Єдиний унікальний номер 205/4848/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року

м.Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючої судді
Остапенко Н.Г.

при секретарі
Шевцовій М.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Дніпропетровська цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на частину
домоволодіння за набувальною
давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 06 червня 2013 року звернулася
до Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська зі вказаним позовом,
в якому згідно останніх уточнень
зазначила, що в домоволодінні АДРЕСА_1
їй належить 88/360 частини на підставі
договору дарування від 07 липня 1999 р.
Також в цьому домоволодінні на
підставі рішення народного суду
Ленінського району м. Дніпропетровська
від 23 січня 1980р. належить 46/360 частини
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить 46/360
частини даного домоволодіння, 180/360
частини домоволодіння належить ОСОБА_5.
Домоволодіння АДРЕСА_1 розташоване на
земельній ділянці площею 728 кв.м. і
складається з житлового -А1, сараю - Б,
сараю - В, сараю-Г, вбиральні - Д,
вбиральні - Е, навіс - И, №1-7;1 огорожі,
споруди, мостіння. Її рідній тітці
ОСОБА_2 на підставі рішення народного
суду Ленінського району м.
Дніпропетровська від 23 січня 1980р.
належить 46/360 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, яка складається з: 1-4 кімнати,
площею 129 кв.м. в житловому будинку А-1,
туалет №3, огорожа №1,4, загального
користування. В 1990р. ОСОБА_2 виїхала з
Дніпропетровська та більше ніяких
відомостей від неї не було. Позивач
зазначила, що з 1990 року постійно
користується кімнатою1-4 в будинку А-1,
туалетом №3, огорожами №1,4 , але на
даний час в даній кімнаті проживає її
внук ОСОБА_6. Також вона пояснила, що за
свої власні кошти перекрила шифером
кришу будинку А-1 над квартирою №1,
зробила заміну вікон, провела газ, воду
та продовжує разом зі своєю сім*єю
підтримувати технічний стан квартири.
Таким чином, вона та її сім*я з 1990 року
та на сьогоднішній день користується
46/360 частини домоволодіння АДРЕСА_1,
постійно підтримує технічний стан
домоволодіння. У зв'язку з тим, що вона
добросовісно заволоділа даним
домоволодінням, просила суд визнати за
нею право власності на 46/360 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається
з: кімнати 1-4 площею 12.9 кв.м. в житловому
будинку А-1, вбиральні №3, огорожі
загального користування , яка належить
ОСОБА_2 на підставі рішення народного
суду Ленінського району
м.Дніпропетровська від 24.06.1977 року, за
набувальною давністю.

Позивач у судовому засіданні
позовні вимоги підтримала та просили
їх задовольнити. В обґрунтування
позовних вимог посилалася на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_7 у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та просили відмовити.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, представника відповідача,
свідків, з'ясувавши обставини по справі
та перевіривши їх наданими доказами,
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

а ст.59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Судом встановлено, що
підставою звернення позивача до суду
стали захист його невизнаних особистих
майнових прав, пов'язаних із
володінням, користуванням та
розпорядженням об'єктом нерухомого
майна -домоволодіння АДРЕСА_1.

Матеріалами справи
встановлено, що 46/360 частина
домоволодіння АДРЕСА_1 належала на
праві власності ОСОБА_2 на підстав
рішення народного суду Ленінського
району м. Дніпропетровська від 23 січня
1980р., зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР
та записаного в реєстрову книгу .
(а.с.10,40).

Як пояснила в судовому
засіданні позивачка, що в 1990 р. ОСОБА_2
виїхала з Дніпропетровська в Росію та
більше ніяких відомостей від неї не
було. Також позивач пояснила, що з 1990
року постійно користується 46/360 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, здійснювала
належний догляд, , підтримує протягом
всього часу у належному житловому
стані квартиру. Також, позивачка
зазначила, що з 28.10.1999 р. в домоволодінні
АДРЕСА_1 проживає її онук ОСОБА_6, який
прописаний за даною адресою з 28.08.2007р.,
також з 1999 року проживала її донька до
дня смерті(померла в 2011р.) Позивач
ОСОБА_1 , зазначила, що з 1970 року
постійно проживає та зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_2, але вона продовжувала
й продовжує і дотепер добросовісно,
відкрито та безперервно володіти та
користуватися 46/360 частини
домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що з 1999 року вона
відкрито, безперервно користується
спірним домоволодінням понад десять
років, підтримує протягом всього часу у
належному житловому стані, тощо.

Проте, суд з такими твердженням
позивача не погоджується, за
нижченаведеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах не заборонених законом,
зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається
як засіб закріплення майна за
субєктами, що ним володіють, у випадках,
коли вони не мають можливості через
певні обставини підтвердити підстави
виникнення прав, а також в інших
ситуаціях. Право власності за
набувальною давністю може бути набутим
як на безхазяйні речі, так і на майно,
яке належить за правом власності іншій
особі.

Відповідно до ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК
України обставинами, які мають
значення для справи і які повинна
довести саме ОСОБА_1 (ч. 1 ст. 60 ЦПК
України), є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Відповідно до п. 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України правила статті 344 ЦК України
про набувальну давність поширюються
також на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК
набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми
ст. 344 ЦК України поширюються на
правовідносини, що виникли з 01 січня 2001
року, а отже визнати право власності за
набувальною давністю суд може не
раніше 01 січня 2011 року.

Для набуття права власності на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери перебігу строку
набувальної давності недостатньо.
Умови набувальної давності
підтверджуються судовим рішенням.
Володілець повинен довести факти
добросовісності, відкритості,
безперервності і тривалості свого
володіння.

Добросовісність як одна із
загальних засад цивільного
судочинства означає фактичну чесність
суб'єктів у їх поведінці, прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

Згідно копії паспорта,
вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована
АДРЕСА_2 з 20 червня 1980 (а.с.12).

Крім того, позивач в своїх вільних
поясненнях, пояснила, що вона фактично
в домоволодінні АДРЕСА_1 не проживає, а
фактично проживала її донька з 1999р. до
дня смерті(померла в 2011р) з своїм сином
ОСОБА_6 На даний час фактично в
домоволодінні АДРЕСА_1 проживає її онук
ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8,
що проживає за адресою: АДРЕСА_4,
пояснила те що ОСОБА_1 постійно
проживає АДРЕСА_2.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9,
що проживає за адресою: АДРЕСА_3,
пояснила те що ОСОБА_1 знає давно,
також зазначила, те що ОСОБА_1 постійно
проживає АДРЕСА_2, а по АДРЕСА_1
проживала в дитинстві.

Отже, позивачем не надано в
судовому засіданні доказів відкритого,
безперервного володіння спірним
домоволодінням протягом десяти років.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, а у
відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Враховуюче вищевикладене,
аналізуючи здобуті по справі докази,
суд приходить до висновку, що вимоги
позивачки є незаконними,
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачкою не був доведений факт
відкритого, безперервного володіння
спірним домоволодінням протягом
десяти років, нею не були представлені
докази на підтвердження позовних
вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
майнового характеру оплачені
позивачем, судом залишено без
задоволення, позивач не звільнений від
їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не
підлягають.

З урахуванням наведеного,
керуючись ст. 344 ЦК України, ст.
ст. 10. 11, 57-60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на 46/360
частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з: кімнати 1-4 площею 12.9 кв.м.
в житловому будинку А-1, вбиральні №3,
огорожі загального користування , яка
належить ОСОБА_2 на підставі рішення
народного суду Ленінського району
м.Дніпропетровська від 24.06.1977 року, за
набувальною давністю- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя
Н.Г. Остапенко