АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Савчук М.В.,
Бреславського О.Г.

секретаря Скрипник С.В.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування
витрат на ремонтно-будівельні роботи
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 31 жовтня
2013 року,

встановила:

ОСОБА_6 у квітні 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням.

Вказував, що є власником житлового
будинку АДРЕСА_1

Посилаючись на припинення сімейних
відносин, систематичне порушення
відповідачем правил співжиття, що
робить неможливим для інших проживання
в будинку АДРЕСА_1 не здійснення оплати
за користування жилим приміщенням,
просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування будинком АДРЕСА_1

№22ц-36 2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Безпалько М.С.

Категорія: 41
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

ОСОБА_1 ту липні 2013 року звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням.

Вказувала, що Сторожинецьким
міжгосподарським комбінатом по
виробництву будівельних матеріалів та
будівництву та ОСОБА_6 вчинено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
посвідчений державним нотаріусом
Сторожинецької державної нотаріальної
контори Чернівецької області ОСОБА_7 5
травня 1998 року.

Зазначала про право спільної сумісної
власності ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на квартиру
АДРЕСА_1

Вказувала на вселення ОСОБА_4 до
квартири АДРЕСА_1 у жовтні 1998 року в
якості члена сім»ї.

Посилаючись на припинення сімейних
відносин, порушення правил співжиття,
що робить неможливим для інших
проживання в будинку АДРЕСА_1 не
внесення оплати за користування жилим
приміщенням, просила визнати ОСОБА_4
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1

Об»єднано в одне провадження позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, з позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
ухвалою Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 5 серпня
2013 року.

ОСОБА_4 у липні 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про
відшкодування витрат на
ремонтно-будівельні роботи.

Зазначав, що вселений до будинку
АДРЕСА_1 в якості члена сім»ї власника.

Здійснив за згодою власника
ремонтно-будівельні роботи у будинку
АДРЕСА_1 зокрема, ремонт фасаду,
перекриття даху, влаштування паркану
та воріт, колодязя, печі, піднавісу,
заміну дверей, виконання внутрішніх
ремонтних робіт, заміну системи
опалення.

Посилаючись на здійснення
поліпшення майна, придбання меблів,
просив стягнути з ОСОБА_6 витрати в сумі
218209 грн. 50 коп.

Рішенням Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 31 жовтня
2013 року зустрічний позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_6 про відшкодування витрат
задоволено частково, постановлено
стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4
витрати на проведення
ремонтно-будівельних робіт у будинку
АДРЕСА_1 в сумі 82230 грн., у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування
судових витрат.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить
рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 31 жовтня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 та
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, задовольнити, у
зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_6
про відшкодування витрат відмовити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст.116 ЖК України та виходив
з недоведеності систематичного
порушення ОСОБА_4 правил співжиття, що
робить неможливим для інших проживання
в будинку АДРЕСА_1

Водночас суд першої інстанції вважав
встановленим проживання ОСОБА_4 у
будинку АДРЕСА_1 та припинення сімейних
відносин з власником жилого
приміщення.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_4 про
відшкодування витрат на
ремонтно-будівельні роботи, суд першої
інстанції виходив з правил ст.1212 ЦК
України та вважав встановленим
здійснення ОСОБА_4 поліпшення будинку
АДРЕСА_1 шляхом здійснення
ремонтно-будівельних робіт за згодою
власника.

Такі висновки суду першої інстанції
стверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

За змістом статей 27 та 31 ЦПК України
позивач самостійно визначає предмет
позову та на власний розсуд
розпоряджається своїми правами щодо
предмета позову.

Предметом позову ОСОБА_6 та ОСОБА_1,
тобто матеріально-правовою вимогою,
стосовно якої ОСОБА_6 та ОСОБА_1 просили
ухвалити судове рішення, є визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за час шлюбу набуто
будинок АДРЕСА_1

Відповідно договору між
Сторожинецьким міжгосподарським
комбінатом по виробництву будівельних
матеріалів та будівництву та ОСОБА_6
посвідченого державним нотаріусом
Сторожинецької державної нотаріальної
контори Чернівецької області ОСОБА_7 5
травня 1998 року, здійснено
купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

З приєднаної до матеріалів справи
довідки Сторожинецького районного
сектору управління державної
міграційної служби України в
Чернівецькій області вбачається, що
здійснено реєстрацію ОСОБА_4 у будинку
АДРЕСА_1 у січні 1999 року (а.с.15).

Обставинами, якими ОСОБА_6 та ОСОБА_1
обгрунтовували позовні вимоги про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
зазначали втрату ОСОБА_4 статусу члена
сім»ї власника будинку АДРЕСА_1
систематичне порушення ОСОБА_4 правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання в будинку АДРЕСА_1 а
заходи запобігання виявилися
безрезультатними.

Отже, порушене ОСОБА_6 та ОСОБА_1
питання про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, виникає з правовідносин
між власником та членом сім»ї власника.

Згідно ст.47 Конституції України
кожен має право на житло. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

За змістом ч.4, 5 ст.9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного житлового приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбаченому законом.

Таким чином, визнання особи
такою, що втратили право користування
жилим приміщенням, та виселення є
різними способами захисту права.

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, а в ч.2 цієї ж статті визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів.

За аналогією з ч.1 ст.156 ЖК України
члени сім»ї власника жилого будинку
(квартири) , які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Частиною 4 наведеної норми
встановлено, припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Статтею 405 ЦК України передбачено,
що члени сім»ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Член сім»ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім»ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

На підставі ст.157 ЖК України членів
сім»ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Із роз'яснень, які містяться в п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», вбачається, що при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з
ними в одній квартирі або будинку,
слід виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

З огляду на наведене визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, не
пов»язується з обставинами
систематичного порушення правил
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання в одному жилому
приміщенні, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними.

Не заслуговують на увагу і
посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі
на неправильне застосування судом
першої інстанції положення ч.4 ст.156 ЖК
України, відповідно яких у разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім»ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
ст.162 цього Кодексу.

Отже, припинення сімейних
відносин між ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_4
надає право власнику змінити умови
користування жилим приміщенням,
зокрема, встановлення плати за
проживання в ньому.

Однак законом не передбачено
наслідком невнесення плати за
користування жилим приміщенням
визнання колишнього члена сім»ї
власника житла таким, що втратив право
користування зазначеним приміщенням.

Не можна погодитися з доводами
ОСОБА_6 про порушення судом першої
інстанції принципу диспозитивності
цивільного судочинства.

Згідно із вимогами, встановленими ч.2
ст.119 ЦПК України, закон не вимагає від
позивача визначення норми
матеріального права, яка підлягає
застосуванню.

В розумінні цивільно-процесуального
права підставу позову складають власне
не норми матеріального права, які
підлягають застосуванню до
правовідносин сторін (правова підстава
позову), а зазначення фактичних
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги.

За змістом ч.1 ст.214 ЦПК України
визначення характеру спірних
правовідносин, а також вирішення
питання про правову норму, що підлягає
до них застосуванню, є обов»язком суду
під час ухвалення судового рішення.

Предметом зустрічного позову
ОСОБА_4 є стягнення витрат на
ремонтно-будівельні роботи в сумі 218209
грн. 50 коп.

Обставинами, якими ОСОБА_4
обгрунтовував позовні вимоги про
відшкодування витрат на
ремонтно-будівельні роботи, зазначав
проживання у будинку АДРЕСА_1 в якості
члена сім»ї власника та здійснення за
згодою власника ремонтно-будівельних
робіт у зазначеному жилому приміщення
вартістю 218209 грн. 50 коп.

У такому разі позовні вимоги
ОСОБА_4 зводяться до відшкодування
витрат на поліпшення будинку АДРЕСА_1

На підставі ч.3 ст.156 ЖК України
члени сім»ї власника будинку
зобов»язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім»ї власника зобов»язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і при домової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім»ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку.

Відповідно до вимог ст.1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Судом першої інстанції встановлено
здійснення ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1
ремонту фасаду, перекриття даху,
влаштування криниці, а також
внутрішніх робіт з облаштування стелі,
підлогового покриття, ремонту стін
вартістю 82230 грн. за згодою власника.

На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Обставини об»єму виконаних
ремонтно-будівельних робіт у будинку
АДРЕСА_1 визнано ОСОБА_1 та
представником ОСОБА_2

Заперечуючи проти позову про стягнення
витрат на ремонтно-будівельні роботи,
ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2
посилалися на здійснення
ремонтно-будівельних робіт за рахунок
власника жилого приміщення та члена
сім»ї ОСОБА_4

До матеріалів справи приєднано
фінансові документи про придбання
ОСОБА_4 протягом з серпня 2010 року по
липень 2012 року будівельних матеріалів
та обладнання вартістю 95717 грн. 50 коп.

Натомість у матеріалах справи
відсутні докази здійснення витрат на
ремонтно-будівельні роботи власником
житла.

Крім того, у матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що витрати ОСОБА_4
на ремонтно-будівельні роботи за своїм
розміром відповідають обов»язку члена
сім»ї власника приймати участь у
витратах по проведенню ремонту з метою
відновлення якісних характеристик
майна, втрачених внаслідок
використання жилого приміщення.

Згідно із вимогами, встановленими ч.3
ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи: роз»яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов»язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом роз»яснено
представнику відповідача ОСОБА_2 право
звернутися з заявою про призначення
експертизи з метою встановлення
обставин здійснення
ремонтно-будівельних робіт,
виокремлення поліпшення будинку
АДРЕСА_1 та відновлювального ремонту
жилого приміщення.

Таким чином відповідач ухилився від
доведення обставин, на які посилався.

За таких обставин судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 31 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: