УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти
С.Ф.,

Червинської
М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
підприємства «Фірма «Фема Імпорт і
Експорт» (далі - ПП «Фірма Фема Імпорт і
Експорт») про поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Овруцького
районного суду Житомирської області
від 20 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської
області від 24 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 10 липня 2012 року він працював на
посаді директора ПП «Фірма Фема
«Імпорт і Експорт». Трудовий договір
був укладений в усній формі, заробітна
плата встановлена у розмірі
мінімальної заробітної плати. 27 лютого
2013 року він дізнався, що наказом від 11
жовтня 2012 року № 4 його було звільнено
із вказаної посади на підставі
п. 1 ст. 36 КЗпП України.
Позивач вважав звільнення з роботи
незаконним, так як згоди на розірвання
трудового договору він не давав;
вказаний наказ не містить дати, з якої
він звільнений з роботи.

У звґязку з цим позивач просив суд
поновити його на роботі на посаді
директора ПП «Фірма Фема «Імпорт і
Експорт» із встановленою заробітною
платою; стягнути з відповідача на його
користь заборгованість по заробітній
платі з 10 липня 2012 року по 5 березня 2013
року в сумі 8 791 грн 41 коп.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 20
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 24 вересня 2013
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити.

Колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
сторони не знаходились у трудових
відносинах.

Апеляційний суд, не погодившись із
таким висновком районного суду та
відмовивши у позові, виходив із того, що
сторони знаходились у трудових
відносинах, але заявлені позивачем
вимоги не доведено, що його звільнення
від 11 жовтня 2012 року є
незаконним, оскільки згоду на своє
звільнення він надавав у заяві від 19
липня 2012 року, яка ним не відкликалась.

Проте погодитись з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що рішенням
засновника ПП «Фірма «Фема «Імпорт і
Експорт» від 10 липня 2012 року № 1 ОСОБА_3
призначено керівником підприємства з 10
липня 2012 року.

Рішенням від 10 липня 2012 року № 2
засновника ПП «Фірма «Фема «Імпорт і
Експорт» скасовано рішення № 1 від 10
липня 2012 року про призначення ОСОБА_3
керівником підприємства; вирішено
скасувати та відкликати доручення на
його ім'я, як керівника підприємства, та
провести всі заходи з реєстрації змін
керівника у відповідних установах.
Обов'язки керівника покладено на
власника, ОСОБА_4

19 липня 2012 року ОСОБА_3 подав на ім'я
ОСОБА_4 заяву про звільнення з
посади директора Фірми «Фема «Імпорт і
Експорт» з 19 липня 2012 року у
зв'язку із станом здоров'я та зміною
місця проживання.

19 липня 2012 року ОСОБА_4 видано наказ № 3
про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 4
ст. 36, ст. 38 КЗпП України з 19 липня 2012
року з ініціативи працівника у зв'язку
із станом здоров'я та зміною місця
проживання.

11 жовтня 2012 року ОСОБА_4 видано наказ № 4
про звільнення ОСОБА_3 з посади
директора ПП «Фірма «Фема «Імпорт і
Експорт» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України.

В силу ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою
припинення трудового договору є угода
сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

За таких обставин, є передчасним
висновок апеляційного суду про те, що
наказ від 11 жовтня 2012 року № 4 було
правомірно видано, оскільки згоду на
своє звільнення позивач надав у заяві
від 19 липня 2012 року. При цьому
апеляційним судом не було враховано
пояснень представника відповідача про
те, що наказ від 11 жовтня 2012 року № 4
було видано через неотримання
позивачем наказу від 19 липня 2012 року №
3.

Крім того, суд не врахував вимоги ч. 2 ст.
38 КЗпП України, так як позивач після 19
липня 2012 року (подача заяви)
продовжував працювати, не вимагав
звільнення, що не оспорюється та
документально підтверджується, і про
своє звільнення дізнався лише 27 лютого
2013 року.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд на вказані
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув, не врахував, що,
наказом від 19 липня 2012 року № 3 позивача
було звільнено на підставі п. 4
ст. 36, ст. 38 КЗпП України з 19 липня 2012
року з ініціативи працівника у зв'язку
із станом здоров'я та зміною місця
проживання, а наказом про звільнення
позивача від 11 жовтня 2012 року № 4 його
було вдруге звільнено на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
а судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 24 вересня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко