У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:
Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Писаної
Т.О.,Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Одеси, який діє у своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_6, третя
особа - Київська районна адміністрація
Одеської міської ради, як орган опіки
та піклування, про виселення із
гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення, за касаційною скаргою
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Одеси на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року
Квартирно-експлуатаційний відділ м.
Одеси (далі −? КЕВ м. Одеси) звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що під час
проходження військової служби в
Одеському гарнізоні ОСОБА_7 на сім'ю із
двох осіб - він та донька ОСОБА_8, було
надано для тимчасового проживання на
час проходження військової служби в
Одеському гарнізоні житлову площу у
гуртожитку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Згодом військовослужбовець ОСОБА_7 у
зв'язку із переміщенням по службі
переїхав у іншу місцевість та звільнив
житлове приміщення у гуртожитку, проте
ОСОБА_8 разом із малолітнім ОСОБА_6 до
теперішнього часу утримує дане житлове
приміщення.

У вересні 2009 року згідно з актом
прийому-передачі гуртожиток, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
передано на баланс КЕВ м. Одеси.

З урахуванням наведеного КЕВ м. Одеси
просило виселити ОСОБА_8 разом із
малолітнім ОСОБА_6 із житлового
приміщення у гуртожитку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27 листопада 2013 року у
задоволенні позову КЕВ м. Одеси
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 29 січня 2014 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27 листопада 2013 року змінено, включено в
мотивувальну частину рішення
посилання на ст. 257 ЦК України, як на
підставу відмови в задоволенні позову.

У касаційній скарзі КЕВ м. Одеси
просить скасувати судові рішення,
позов задовольнити, обґрунтовуючи свої
доводи порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, керувався тим, що відповідно
до ст. 125, 132 ЖК Української РСР не
передбачено виселення одиноких осіб з
неповнолітніми дітьми, які проживають
разом з ними, без надання іншого
житлового приміщення.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що з 07 лютого 2006
року ОСОБА_8 зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 5).

24 лютого 2007 року ОСОБА_8 уклала шлюб з
ОСОБА_9, який рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 16 липня 2012
року було розірвано.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син −?
ОСОБА_6

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР,
п. 2 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів Української РСР від 3
червня 1986 року № 208 (далі −? Примірне
положення) гуртожитки призначаються
лише для проживання робітників,
службовців, студентів, учнів, а також
інших громадян у період їх роботи або
навчання.

Згідно з ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української
РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Крім того, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК
Української РСР працівників
підприємств, установ, організацій, які
поселилися в гуртожитку в зв'язку з
роботою, може бути виселено без надання
іншого жилого приміщення в разі
звільнення за власним бажанням без
поважних причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину. Осіб,
які припинили роботу з інших підстав,
ніж ті, що зазначені в частині другій
цієї статті, а також осіб, перелічених у
ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено
лише з наданням їм іншого жилого
приміщення.

Так, ст. 125 ЖК Української РСР, п. 41
Примірного положення визначено, що без
надання іншого жилого приміщення у
випадках, зазначених у ст. 124 цього
Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і
службовці припинили трудові відносини
з підприємством, установою,
організацією за власним бажанням, не
може бути виселено певне коло осіб, у
тому числі пенсіонерів по старості.

Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3
ст. 132 ЖК Української РСР
застосовуються до житлових
правовідносин, одним із суб'єктів яких
є особа, яка перебувала з
підприємством, установою чи
організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені у ст. 125 та ч. 3
ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не
можуть бути застосовані при вирішенні
спору про виселення з гуртожитку
громадян, які не перебували чи не
перебувають з організацією у трудових
відносинах.

Правова позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 19 грудня 2011
року у справі № 6-71цс11.

Крім того, при вирішенні спору судом не
враховано цільове призначення
гуртожитку.

Встановлено, що ОСОБА_8 прописана у
спірному гуртожитку (а. с. 5).

Судом також не з'ясовано, коли і на якій
правовій підставі відповідачка набула
право на користування гуртожитком і на
яких умовах була вселена та прописана.

З урахуванням викладеного судом не
повно з'ясовані обставини справи, не
досліджено доказів у справі та не
надано їм правової оцінки.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212−?214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, доводів КЕВ м.
Одеси належним чином не перевірили, не
врахували та не звернули уваги на те, що
ОСОБА_8 не проходить військову службу у
Збройних Силах України, не перебуває на
обліку військових пенсіонерів
Одеського гарнізону, не перебуває на
обліку осіб, які потребують поліпшення,
а відповідно не має право користування
житловою площею у гуртожитку МОУ у
військовому містечку АДРЕСА_1.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не надавши належної
оцінки доказам, суди допустили
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи та
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Одеси задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 29 січня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська