Ухвала

Іменем України

30 січня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Пацалі
А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, його розподіл, стягнення
грошової компенсації, відшкодування
моральної шкоди та витребування майна
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 16 жовтня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Оболонського районного суду м. Києва
із вказаним вище позовом до
відповідача.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з
лютого 2004 року вела спільне
господарство з відповідачем, однак
шлюб між ними було укладено лише 07.03.2007
року. Під час спільного проживання з
відповідачем, ОСОБА_3- матері
відповідача, було виділене відомче
житло, в якому позивачка проживала та
була зареєстрована. У зв'язку з
непридатністю даного житла для
проживання за рахунок спільних з
відповідачем коштів було проведено
ремонтні роботи та придбано необхідну
побутову техніку.

13.12.2010 року рішенням Оболонського
районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 розірвано.

Як вказувала позивачка, ОСОБА_2
залишився проживати у квартирі
АДРЕСА_1, доступу до якої ОСОБА_1 не має.
У даному приміщенні знаходяться
особисті речі позивачки та її дітей,
які відповідач у добровільному порядку
не повертає.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 16.10.2013 року позовні вимоги
ОСОБА_1до ОСОБА_2 залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій просила рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 16.10.2013 року
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції необґрунтовано
залишив поза увагою надані нею докази,
дійшов помилкового висновку про
безпідставність заявлених вимог.

Справа № 756/5771 /13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/1639/2014Головуючий у суді
першої інстанції: Диба О.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції:
Крижанівська Г.В. В судовому
засіданні відповідач та представник
відповідача проти доводів апеляційної
скарги заперечували, просили залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Позивачка в судове засідання не
з'явилася, направила до суду заяву про
розгляд справи за її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, між позивачем та
відповідачем 07.03.2007 року було укладено
шлюб, який рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 13.12.2010 року
розірвано. Під час перебування у шлюбі
подружжя проживало в квартирі АДРЕСА_1,
в якій, за твердженнями позивача,
проведено ремонтні роботи за рахунок
спільних коштів на суму 40 000 грн.

Разом з тим, вимоги про визнання
ремонту у квартирі спільною сумісною
власністю подружжя є такими, що не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства України, оскільки
матеріали, які були використані в
оздобленні приміщення, є його частиною,
а відтак не можуть виступати
самостійним предметом поділу.

Крім того, квитанції на підтвердження
вищевказаних витрат надані позивачем
на суму, що не відповідає заявленій
вартості проведеного ремонту, а
встановити дійсну його вартість не
вбачається можливим, оскільки
клопотання про призначення експертизи
сторонами не заявлялися.

Посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції необґрунтовано відмовив у
задоволенні вимоги щодо повернення
особистих речей позивачки до уваги не
приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Всупереч вказаним вимогам позивачем не
надано доказів на підтвердження тієї
обставини, що її особисті речі
знаходяться у відповідача і останній
перешкоджає у вільному доступі до них.
Підстав для звільнення даної особи від
доказування судом також не
встановлено.

Посилання апелянта на ст. 23 ЦК України,
згідно якої особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав, у
даному випадку є необґрунтованими,
оскільки судом не встановлено факту
порушення прав позивача, не виявлено
дій чи бездіяльності з боку
відповідача, якими було б заподіяно
шкоду, а відтак і наявності підстав для
відшкодування позивачеві моральної
шкоди.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги цих
висновків не спростовують, не
впливають на правильність прийнятого
судом рішення і, з огляду на вимоги ст.
308 ЦПК України, не можуть бути підставою
для його скасування, а тому підлягають
відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314,315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 16 жовтня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційцної скарги.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва