Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Ступіна Я.Ю.
Справа № 434/5315/13-ц
Провадження № 22ц/782/233/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 р. Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого Ступіної Я. Ю.,

суддів: Коновалової В. А., Темнікової В.
І.,

при секретарі Ковальчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Артемівського районного суду м.
Луганська від 17 грудня 2013 р. у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 17.12.2013 р. у задоволені
позову відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив таке рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_4 підтримав апеляційну
скаргу, просив її задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не
з'явилася, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК
України не перешкоджає розглядові
справи, оскільки про час і місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином. До суду надійшли
письмові заперечення відповідачки на
апеляційну скаргу, в яких вона просила
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом і як вбачається з
матеріалів справи, відповідачка видала
позивачу розписку від 14.03.2012 року про
те, що вона зобов'язується повернути
позивачу гроші в сумі 16 000,00 доларів США
без зазначення терміну повернення.

15.11.2012 року позивач надіслав поштою
відповідачці лист з проханням погасити
борг в сумі 16 000,00 доларів США у строк до
30.11.2012 року згідно розписки від 14.03.2012
року.

Постановою органу досудового слідства
від 06.06.2013 року закрито кримінальне
провадження за ознаками ч.3 ст. 190 КК у
зв'язку з відсутністю ознаків
кримінального правопорушення, яке було
внесено до Єдиного реєстру досудових
розслідувань на підставі заяви
позивача про відмову відповідачки
повернути йому гроші в сумі 16 000,00
доларів США.

Позивач в позові зазначив, що ці гроші
відповідачка отримала від нього як
позику. Посилаючись на те, що вона не
виконує взяті на себе зобов'язання та
ці гроші не повернула на його вимогу,
просив суд стягнути з відповідачки 16
000,00 доларів США, проценти від цієї суми
на рівні облікової ставки НБУ за період
з 14.03.2012 р. по 30.11.2012 р. і з 01.12.2012 р. по
10.07.2013 р., а також 3% річних від цієї суми.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
виходив з того, що позивач не довів
факту укладання договору позики між
сторонами, а з наданої розписки не
вбачається, що відповідачка взагалі
брала у позивача грошові кошти в борг,
оскільки текст розписки свідчить
тільки про те, що відповідачка
зобов'язувалася віддати 16 000,00 доларів
США.

Такі висновки суду є законними і
обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Оскільки в тексті розписки, наданої
позивачем на підтвердження факту
укладання між ним і відповідачкою
договору позики, не містяться
відомостей про отримання
відповідачкою від позивача у власність
грошових коштів у сумі 16 000,00 доларів
США, то суд з дотриманням вимог ст. 212
ЦПК правильно оцінив цю розписку і
дійшов обґрунтованого висновку, що ця
розписка не підтверджує факту
укладання між сторонами договору
позики.

Крім того, позивачем не надано доказів
заміни боргу, що виник із договору
купівлі-продажу житлового будинку,
позиковим зобов'язанням згідно ст. 1053
ЦК.

Таким чином у суду були відсутні
підстави для задоволення позову про
стягнення з відповідачки на користь
позивача 16 000,00 доларів США як суми
боргу за договором позики, а відповідно
і про стягнення процентів на підставі
ст. 1048 ЦК і 3% річних на підставі ст. 625
ЦК, які є похідними вимогами від вимог
про стягнення боргу за договором
позики.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду і не дають підстав для зміни чи
скасування рішення суду.

Таким чином рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 325 ЦПК України
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 17 грудня 2013 р. залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подання касаційної
скарги.

Головуючий:

Cудді: