Ухвала іменем україни 03 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування
безпідставно набутого майна, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 28 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, посилаючись на те, що у
2006 році він вирішив придбати квартиру
АДРЕСА_1.

До укладення договору
позивач попередньо передав оплату
продавцю ОСОБА_5 за купівлю-продаж
квартири в розмірі 16 тис. доларів США,
що в еквівалентні за курсом НБУ, який
встановлено на час укладання договору,
80 800 грн. На підтвердження цього
відповідачем надана розписка про
отримання від позивача 16 тис. доларів
США за продану квартиру.

06 жовтня 2006 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу вищезгаданої квартири.
При цьому ціна квартири в договорі була
вказана у розмірі

15 628 грн.

26 травня 2009 року
Кіровським районним судом м.
Кіровограда за позовом ОСОБА_7 ухвалено
рішення, що набрало законної сили, яким
зазначений договір купівлі-продажу
квартири в частині визначення покупця
було визнано частково недійсним, а
покупцем визначено ОСОБА_7, за якою
також визнано право власності на
квартиру.

На підставі наведеного
позивач просив суд стягнути з
відповідача безпідставно одержані
кошти в розмірі 16 000 доларів США,
сплачені ним згідно з розпискою за
купівлю-продаж квартири.

Рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 28
лютого 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 28 травня
2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі
ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
обґрунтовуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, керуючись
положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
виходив із того, що оскільки судовим
рішенням, що набрало законної сили,
встановлено, що розписка на 16 000 дол. США
визнана судом неналежним доказом та
написана з метою створити штучні
докази, у суда відсутні підстави для
задоволення позову з підстав,
передбачених ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Проте, з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що 06 жовтня 2006 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1. Згідно з договором продаж
квартири вчинено за 15 628 грн (а. с. 14).

Крім того, ОСОБА_5 одержала від ОСОБА_4
плату за продану квартиру АДРЕСА_1, у
розмірі 16 000 доларів США, про що
свідчить розписка, підписана ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (а. с. 99).

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 травня 2009 року,
залишеним в силі ухвалою колегії
суддів Верховного Суду України від 25
травня 2011 року, у справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
приватний нотаріус Кіровоградського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
про визнання частково недійсним
договору купівлі-продажу квартири,
визнання права власності, позов
задоволено.

Визнано частково недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 06 жовтня 2006 року між
покупцем ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований у реєстрі за № 3312, а
саме в частині покупця.

За договором купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
06 жовтня 2006 року та посвідченим
приватним нотаріусом Кіровоградського
міського нотаріального округу -
ОСОБА_10, зареєстрованим в реєстрі № 3312,
покупцем визнано ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_7 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Суд, вирішуючи спір по суті та
досліджуючи розписку, яка підтверджує
отримання ОСОБА_5 коштів від ОСОБА_4 за
продаж належної їй квартири у розмірі 16
000 доларів США, не прийняв зазначений
письмовий доказ до уваги, зазначивши в
рішенні, що в розписці не зазначено її
дату, тому не зрозуміло, коли вона
написана: під час укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу
чи під час подачі позову до суду з метою
створити штучні докази, крім того її
зміст суперечить іншим доказам у
справі, зокрема оспорюваному договору
купівлі-продажу, де ціна продажу
вказана у розмірі 15 628 грн.

Саме вказані вище обставини,
встановлені в судовому рішенні у
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири, визнання
права власності, з посиланням на
положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, стали
підставою для відмови у задоволенні
позову ОСОБА_4 про витребування
безпідставно набутого майна - грошових
коштів, отриманих за розпискою, яка є
підставою заявленого позову.

Разом з тим судом не враховано, що
відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України
належним є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами встановлено, що предметом спору
є кошти, які ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4
за продаж належної їй квартири у
розмірі 16 000 доларів США.

З рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 26 травня 2009 року
вбачається, що ОСОБА_5 позов не визнала
та пояснила суду, що квартиру АДРЕСА_1,
вона продала за 16 000 доларів США, які
вона від нього отримала за розпискою,
відтак ніяких претензій не має.

Пізніше ОСОБА_5 свої покази змінила та
вказувала на те, що підпис на розписці
їй не належить, а судами розписку
визнано неналежним доказом, ніяких
грошей вона від ОСОБА_4 не отримувала,
крім тих, що зазначені в договорі
купівлі-продажу.

Відповідно до висновку, проведеного
Науково-дослідним
експертно-криміналістичним центром
почеркознавчої експертизи від 17 грудня
№ 311, підпис розташований під прізвищем
«ОСОБА_5» у розписці про отримання
ОСОБА_5, 1953 року народження від ОСОБА_4
плати за продану квартиру АДРЕСА_1 у
розмірі 16 000 доларів США, виконаний
ОСОБА_5 (а. с. 78).

У порушення вимог ст. 10, 11 ЦПК України
обставини, якими позивач доказував
заявлені вимоги, судами не перевірені,
а поданим доказам, які є у справі, суд
належної правової оцінки не надав.

Зважаючи на те, що розписка є лише
доказом у справі, яка може бути
підставою для підтвердження одних
обставин у справі або спростування
інших, та відповідно до положень ст. 212
ЦПК України не має для суду наперед
встановленого значення, суд мав
оцінити вказаний доказ у сукупності з
іншими доказами, що має значення для
вирішення спору.

Крім того, згідно з правовою позицією
Верховного Суду України, викладеною в
постанові від 02 жовтня 2013 року справа №
6-88цс13 ст. 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України
безпідставно набутим майном є майно,
набуте особою або збережене нею у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України
правочин може вичинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2
ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2
ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає
можливість дійти висновку про те, що
чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК
України тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 -
607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, ст. 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Таким чином при новому розгляді судам
слід з'ясувати, чи існували правові
підстави для набуття відповідачем
грошових коштів, у який спосіб та з якою
метою вони були набуті, встановити чи є
правові підстави для задоволення
позовних вимог з підстав передбачених
ст. 1212 ЦК України, заявлених у позові.

Оскільки судами не досліджені всі
докази і неповністю з'ясовані
обставини у справі, то ухвалені судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 28
лютого 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 28 травня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська