коп. (
зазначена нарахована заробітна плата).
Крім того, зі змісту довідки позивачу
виплачено у лютому 2012 року - 1229 грн.10
коп., у березні -1229 грн.10 коп., у квітні -
1229 грн.10 коп.

За даними центральної бази даних
Державного реєстру фізичних осіб ДПА
України за першій квартал 2012 року
ОСОБА_4 нараховані 3000 грн. ( дата прийому
на робота 01.02.2012) , у другому кварталі 11000
грн., у третьому - 3858 грн.73 коп. ( дата
звільнення з роботи 31.07.2012).

При таких розбіжностях щодо
нарахованої позивачу заробітної плати,
суд першої інстанції, визначаючи суму
заборгованості по заробітній платі,
цілком обґрунтовано взяв до уваги
офіційну інформацію щодо заробітної
плати працівників, яку надає
підприємство податковим органам,
оскільки жодними документами
нарахування заробітної плати в
розмірах зазначених в довідці
відповідачем не підтверджена (
відсутні штатний розпис, відомості про
виплату заробітної плати або переказ
таких коштів на картковий рахунок
позивача за час її роботи на
підприємстві).

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на те, що він розрахувався з
позивачем, перерахувавши 9 жовтня 2012
року на картковий рахунок останньої
кошти в сумі 3200 грн., не підтверджені
належним чином . Навпаки, згідно з чеком
від 09.10.2012 кошти в сумі 3200 грн.
відправлені з м.Умань на поповнення
рахунку позивача (а.с.137). Крім того, ці
обставини підтверджуються випискою
від 17.06.2013 № 58978 по картці ОСОБА_4 за
період з 01.10.2012 по 31.10.2012, отриманої в ПАТ
КБ «Приватбанк», з якої вбачається, що
09.10.2012 картка позивача була поповнена
на суму 3200 грн. у відділенні банку за
адресою: Черкаська область, м.Умань,
вул..Леніна, 1 (а.с.138).

Відповідно до ст.83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки.

Виходячи з наведеної норми, колегія
суддів вважає висновок суду про
задоволення вимог про стягнення з
відповідача компенсації за
невикористані ОСОБА_4 дні щорічної
відпустки таким, що ґрунтується на
нормах матеріального права.

Крім того, розраховуючи суму, яка
належить до стягнення в рахунок
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки, суд першої
інстанції, керуючись Постановою
Кабінету Міністрів України № 100 від
08.02.1995 року «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», вірно виходив з
середньоденного заробітку
розрахованого шляхом ділення
сумарного заробітку за відпрацьований
період ( 15858 грн.73 коп.) та кількості днів
у відпрацьованому періоді (176 днів) та
кількості днів з розрахунку
пропорційності відпрацьованого
позивачем часу ( 8 днів).

Доводи апеляційної скарги в тій
частині, що ОСОБА_4 не має права на
отримання компенсації за
невикористані дні щорічної відпустки,
оскільки пропрацювала менше шести
місяців і з заявою про надання
відпустки до адміністрації не
зверталася, не ґрунтуються на вимогах
закону, а тому підлягають відхиленню.

Статтею ст.44 КЗпП України встановлено,
що при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору ( статті 38 і 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

За встановленого факту розірвання
трудового договору між сторонами у
зв'язку з порушенням роботодавцем
законодавства про працю, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано стягнув з відповідача
вихідну допомогу у розмірі
тримісячного заробітку в сумі 8244 грн.15
коп.

Представник відповідача доказів на
підтвердженні встановлення на
підприємстві (колективний договір)
іншого розміру вихідної допомоги не
надав.

Згідно із ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

В заяві від 1 серпня 2012 року, отримання
якої не заперечує відповідач (9 серпня
2012 року - а.с.33), ОСОБА_4 зазначила номер
картки № 81663 в ПАТ КБ
«ПриватБанк», на яку просила
перерахувати суму коштів, що їй
належить. Цією ж заявою просила вислати
копію наказу, трудову книжку та довідку
про роботу.

Оскільки станом на 26 вересня 2013 року
відповідач з позивачем не
розрахувався, суд першої інстанції
обґрунтовано стягнув з ПП «Нат Вест
Файненс Консалтінг Україна» середній
заробіток в сумі 37301 грн.40 коп. за час
затримки розрахунку ( 414 днів з 09.08.2012 по
26.09.2013)

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд не врахував, що з лютого 2013 року
позивач працює в іншому місці, де
отримує заробітну плату, а тому не має
права на отримання заробітної плати за
попереднім місцем роботи, не
ґрунтується на вимогах закону,
оскільки законом від 20 грудня 2005 року
із ст.117 КЗпП України виключена частина
третя, у зв'язку з цим право працівника
на виплату середньої заробітної плати
за час затримки розрахунку при
звільненні не ставиться в залежність
від отримання заробітної плати за
новим місцем роботи.

Щодо доводів апеляційної скарги в
частині необґрунтованості і
недоведеності вимог позивача про
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів вважає, що вони підлягають
відхиленню. Колегія суддів вважає
доведеними, що відповідачем порушені
законні права працівника, такі
порушення вимагали від позивача
додаткових зусиль для організації
свого життя. За таких обставин висновок
суду про встановлення факту заподіяння
позивачеві моральної шкоди, розмір
якої судом визначений в сумі 500 грн., що
відповідає принципу розумності і
справедливості, є обґрунтованим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення ухвалено судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального і процесуального права і
доводи апеляційної скарги його
висновків не спростовують.

З огляду на викладене
передбачених ст.309 ЦПК України підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду першої інстанції по даній справі
немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Рибчановської
Ярослави Анатоліївни, яка діє на
підставі довіреності в інтересах
Приватного підприємства «Нат Вест
Файненс Консалтінг Україна» -
відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м.Києва від 1 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: