У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Великосушицької сільської ради
Старосамбірського району Львівської
області, ОСОБА_8 про визнання
незаконним рішення, державного акту
про право приватної власності на
земельну ділянку та їх скасування, за
касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 29 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому
просила визнати недійсним рішення 5-ої
сесії 4-ого демократичного скликання
Великосушицької сільської ради від 17
грудня 2002 року про надання у приватну
власність в с. Велика Сушиця
Старосамбірського району Львівської
області земельної ділянки, що раніше
належала ОСОБА_9; визнати недійсним
державний акт на право приватної
власності на землю серії IV-ЛВ №053407 від
18 грудня 2002 року, виданого на ім'я
ОСОБА_8 на земельну ділянку площею
1,165га.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 01 липня
2008 року вона отримала відповідь від
Великосушицької сільської ради
Старосамбірського району Львівської
області із якої вона дізналася, що 19
червня 2008 року на 15 сесії 5-ого
демократичного скликання
Великосушицької сільської ради їй
відмовили у виділенні частини
земельної ділянки, що межує з її
земельною ділянкою та яка раніше
належала ОСОБА_9, який помер у
ІНФОРМАЦІЯ_1. Тоді ж позивач дізналася,
що оскаржуваним рішенням 5-ої сесії
4-ого демократичного скликання
Великосушицької сільської ради
Старосамбірського району Львівської
області відповідачу було передано у
власність земельну ділянку площею
1,165га, до складу якої входить земельна
ділянка площею 0,34га та якою
користувався покійний
ОСОБА_9

Зважаючи на ту обставину, що до будинку
позивача існує вузький прохід від
головної сільської дороги, а спільний
заїзд до її подвір'я, що існував з боку
річки, та яким користувалися жителі
села, фактично було знищено повінню 2008
року у неї виникла необхідність для
створення нового заїзду до подвір'я,
зокрема, за рахунок земельної ділянки,
якою користувався покійний ОСОБА_9

Позивач зазначала також, що
оскаржуваним рішенням сільської ради
було порушено її права як
землекористувача, оскільки фактично
було обмежено доступ до земельної
ділянки, якою вона користується. Крім
того, під час видачі оскаржуваного
державного акту не було погоджено межі
із суміжними землекористувачами.

З огляду на викладені обставини,
позивач вимушена звернутись до суду за
захистом порушених прав.

Рішенням Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 02 квітня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 29 липня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано не чинним рішення 5-ої сесії
4-ого демократичного скликання
Великосушицької сільської ради від 17
грудня 2002 року в частині передачі
безкоштовно у приватну власність
земельної ділянки площею 0,2768га ОСОБА_8,
зазначеному в додатку №1 до вказаного
рішення.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю від
18 грудня 2002 року серії IV-ЛВ №053407,
виданий ОСОБА_8, в частині передання
йому у приватну власність земельної
ділянки площею 0,2728га на території с.
Велика Сушиця.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням апеляційного суду відповідач
звернувся із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржуване судове рішення
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції як помилково
скасоване, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 212, 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
судове рішення апеляційного суду не
відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
апеляційний суд виходив з того, що
відповідачем не було надано до суду
доказів в підтвердження правомірності
отримання державного акту про право
приватної власності на землю, зокрема,
належно оформленої технічної
документації та належно оформленого
акту погодження меж земельної ділянки
із суміжними землекористувачами, а
тому суд дійшов висновку про
неправомірність прийняття сільською
радою оскаржуваного рішення.

Разом з тим, колегія суддів вважає такі
висновки апеляційного суду
передчасними, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до
рішенням 5-ої сесії 4-ого демократичного
скликання Великосушицької сільської
ради від 17 грудня 2002 року вирішено
передати безкоштовно у приватну
власність і постійне користування
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель, садівництва та
городництва громадянам
Великосушицької сільської ради згідно
додатку №1.

На підставі вказаного рішення
відповідач 18 грудня 2002 року отримав
державний акт серії IV-ЛВ №053407 про право
приватної власності на землю площею
1,165га (що складається з трьох земельних
ділянок площею 0,2832га, 0,6090га та 0,2728га
відповідно) з цільовим призначенням:
для обслуговування житлового будинку -
0,25га та для ведення особистого
селянського господарства - 0,915га.

Позивач звертаючись до суду з позовом,
обґрунтовувала його тим, що
оскаржуваним рішенням сільської ради
порушено її право на облаштування
заїзду до її земельної ділянки, що був
передбачений свідоцтвом на забудову її
садиби від 14 вересня 1963 року. Вказане
право вона мала намір реалізувати
шляхом прокладення дороги до її
земельної ділянки за рахунок земельної
ділянки, якою користувався покійний
ОСОБА_9 та яка після його смерті нікому
не відчужувалася.

Судами встановлено, що земельна
ділянка площею 0,2728га, яка перейшла у
власність відповідачу на підставі
оскаржуваного рішення сільської ради
та державного акту про право приватної
власності на землю входила до складу
земельної ділянки площею 0,34га, якою до
1984 року користувався ОСОБА_9

Відповідно до ч. 2 ст. 152, п. г) ч. 3 ст. 152 ЗК
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

При цьому, способи захисту цивільних
прав та інтересів передбачені частиною
2 вказаної статті, і вказаний перелік не
є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Аналіз вказаних норм дає підстави
вважати, що захисту в судовому порядку
підлягають саме невизнані, порушені
або оспорювані права, свободи чи
інтереси.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
апеляційний суд, ухвалюючи оскаржуване
судове рішення, не повно та всебічно
дослідив обставини справи, зокрема,
судом передчасно зроблено висновки про
порушенням відповідачами законних
прав та інтересів позивача, шляхом
передачі частини земельної ділянки,
якою користувався покійний ОСОБА_9 у
власність ОСОБА_8, оскільки позивач не
надала доказів того, що вона мала право
на користування вказаною земельною
ділянкою чи на її приватизацію,
оскільки, саме лише зазначення в
свідоцтві на забудову садиби позивача
від 14 вересня 1963 року про
облаштуванню дороги для заїзду до її
земельної ділянки не може свідчити про
обґрунтованість такої вимоги саме за
рахунок земельної ділянки, що була
передана відповідачу.

Проте, на вказані вимоги закону
апеляційний суд уваги не звернув, не
надав їм належної правової оцінки та
дійшов передчасних висновків про
порушення відповідачами прав позивача
як землекористувача з тої лише
підстави, що з нею не було погоджено
межі земельної ділянки під час
передачі у власність відповідачу
оспорюваної земельної ділянки,
оскільки позивач в обґрунтування своїх
вимог зазначала, що вона має право на
облаштування дороги для заїзду до
своєї земельної ділянки саме за
рахунок оспорюваної земельної ділянки,
в той же час, стежка, якою користувалася
позивач для доступу до своєї земельної
ділянки, ширина якої складала 1,5м існує
до цього часу і після приватизації
відповідачем оспорюваної земельної
позивач продовжує безперешкодно
користуватися нею, як і продовжує
користуватися загальною дорогою, для
заїзду до її будинку з боку річки, що
передбачена генеральним планом села
від 1982 року та якою користуються всі
жителі села. Проте, зазначеним
обставинам справи апеляційний суд
належною правової оцінки не надав, хоча
від встановлення вказаних обставин
залежить правильне вирішення спору по
суті.

Таким чином, оскільки апеляційним не
повно з'ясовано обставини по справі, що
мають важливе значення для правильного
вирішення спору по суті, не надано їм
належної юридичної оцінки, не
застосовано норму права, що підлягала
застосуванню, оскаржуване судове
рішення не можна вважати законним та
обґрунтованим, а тому воно підлягає
скасуванню із направленням справи на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 29 липня 2013 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Т.О. Писана