АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/8125/14 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 639/7227/14-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Швецової Л.А.,

Суддів: Малінської С.М., Піддубний Р.М.,

за участі секретаря : Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, індексу інфляції та трьох відсотків річних від суми боргу , -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому зазначив про те, що за договором позики він передав відповідачу гроші в сумі 32000 гривень, що еквівалентно 4000 доларів США, яку відповідач зобовязалась повернути в строк до 01 грудня 2012 року, що підтверджується письмовою розпискою. В подальшому він передав відповідачу суму боргу в розмірі 50000 грн., яку відповідач зобов'язалась повернути в строк до 01 травня 2013 року, що підтверджується письмовою розпискою.

За договором позики розмір процентів за користування позикою не визначався, тому процент визначається ним на рівні облікової ставки Національного банку України та зараховується на суму боргу 32000 грн. за період з 02.12.2012 року по 08.07.2014 року та на суму боргу 50000 грн. за період з 02.05.2013 року по 08.07.2014 року. Також на відповідну суму боргу за аналогічні періоди, нараховується сума інфляційних витрат та три відсотки річних від прострочених сум борг.

12 червня 2014 року на адресу боржника була направлена вимога про повернення грошей за договором, проте у встановлений законом строк відповідач не виконала свої зобовязання і до теперішнього часу добровільно суму боргу не повернула.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що письмові розписки, які надані позивачем є неналежним документом підтвердження суми боргу, оскільки в розписках не зазначено імя кредитора, що суперечить законодавству розписки дійсно виписувались відповідачем, але на імя іншої особи, у якої вона мала намір отримати кошти.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу за договорами позики з урахуванням індексу інфляції на 3% річних від суми боргу в розмірі 94 292 грн. 70 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 942 грн. 92 коп.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, районний суд, вирішуючи цивільно-правовий спір, повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 32 000 грн., що еквівалентно 4000 доларів США та зобовязалась повернути гроші в строк до 01 грудня 2012 року, що підтверджується розпискою. Також відповідач отримала в борг від ОСОБА_4 50000 грн. та зобовязалась повернути гроші в строк до 01 травня 2012 року, що підтверджується розпискою.

12 червня 2014 року на адресу боржника була направлена вимога про повернення грошей за договором, яка була вручена 20.06.2014 року (а.с. 12-16).

Надаючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики письмового доказу (боргових розписок), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані розписки є документами, які підтверджують й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення між сторонами договору позики, а також знаходження оригіналів розписок у ОСОБА_4, свідчить про те, що саме позивач надав відповідачу позику, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборговану грошову суму.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про відсутність у відповідача перед позивачем боргових зобовязань, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскількипідстави виникнення між сторонами боргового зобовязання відповідачем не спростовані, дійсність боргової розписки, тобто написання її саме відповідачем, останнім визнається і не заперечується, а правочин, що мав місце між сторонами спору, відповідачем в установленому порядку не оспорювався і недійсним не визнаний.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України такими доказами, зокрема, можуть бути письмові докази (різного роду документи, акти, листування службового або особистого характеру) і речові докази (зокрема звуко- та відеозаписи), висновки експертів, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, однак в матеріалах цивільної справи такі докази відсутні й до суду апеляційної інстанції вони також не представлені.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені в її обґрунтування, є несуттєвими, рішення суду, ухвалене по справі, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: