Справа № 750/53/14 Провадження № 22-ц/795/469/2014
Головуючий у I інстанції -Сапон А. В.
Доповідач - Позігун М. І.Категорія
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Губар В.С., Мамонової О.Є.при
секретарі:Халимон Т.Ю.за
участю:позивача ОСОБА_5, представника
позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9 на
ухвалу судді Деснянського районного
суду м.Чернігова від 11 січня 2014 року про
відмову у відкритті провадження у
справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Головного
слідчого управління МВС України про
виключення квартири з опису та
звільнення з-під арешту,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6,
який діє в інтересах неповнолітніх
доньок ОСОБА_8 та ОСОБА_9, просять
скасувати ухвалу судді Деснянського
районного суду м.Чернігова від 11 січня
2014 року, якою відмовлено у відкритті
провадження за їхньою позовною заявою
до Головного слідчого управління МВС
України про виключення квартири з
опису і звільнення з-під арешту, та
направити матеріали позовної заяви до
суду першої інстанції для вирішення
питання про відкриття провадження у
справі.

Незаконність судового рішення
апелянти обгрунтовують
невідповідністю висновку суду щодо
неможливості розгляду справи в порядку
цивільного судочинства фактичним
обставинам справи. ОСОБА_5, ОСОБА_6
зазначають, що квартира, на яку
накладено арешт, є їх приватною
власністю і відповідач при накладенні
арешту на квартиру позивачів порушив
їхні права як власників, що гарантовані
статтями 41, 47 Конституції України,
статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України. Судом
не враховано, що саме з метою захисту
своїх порушених прав, керуючись ст.3 ЦПК
України, в порядку цивільного
судочинства вони і звернулись до
Деснянського районного суду
м.Чернігова з позовом про виключення
квартири з опису та звільнення з-під
арешту.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до такого висновку.

По справі встановлено, що ОСОБА_5,
ОСОБА_6, який діє в інтересах
неповнолітніх доньок ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
звернулись до суду з позовом про
виключення з опису та звільнення з-під
арешту квартири АДРЕСА_1, накладеного в
порядку кримінального провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження,
суддя суду першої інстанції дійшов
висновку, що питання про зняття арешту
на квартиру необхідно вирішувати в
порядку кримінального судочинства,
оскільки з позовної заяви вбачається,
що арешт на квартиру було накладено в
межах кримінальної справи.

Такий висновок суду не грунтується на
матеріалах справи та не відповідає
вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно витягу з Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна на квартиру АДРЕСА_1 постановою
від 10 лютого 2012 року по кримінальній
справі №24-102, порушеної за ч.4 ст.190 КК
України, старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС
України Любезніковим Д.О. накладено
арешт (а.с.33).

Звертаючись до суду з позовом про
виключення зазначеної квартири з опису
та звільнення з-під арешту, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 зазначали, що квартира
приватизована на їхню сім'ю, яка
складається з чотирьох осіб, ще у 2007
році; до кримінальної справи №24-102,
порушеної за ч.4 ст.190 КК України, вони як
власники квартири ніколи не мали і не
мають жодного відношення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

На підтвердження своїх вимог
позивачами надано копію ордеру на
квартиру АДРЕСА_1, виданого 29 листопада
2005 року на склад сім'ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6
ОСОБА_8, ОСОБА_9, свідоцтво про право
власності на житло від 14 лютого 2007 року,
а також витяг про реєстрацію права
власності на зазначену квартиру на
вказаних осіб (а.с.29-31).

Згідно ж відомостей з реєстру прав
власності на нерухоме майно, спірна
квартира належить на праві колективної
власності ТОВ „Чернігівський завод
будівельних матеріалів" на підставі
свідоцтва про право власності від 23
грудня 2003 року (а.с.32). Накладаючи на
вказану квартиру арешт, старший
слідчий виходив з того, що її власником
є ТОВ „Чернігівський завод
будівельних матеріалів".

З огляду на наведене, оскільки фактично
існують дані про належність квартири
АДРЕСА_1 як позивачам у справі, так і ТОВ
„Чернігівський завод будівельних
матеріалів", то позивачі і звернулись
до суду за захистом порушеного, на їх
думку, права власності на спірну
квартиру шляхом пред'явлення позову
про виключення квартири з опису та
звільнення з-під арешту в порядку
цивільного судочинства. Тобто, в даному
випадку позивачі фактично ставили
питання про усунення перешкод у
здійсненні ними права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції, викладеної
Верховним Судом України в постанові
від 15 травня 2013 року №6-26цс13, вимоги
особи, що грунтуються на її праві
власності на арештоване майно,
розглядаються за правилами,
установленими для розгляду позовів про
звільнення майна з-під арешту. В
порядку, передбаченому кримінальним
процесуальним законодавством, коли
арешт на майно накладено при
провадженні в кримінальній справі,
розглядаються заяви боржників на
правильність арешту майна.

Апеляційний суд враховує, що в справі,
яка розглянута Верховним судом, арешт
на майно було накладено на виконання
постанови слідчого, постановленої в
рамках кримінальної справи, порушеної
на підставі положень
Кримінально-процесуального кодексу
України в редакції 1960 року.

В Кримінальному процесуальному
кодексі України (в редакції 2012 року)
статтею 174 КПК України передбачене
право володільця майна заявити
клопотання про скасування арешту
майна.

Проте, виходячи з системного аналізу
зазначеної норми процесуального права
та норм Конституції України, положень
ЦК України та ЦПК України, звернення
власника майна з клопотанням про
скасування арешту в порядку
кримінального провадження є
додатковою гарантією для власника
такого майна (не учасника
кримінального провадження) щодо
захисту порушеного права, що не
позбавляє таку особу права на
звернення до суду з позовом в порядку
цивільного судочинства за наявності
цивільно-правового спору, пов'язаного,
зокрема, із усуненням перешкод у
користуванні власністю.

Враховуючи викладене, суддя суду
першої інстанції дійшов помилкового
висновку, що дана справа підлягає
розгляду в порядку кримінального
судочинства, в зв'язку з чим
оскаржувана ухвала підлягає
скасуванню, а справа - направленню до
Деснянського районного суду
м.Чернігова для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311 ч.1 п.4, 313-315, 317, 319
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 в
інтересах ОСОБА_8, ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу судді Деснянського районного
суду м.Чернігова від 11 січня 2014 року
скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції для продовження
розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: