У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Кабінету
Міністрів України, Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»,
третя особа - ОСОБА_4, про визнання
незаконним та скасування розпоряджень
Кабінету Міністрів України, поновлення
на роботі (посаді), стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою
Кабінету Міністрів України на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 квітня 2014 року та рішення
Апеляційного суду м. Києва від 03 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

04 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, і в якому з
урахуванням уточнених заяв від 27
березня та 24 квітня 2013 року, посилався
на те, що розпорядженням Кабінету
Міністрів України № 644-р від 04
вересня 2013 року його було звільнено з
посади Голови правління НАК
«Украгролізинг» з підстави,
передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України № 863-р від 07 листопада
2013 року було внесено зміни до
розпорядження Кабінету Міністрів
України № 644-р від 04 вересня
2013 року, зокрема, було змінено підставу
його звільнення на звільнення за
власним бажанням.

Вказані вище розпорядження він вважав
такими, що не відповідають нормам
чинного законодавства з наступних
підстав.

Кабінет Міністрів України порушив
процедуру його звільнення з посади
Голови правління НАК «Украгролізинг»,
неправильно застосувавши норми КЗпП
України, та невірно визначив правові
підстави для його звільнення.

Крім того, відповідно до довідки № 1076
від 04 вересня 2013 року, виданої
Віньковецьким районним поліклінічним
відділенням МОЗ України, з 26 серпня 2013
року (включаючи день незаконного
звільнення) і до 09 вересня 2013 року, він
перебував на стаціонарному лікуванні в
інфекційному відділенні Віньковецької
ЦРЛ із діагнозом гостра респіраторна
вірусна інфекція з нейротоксикозом,
гострий обструктивний бронхіт.

У порушення норм КЗпП України його було
звільнено із займаної посади саме під
час його тимчасової непрацездатності.
Усупереч положенням п. 3 ч. 1
ст. 40 КЗпП України, які слугували
підставою для звільнення його за
розпорядженням Кабінету Міністрів
України № 644-р від 04 вересня 2013 року не
наведено жодних фактів, що давали б
підстави для звільнення за
вищезгаданою нормою трудового
законодавства. Будь-якого
дисциплінарного або громадського
стягнення чи попередження до моменту
прийняття розпорядження Кабінету
Міністрів України № 644-р від 04 вересня
2013 року про звільнення до нього не
застосовувалось. Крім того, письмових
пояснень від нього не витребовувалось,
фактів порушень трудової дисципліни,
невиконання службових обов'язків не
виявлено.

Згідно з ст. 38 КЗпП України, за якою було
видано розпорядження Кабінету
Міністрів України № 863-р від 07
листопада 2013 року, підставою для його
звільнення мала бути особиста заява,
підписана власноручно, якою він мав
попередити власника чи уповноважений
ним орган про свої наміри на звільнення
за власним бажанням. Однак, його заява
до власника чи уповноваженого ним
органу не направлялась, а, отже, вказана
підстава для звільнення не могла бути
застосована.

З наказом про звільнення та записом до
трудової книжки він повинен був бути
ознайомлений, що мав засвідчити на
самому наказі із зазначенням дати
такого ознайомлення та розписатися у
власній особистій картці.

У день звільнення він був відсутній на
роботі у зв'язку із тимчасовою
непрацездатністю, а отже мав бути
повідомлений про необхідність
отримання трудової книжки. Проте
такого поштового відправлення не
надходило, а свою трудову книжку він
отримав фактично лише 24 лютого 2014 року,
знайшовши її у поштовій скриньці за
місцем проживання без жодних
супровідних документів. При цьому,
письмової згоди на пересилання
трудової книжки поштою чи іншими
службами доставки він не надавав.

Жодних підписів у особовій картці та
книзі обліку руху трудових книжок і
вкладишів до них він не ставив, з
наказом про звільнення ознайомлений не
був, а тому запис до трудової книжки
було внесено без його відома, трудову
книжку видано із затриманням та грубим
порушенням Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників.

У разі затримки видачі трудової книжки
з вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Відповідно до заявлених збільшених
позовних вимог, позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати
розпорядження Кабінету Міністрів
України № 644-р від 04 вересня 2013 року про
звільнення ОСОБА_3 з посади Голови
правління Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг»;

- визнати незаконним та скасувати
розпорядження Кабінету Міністрів
України № 863-р від 07 листопада 2013 року
про внесення змін до розпорядження
Кабінету Міністрів України № 644-р від 04
вересня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 з
посади Голови правління Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
за власним бажанням;

- поновити ОСОБА_3 на посаді Голови
правління Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» з 04 вересня
2013 року;

- стягнути з Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» середній
заробіток на користь ОСОБА_3 за час
вимушеного прогулу з 05 вересня
2013 року по 24 квітня 2014 року у сумі 239 679
грн.;

- визнати нечинним та скасувати наказ
про звільнення з посади Голови
правління Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» ОСОБА_3
№ 170-к від 04 вересня 2013 року ;

- визнати нечинним та скасувати наказ №
263-к від 07 листопада 2013 року, виданий на
підставі розпорядження Кабінету
Міністрів України № 863-р від 07
листопада 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано розпорядження
Кабінету Міністрів України № 644-р від 04
вересня 2013 року про звільнення ОСОБА_3 з
посади голови правління Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Визнано незаконним та скасовано
розпорядження Кабінету Міністрів
України № 863-р від 07 листопада 2013 року
про внесення змін до розпорядження
Кабінету Міністрів України
№ 644-р від 04 вересня 2013 року про
звільнення ОСОБА_3 з посади голови
правління Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» за власним
бажанням. Скасовано Наказ від 04 вересня
2013 року № 170-к Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» про
звільнення з посади голови правління
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» ОСОБА_3 згідно з
п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді голови
правління Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» з 04 вересня
2013 року. Стягнуто з Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 05
вересня 2013 року по 24 квітня 2014 року у
сумі 122 401 грн. 59 коп. Стягнуто з
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» на користь держави
судовий збір у розмірі 1 224 грн. 02
коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
03 липня 2014 року рішення суду першої
інстанції у частині визначення розміру
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу змінено. Зменшено розмір
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, який підлягає стягненню з
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» на користь ОСОБА_3 зі 122
401 грн. 59 коп. до 121 650 грн. 66 коп.
Вирішено питання судового збору. У
решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі Кабінет Міністрів
України, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, виходив із того, що до
позивача за час роботи до звільнення 04
вересня 2013 року не застосовувались
заходи дисциплінарного або
громадського стягнення, що свідчить
про відсутність систематичного
порушення працівником трудової
дисципліни; позивач заяву про
звільнення за власним бажанням не
писав, не був ознайомлений під підпис з
наказом про звільнення та йому не була
у передбаченому законом порядку видана
трудова книжка. Також суд вважав, що
строк звернення до суду позивач не
пропустив.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
у частині розміру середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, апеляційний
суд виходив з того, що кількість днів
вимушеного прогулу склала не 163 дні, а 162
дні. З іншими мотивами місцевого суду
апеляційний суд погодився.

З такими висновками судів повністю
погодитись не можна.

Судом установлено, що відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 11 лютого 2009 року № 70 «Питання
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» ОСОБА_3 було
призначено головою правління компанії
(а. с. 14 т. 1).

04 вересня 2013 року розпорядженням
Кабінету Міністрів України №
644-р ОСОБА_3 звільнено з посади голови
правління Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» згідно з п. 3
ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 15 т.
1).

На виконання розпорядження Кабінету
Міністрів України № 644-р від
04 вересня 2013 року, Національною
акціонерною компанією «Украгролізинг»
04 вересня 2013 року було
винесено наказ № 170-к «Про звільнення
ОСОБА_3В.», відповідно до якого позивача
звільнено з посади голови правління
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40
КЗпП України (а. с. 38 т. 2).

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 07 листопада 2013 року
№ 863-р «Про внесення змін до
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 4 вересня 2013 року
№ 644», було частково змінено
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 04 вересня 2013 року № 644 та
визнано ОСОБА_3 звільненим за власним
бажанням (а. с. 18 т. 1).

На виконання даного розпорядження
Національною акціонерною компанією
«Украгролізинг» 11 листопада 2013 року
було видано наказ № 255-к «Про внесення
змін до наказу від 04 вересня 2013 року №
170-к», відповідно до якого внесені зміни
до наказу Національної акціонерної
компанії «Украгролізинг» від 04 вересня
2013 року № 170-к, викладено його у
наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_3
з посади голови правління Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України»
(а. с. 39 т. 2).

Тобто підставою для звільнення за
вказаною статтею КЗпП України є
письмова заява працівника, подана за
два тижня до звільнення роботодавцю
про намір припинити трудові відносини.

Відповідно до висновку за результатами
проведення судово-почеркознавчої
експертизи від 18 квітня 2014 року №
165/тдд, складеного експертами
Науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
при Головному управлінні Міністерства
внутрішніх справ України в м. Києві,
рукописний текст та підпис заяви від 31
жовтня 2013 року про звільнення за
власним бажанням від імені ОСОБА_3 на
ім'я Прем'єр-міністра України Азарова
М.Я. виконані не ОСОБА_3, а
іншою особою (а. с. 102-107 т. 2).

Судами також встановлено, що до
позивача за період роботи до
звільнення 04 вересня 2013 року не
застосовувались заходи
дисциплінарного або громадського
стягнення, що свідчить про
недоведеність систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку та
відсутність підстав для звільнення за
п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставин суди вірно вважали,
що звільнення ОСОБА_3 з посади
проведено з порушенням трудового
законодавства.

Разом з тим, не можна погодитись із
висновками судів про те, що
передбачений ст. 233 КЗпП України строк
звернення до суду ОСОБА_3 не пропущений.

Як вбачається з трудової книжки
позивача, остання містить запис за
№ 31 від 12 лютого 2009 року, згідно
якого ОСОБА_3 призначено на посаду
голови правління НАК «Украгролізинг»
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 11 лютого 2009 року
№ 70, підстава - наказ № 27-к від
12 лютого 2009 року, та запис № 32 від 04
вересня 2013 року, відповідно до якого,
ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за
власним бажанням ст. 38 КЗпП України,
підстава - наказ № 170-к від 04 вересня 2013
року (а. с. 19-21 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Зазначена норма права вказує на те, що
позивач повинен довести не лише ту
обставину, коли він дізнався про
звільнення, але й ті обставини коли він
міг дізнатися про своє порушене право.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 06
листопада 1992 року № 9 встановлені
статтями 228, 233 КЗпП України строки
звернення до суду застосовуються
незалежно від заяви сторін. У кожному
випадку суд зобов'язаний перевірити і
обговорити причини пропуску цих
строків, а також навести у рішенні
мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити порушений строк.
Передбачений ст. 233 КЗпП України
місячний строк поширюється на всі
випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у позові
може бути відмовлено з цих підстав.

За таких обставин суду відповідно до
ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України слід було
всебічно перевірити подані сторонами
докази вручення позивачу копії наказу
про звільнення № 170-к «Про звільнення
ОСОБА_3В.» від 04 вересня 2013 року,
ознайомлення з розпорядженням
Кабінету Міністрів України № 644-р від
04 вересня 2013 року, відповідно
до якого позивача звільнено з посади
голови правління Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України та видачі позивачу трудової
книжки.

У порушення зазначених норм
процесуального права суди вважали
доведеними ті обставини, що позивач не
був ознайомлений із наказами про
звільнення № 170-к від 04 вересня 2013 року
та № 255-к від 11 листопада 2013
року, розпорядженням Кабінету
Міністрів України № 644-р від 04 вересня
2013 року, розпорядженням від 07 листопада
2013 року № 863-р «Про внесення змін до
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 04 вересня 2013 року №
644», про визнання яких незаконними було
заявлено позовні вимоги, та вважали
доведеною ту обставину, що трудову
книжку позивач отримав 24 лютого
2014 року, знайшовши її у поштовій
скриньці за місцем свого проживання.

Разом з тим, з матеріалів справи
вбачається, що 09 вересня 2013 року
ОСОБА_3 звернувся до Печерського
районного суду м. Києва з позовом про
визнання незаконним і скасування
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 04 вересня 2013 року № 644-р про
звільнення з посади голови правління
Національної акціонерної компанії
«Украгролізинг» згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40
КЗпП України і поновлення на
зазначеній посаді.

У матеріалах справи є копія позовної
заяви ОСОБА_3 від 09 вересня 2013 року, в
якій позивач не посилався на
несвоєчасну видачу йому трудової
книжки та в додатках до якої зазначено,
що позивачем додана копія трудової
книжки і копія розпорядження Кабінету
Міністрів України від 04 вересня
2013 року № 644-р (а. с. 64-72 т. 1).

Не зазначав позивач у цій позовній
заяві і про те, що не був ознайомлений
із наказом про звільнення та жодних
клопотань до суду щодо сприяння у
одержанні зазначених документів не
заявляв.

Ухвалою Печерського районного суду
м. Києва від 08 листопада 2013 року у
справі № 757/19303/13-ц позов ОСОБА_3 до
Кабінету Міністрів України, треті
особи - НАК «Украгролізинг», ОСОБА_4 за
заявою ОСОБА_3 від 07
листопада 2013 року залишено без
розгляду (а. с. 76-77 т. 1).

Того ж дня розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 07 листопада 2013
року № 863-р «Про внесення змін до
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 04 вересня 2013 року № 644» було
частково змінено розпорядження
Кабінету Міністрів України від 04
вересня 2013 року № 644 та визнано ОСОБА_3
звільненим за власним бажанням.

У п. 2.5 наказу Міністерства праці
України, Міністерства юстиції України,

Міністерства соціального захисту
населення України «Про затвердження
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників» від 25
липня 1993 року № 58 зазначено, що
з кожним записом, що заноситься до
трудової книжки на підставі наказу
(розпорядження) про призначення на
роботу, переведення і звільнення
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний ознайомити працівника під
розписку в особистій картці (типова
відомча форма № П-2,
затверджена наказом Мінстату України
від 27 жовтня 1995 року № 277
(v0277202-95), в якій має повторюватися
відповідний запис з трудової книжки
(вкладиша).

Суди виходили з того, що у матеріалах
справи доказів про вручення позивачу
під підпис наказу від 11 листопада 2013
року № 255-к «Про внесення змін до наказу
від 04 вересня 2013 року № 170-к» про
звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням»
чи видачі під підпис трудової книжки не
має.

Із позовної заяви ОСОБА_3, поданої у
даній справі, вбачається, що він
отримав свою трудову книжку 24 лютого 2014
року, знайшовши її у поштовій скриньці
за місцем проживання без жодних
супровідних документів, до суду з
позовом ж звернувся 04 березня 2014 року,
тобто у межах встановленого
ст. 233 КЗпП України строку.

Проте жодним доказом у справі
зазначена обставина не підтверджена.

Судами встановлено, що додана до
позовної заяви копія трудової книжки
позивача (а. с. 19-21 т. 1), відповідність
копії якої оригіналу засвідчена
суддею, не містить запису про
звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1
ст.40 КЗпП України, є тільки запис про
звільнення за власним бажанням, ст. 38
КЗпП України.

Однак суди безпідставно не взяли до
уваги зміст службової записки
начальника відділу кадрів НАК
«Украгролізинг» Берегового М.В. від 29
листопада 2013 року та критично
поставилися до його показів в якості
свідка про те, що ОСОБА_3, будучи
головою правління, зберігав особисто
свою трудову книжку та представив її на
місце роботи тільки після внесення
розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 07 листопада 2013 року № 863-р
змін до розпорядження від 04 вересня 2013
року № 644-р (а. с. 117 т. 1).

Суди також вважали не пропущеним і
строк звернення до суду із позовними
вимогами про визнання незаконним та
скасування розпорядження Кабінету
Міністрів України № 644-р від 04 вересня
2013 року про звільнення ОСОБА_3 з посади
Голови правління Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
та поновлення його з цих підстав на
посаді Голови правління Національної
акціонерної компанії «Украгролізинг»
ОСОБА_3 та задовольнили такі позовні
вимоги, незважаючи на те, що з такими
позовними вимогами ОСОБА_3 звертався до
суду у вересні 2013 року, ним була подана
заява про залишення їх без розгляду та
що відповідно до вимог ст. 265 ЦК України
залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу позовної давності.

Крім того, у позовній заяві у даній
справі ОСОБА_3 посилався на свою
тимчасову непрацездатність та
перебування на стаціонарному
лікуванні з 26 серпня 2013 року по 09
вересня 2013 року, що підтверджено
довідкою № 1076 від 04 вересня
2013 року, виданою Віньковецьким
районним поліклінічним відділенням
МОЗ України.

Як зазначалося вище, вперше до суду за
захистом своїх трудових прав ОСОБА_3
звернувся 09 вересня 2013 року. 07
листопада 2013 року ОСОБА_3 подав до суду
заяву про залишення його позовної
заяви без розгляду.

Обставин, які б з поважних причин
перешкоджали йому звернутися до суду в
період з 07 листопада 2013 року по 04
березня 2014 року, позивач не навів.

При цьому матеріали справи не містять
даних, що ОСОБА_3 звертався до
відповідача з питань несвоєчасної
видачі йому трудової книжки чи
з'ясування обставин свого звільнення.

Враховуючи наведене, судова колегія
дійшла висновку, що судові рішення
ухвалені при неповному з'ясуванні
обставин справи, що мають значення для
її правильного вирішення, з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, тому підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів
України задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 квітня 2014 року та рішення
Апеляційного суду м. Києва від 03 липня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко