Номер провадження 2/522/1685/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2014 року Приморський районний
суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя, за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя, за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_1
про стягнення боргу,

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду зі
вказаними позовними вимогами,
указавши, що за час перебування у шлюбі
із ОСОБА_2 було набуте спільне сумісне
майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та
квартира АДРЕСА_3. На даний час шлюб між
сторонами розірваний, а тому позивачка
звернулась до суду з позовом про поділ
спільного майна подружжя. Також
позивачка зазначає, що спірні квартири
знаходяться в користування
відповідача, він перешкоджає їй в
користуванні спільним майном і не
пускає її до квартир.

ОСОБА_1 просить визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 147,8 кв.м., визнати за
ОСОБА_2 право власності на квартиру
АДРЕСА_3, загальною площею 137,2 кв.м.,
зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_2, виселити ОСОБА_2 із квартири
АДРЕСА_1, вселити її в квартиру АДРЕСА_1.
Позовну заяву ОСОБА_2 позивачка не
визнала, просила відмовити у
задоволенні його позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не
визнав. Заявив позов, в якому зазначив,
що спільним сумісним майном подружжя є
лише квартира АДРЕСА_1, а квартира
АДРЕСА_3 є особистим майном ОСОБА_4, тому
вона не підлягає поділу між ним та
ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 просить поділити між
ним та ОСОБА_1 в рівних частках квартиру
АДРЕСА_1.

Позовну заяву ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2
визнав у повному обсязі.

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про
стягнення з ОСОБА_2 суми боргу. Свої
вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що
ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в
сумі 30 000 доларів США. На вимогу ОСОБА_3
ОСОБА_2 позичені грошові кошти йому не
повернув.

ОСОБА_3 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на
його користь 239535 гривень в якості
погашення заборгованості, а також
просить стягнути з відповідача на його
користь три відсотки річних від
простроченої суми, судові витрати та
витрати на допомогу адвоката.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна ОСОБА_3 не визнав,
позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна ОСОБА_3 визнав у
повному обсязі та просив суд її
задовольнити.

Суд, заслухавши доводи сторін, їх
представників, вивчивши матеріали
справи, приходить до наступного.

15.10.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
зареєстрований шлюб в Третьому
Приморському відділі державної
реєстрації актів цивільного стану
Одеського міського управління юстиції,
про що був зроблений актовий запис №422.

Від шлюбу у позивачки та відповідача є
двоє неповнолітніх дітей:

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить
свідоцтво про народження серії НОМЕР_1,
видане 26.02.2000 року Відділом реєстрації
актів громадянського стану
Центральної районної адміністрації
виконавчого комітету Одеської міської
ради;

- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить
свідоцтво про народження серії НОМЕР_2,
видане 24.10.2006 року Третім відділом
реєстрації актів цивільного стану
Приморського районного управління
юстиції міста Одеси.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 24.01.2012 року по цивільній
справі № 2/1522/12219/11 було розірвано шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

За час перебування у шлюбі позивачем та
відповідачем було набуте спільне
майно, але згоди на його поділ між собою
сторонами по справі не досягнуто.

Згідно до ч.1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст.69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

За час сімейного життя подружжям було
набуте спільне майно, яке є предметом
даного спору:

Квартира АДРЕСА_1, загальною площею 147,8
кв.м., яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_1
на підставі рішення Приморського
районного суду міста Одеси від 11.09.2007
року по справі № 2-6976/07, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 18.02.2008 року.

Вказана квартира була придбана за
рахунок грошових коштів, які були
позичені ОСОБА_1 її батьком ОСОБА_8. Як
вбачається з її розписки від 26.09.2007
року, ОСОБА_1 позичила у свого батька
грошову суму в розмірі 185658,00 гривень
для покриття видатків, пов'язаних з
поліпшенням житлових умов,
реконструкцією і приведенням в
належний технічний стан квартири
АДРЕСА_1.

На такі ж цілі були позичені позивачкою
ще 156586,00 гривень, що встановлено
розпискою від 27.04.2007 року та 122357,00
гривень - розписка від 11.08.2006 року.

Дані обставини підтверджуються
рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 11 вересня 2007 року по
справі № 2-6976/07 за позовом ОСОБА_1 до
Одеської міської ради, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю м. Одеси про усунення
порушення та визнання права власності.
В зазначеному рішенні, яке набрало
чинності 24.09.2007 року, судом встановлено,
що ОСОБА_1, для поліпшення житлових умов
та приведення у задовільний технічний
стан горищного приміщення, з
залученням відповідних спеціалістів,
здійснила реконструкцію квартири
АДРЕСА_2 із збільшенням площі з 50,0 кв.м.
до 147,8 кв.м. Вданому рішенні не
встановлювались обставини щодо
виконання реконструкції ОСОБА_2 або за
рахунок його грошових коштів.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеси від 01.04.2013 року по цивільній
справі № 24997/12 за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу, стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 грошову суму в
розмірі 808 620,90 (вісімсот вісім тисяч
шістсот двадцять гривень 90 копійок) на
підставі вищезазначених розписок від
26.09.2007 року, 27.04.2007 року та від 11.08.2006
року. Дане рішення суду залишено в силі
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 18.06.2013 року та набрало
чинності.

Згідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, особисто ОСОБА_1
зобов'язана буде повернути ОСОБА_8
грошові кошти, які були витрачені нею
на спільне майно подружжя.

Квартира АДРЕСА_3, загальною
площею 137,2 кв.м., яка зареєстрована на
ім'я ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 07.11.2006 року,
посвідченого ОСОБА_9, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу, зареєстрованого
в реєстрі за № 6012, що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 18.01.2007 року.

Дана квартира була придбана за рахунок
грошових коштів подружжя.

Твердження ОСОБА_2 стосовно того, що
дана квартира була придбана за рахунок
грошових коштів ОСОБА_4 і належить лише
йому, судом не приймаються до уваги,
виходячи з наступного. Покупцем в
договорі купівлі-продажу зазначений
лише ОСОБА_2. Факт визнання ОСОБА_2 боргу
перед ОСОБА_4 не є підставою для
виникнення у ОСОБА_4 права власності на
спірну квартиру.

Крім того, в договорі купівлі-продажу
зазначено, що ОСОБА_2 сплатив за
квартиру АДРЕСА_3 грошову суму в
розмірі 24 700 (двадцять чотири тисячі
сімсот) гривень, а не суму грошових
коштів, яку він позичив у ОСОБА_4 У
зв'язку з цим доводи відповідача про те,
що спірна квартира не є об'єктом права
спільної сумісної власності, а є
особистим майном ОСОБА_4, судом не
приймається до уваги.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 11.04.2013 року по справі №
521/5007/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,
яке залишено в силі ухвалою
Апешляційного суду Одеської області
від 14.01.2014 року, ОСОБА_4 було відмовлено
у стягненні з ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що
між сторонами виникли правовідносини,
що випливають із договору доручення, а
не із договору позики. У зв'язку з цим
доводи ОСОБА_2 є безпідставними та
необґрунтованими.

Як вбачається з площі вказаних квартир,
вони приблизно однакові, тому вартість
спірних квартир також є фактично
рівною. Дана обставина також
визнається і відповідачем ОСОБА_2, що
підтверджується його позовною заявою
про поділ спільного майна, в якій він
оцінює квартиру на АДРЕСА_1 в сумі 1288000,00
гривень, а квартиру на АДРЕСА_3 в сумі
1127000,00 гривень. Така вартість квартир
сторонами не оспорювалась та
визнавалась.

Заочним рішенням Приморського
районного суду міста Одеси від 28.01.2014
року по цивільній справі № 522/3475/13-ц
визначено місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_6 разом із
матір'ю - ОСОБА_1, а також встановлено, що
ОСОБА_5 постійно проживає разом із
матір'ю - ОСОБА_1. Доказів того, що ОСОБА_2
сплачує ОСОБА_1 аліменти на утримання
дітей, сторонами суду не надано.

З урахуванням того, що з ОСОБА_1
постійно проживають обоє дітей
подружжя, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а
також з урахуванням того, що квартира
АДРЕСА_1 була придбана за грошові кошти,
які позивачці позичив її батько ОСОБА_8
і які вона зобов'язана йому повернути,
що підтверджується рішенням суду, суд
вважає можливим виділити їй у
власність зазначену квартиру, а
квартиру АДРЕСА_3 виділити відповідачу
ОСОБА_2.

Такий спосіб розділити спірні
квартири, на думку суду, є найбільш
справедливим та об'єктивним і таким, що
не порушує права та інтереси жодного із
подружжя, з урахуванням всіх обставин
справи.

Згідно до вимог ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. При вирішенні спору про
поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї. За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Частинами 1 та 2 ст.71 СК України
встановлено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

В спірній квартирі АДРЕСА_1, яку ОСОБА_1
просить виділити їй, на даний час
проживає відповідач ОСОБА_2, що він
підтвердив у судовому засіданні.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
поділу спільного майна подружжя
підлягають задоволенню, суд вважає
можливим задовольнити також її вимоги
виселення та вселення.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Щодо позовних вимоги ОСОБА_1 щодо
усунення перешкод у користуванні
власністю, то суд вважає, що дані вимоги
задоволенню не підлягають.

Суд прийшов до висновку, що не підлягає
задоволенню позовна заява ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя, в якій
він просить поділити між ним та ОСОБА_1
в рівних частках лише квартиру АДРЕСА_1,
оскільки квартира на АДРЕСА_3 не є
спільною сумісною власністю подружжя,
а є власністю ОСОБА_4, який позичив
кошти ОСОБА_2

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно до вимог ч.1 ст.657 ЦК України,
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Аналізуючи вказані норми
матеріального права, суд приходить до
висновку, що право власності на
нерухоме майно може виникнути у особи
лише на підставі, що не заборонена
законом, зокрема, із правочину
купівлі-продажу, який має бути
нотаріально посвідчений та підлягає
державній реєстрації.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 07.11.2006 року,
посвідченого ОСОБА_9, приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу, зареєстрованого
в реєстрі за № 6012 та витягу про
реєстрацію права власності, квартира
АДРЕСА_3 була куплена лише ОСОБА_2 зі
згоди його дружини, та, відповідно до
ст.60 СК України, стала об'єктом права
спільної сумісної власності.

Розписка, які надана ОСОБА_3 є лише
підставою наявності у ОСОБА_2 грошової
заборгованості перед позивачем і
ніяким чином не впливає на право
власності на спірні квартири.

Тому твердження ОСОБА_2 про те, що
зазначена квартира не є спільною
сумісною власністю сторін, є
необґрунтованим та недоведеним.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає можливим задовольнити
позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя
особа - ОСОБА_1 про стягнення суми боргу
в розмірі 239 535,00 (двісті тридцять
дев'ять тисяч п'ятсот тридцять п'ять)
гривень та трьох відсотків річних у
сумі 16 990,00 (шістнадцять тисяч дев'ятсот
дев'яносто) гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_3 підтверджені
належним та допустимим доказом, яким є
розписка ОСОБА_2 Даний борг був
визнаний відповідачем у повному обсязі
та не опорювався.

Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено,
що за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Виходячи з викладеного, суму позики має
повернути позичальник і це лише його
особистий обов'язок. Суду не надано
жодних доказів, які б підтверджували,
що вказані грошові кошти були
витрачені на потреби подружжя, а тому і
обов'язок їх повертати лежить лише на
ОСОБА_2.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Три проценти річних від простроченої
суми складають: 239535х863(кільсть
прострочених днів на момент ухвалення
рішення суду)х0,03/365 = 16990,00 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині
стягнення витрат на дополмогу адвоката
задоволенню не підлягають у звязку з
тим, що позивачем не надано доказів
обгрунтованості такої вартості
правовоїдопомоги та доказів фактичної
сплати 2500,00 гривень за правову
допомогу.

Керуючись ст..3-8, 10-14, 27, 31, 60, 88, 208, 209, 212-216,
218 ЦПК України, ч.1 ст.60, ч.1 ст.69, ст.70, с.1
та ч.2 ст.71 СК України; ч.1 ст.182, ст.316,
ст.319, ст.328, ст.386, ст.391, ч.1 ст.657, ч.1 ст.1046,
ч.1 ст.1049 ЦК України;, суд

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя та про усунення
перешкод в користування власністю -
задовольнити частково.

Розділити спільне сумісне майно ОСОБА_1
та ОСОБА_2 наступним чином:

- Визнати за ОСОБА_1 право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 147,8 кв.м..

- Визнати за ОСОБА_2 право
власності на квартиру АДРЕСА_3,
загальною площею 137,2 кв.м.

Виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про поділ мана подружжя -
відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя
особа - ОСОБА_1 про стягнення суми боргу
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
заборгованість у сумі 239 535,00 (двісті
тридцять дев'ять тисяч п'ятсот тридцять
п'ять) гривень, три відсотки річних у
сумі 16 990,00 (шістнадцять тисяч дев'ятсот
дев'яносто) гривень, а також суму
понесених судових витрат у розмірі 2395,35
гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів до
Апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції.

Суддя:

10.02.2014