АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/1181/14
Головуючий 1 інстанції
Справа№2/6213/356/13
Категорія: право власності
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О.,
Пономаренко Ю.А.,

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
ОСОБА_3

на заочне рішення Московського
районного суду м.Харкова від 15 січня 2013
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про встановлення юридичного
факту сумісного проживання однією
сім'єю та визнання права власності в
порядку розподілу майна, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом ОСОБА_5 про встановлення
юридичного факту сумісного проживання
однією сім'єю та визнання права
власності в порядку розподілу майна.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4
вказувала, що з ОСОБА_5 вона перебуває у
фактичних шлюбних відносинах з травня
1987 року, на протязі 25 років ведуть
спільне господарство, мають спільний
бюджет, а також взаємні права та
обов'язки, які притаманні чоловіку та
дружині. В період сумісного проживання
за спільні сумісні кошти, а також за
кошти з продажу належного їй
автомобіля ВАЗ-2102, ними було придбано
автомобіль ВАЗ-21053, 1995 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, який
зареєстрований на відповідача. Крім
того, у 1987 році ОСОБА_5 отримав право на
вселення в квартиру АДРЕСА_1, наймачем
якої була ОСОБА_6, а ОСОБА_6 на підставі
обмінного ордеру отримала право на
вселення в квартиру АДРЕСА_2, наймачем
якої була вона. Таким чином, вони з
відповідачем вселились у спірну
квартиру та мешкали разом в ній. При
обміні квартири нею з ОСОБА_5 за сумісні
кошти повністю був сплачений пай.
Оскільки відповідач був наймачем
спірної квартири, то відповідно
рішення виконавчого комітету
Московської районної ради м. Харкова
від 30.03.2004 року на його ім'я було
оформлено свідоцтво про право
власності на нерухоме майно. Між нею та
відповідачем часто почали виникати
сварки, відповідач став погрожувати, що
позбавить її майна, яке було ними
нажите на протязі 25 років.

Тому, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених
позовних вимог, просила суд встановити
факт проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу її з відповідачем
ОСОБА_5 з травня 1987 року по серпень 2012
року та визнати за нею право власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності.

У судове засідання відповідач не
з'явився, про час і місце судового
засідання повідомлявся належним чином,
причину неявки суду не повідомив. Суд
ухвалив рішення при заочному розгляді
справи на підставі ст. 224 ЦПК України.

Заочним рішенням Московського
районного суду м.Харкова від 15 січня 2013
року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 з травня 1987
року по серпень 2012 року, визнано за
ОСОБА_4 право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності.

Ухвалою Московського районного суду
м.Харкова від 13 грудня 2013 року заяву
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як правонаступниць
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
про перегляд заочного рішення залишено
без задоволення.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3
ставлять питання про скасування
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення, яким
відмовити позивачці у задоволенні її
позову у повному обсязі, визнавши право
власності порядку розподілу майна за
спадкоємцями першої черги, а саме їх, у
розмірі по ? частини усього майна, яке
було у власності ОСОБА_5 при житті.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
вказують, що вони є доньками ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Про
оскаржуване рішення їх батько не знав,
тоді як воно зачіпає їх інтереси як
спадкоємиці та правонаступниці після
смерті батька. Крім того, на час
виникнення спірних правовідносин
діяли правила не Сімейного Кодексу
України, а положення статей Кодексу про
шлюб та Сім'ю.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
приймали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційні скарги підлягаючими
частковому задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
суд першої інстанції виходив з
доведеності факту проживання ОСОБА_4
разом з ОСОБА_5 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з травня 1987 року по
серпень 2012 року, що є підставою для
поділу майна спільної сумісної
власності подружжя на підставі ст..ст.
70,74 Сімейного Кодексу України.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами та поясненням свідків,
що ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 з травня 1987
року по серпень 2012 рік у спірний період
у зареєстрованому шлюбі не перебували
(а.с.37-43).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
пояснень щодо виниклого спору суду не
надавав.

На підставі обмінного ордеру № 3252 від 29
травня 1987 року, виданого виконавчим
комітетом Харківської міської ради:
народних депутатів ОСОБА_4 отримала
право на вселення в квартиру АДРЕСА_3,
наймачем якої був ОСОБА_5.

Відповідно до обмінного ордеру № 3253
від 29 травня 1987 року, виданого
виконавчим комітетом Харківської
міської ради народних депутатів,
ОСОБА_5 отримав право на вселення в
квартиру АДРЕСА_1 в Харкові, наймачем
якої була ОСОБА_6, а ОСОБА_6 на підставі
обмінного ордеру отримала право на
вселення в квартиру АДРЕСА_2, наймачем
якої була ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
встановлюючи факт сумісного
проживання однією сім'єю сторін та
визнаючи право власності на ? частину
спірного майна, суд помилково
застосував до спірних правовідносин
норми Сімейного кодексу України,
оскільки в п. 1 розділу VII Прикінцевих
положень СК визначено, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності ЦК, тобто з 1 січня 2004 р.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. Відповідно до чинного
на час виникнення спірних
правовідносин законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
України «Про власність», ст. 22 КпШС
України); майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї чи майно, що
є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2
ст. 17 Закону України «Про власність»);
квартира (будинок), кімнати в квартирах
та одноквартирних будинках, передана
при приватизації з державного
житлового фонду за письмовою згодою
членів сім'ї наймача у їх спільну
сумісну власність (ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному майні, набутому до 1 січня 2004
року, вона має надати суду належні та
допустимі докази про власну участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного
майна виникають в момент його
придбання, тому правовий режим
майна(квартири), і правовідносини між
ОСОБА_4 І ОСОБА_5 із приводу нього, не
можуть регулюватися нормами СК
України, який набрав чинності з 01 січня
2004 року.

Матеріали справи свідчать, що спірне
майно придбане до набрання чинності
норм Сімейного Кодексу України, тому
при вирішенні спору застосуванню
підлягають норми матеріального права,
що діяли на момент придбання спірної
квартири, оскільки відповідно до ч. 1 ст.
58 Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі.

До сімейних відносин, які вже існували
на зазначену дату, норми СК
застосовуються лише в частині тих прав
і обов'язків, що виникли після набуття
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» від 15 травня 2006р.
N3.)

Тобто в даному випадку спір повинен був
розглядатися на підставі чинного на
той час Кодексу про шлюб та сім'ю.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно
нажите подружжям за час шлюбу є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Аналогічне зазначено і в ст. 16 Закону
«Про власність», що діяв на час
виникнення правовідносин сторін.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 р. N 16 «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім 'ю України»
закріплено, що судам слід мати на увазі,
що правила статей 22, 28, 29 КпШС не
застосовують до спорів про поділ майна
осіб, які живуть однією сім 'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно Листа Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.05.2012, № 648/0/4-12
«Щодо обов'язкових для всіх судів
України правових позицій», в якому
зазначається, що відповідно до частин
першої та другої статті 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Таким чином, на час виникнення спірних
правовідносин, законодавством було
закріплено презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
придбане в період шлюбу.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не перебували у зареєстрованому
шлюбі, тому відсутні і підстави для
задоволення позову щодо визнання права
власності на ? частину квартири АДРЕСА_1
в порядку поділу майна, що є у спільній
сумісній власності.

Згідно ст. 10, ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно рішення виконавчого
комітету Московської районної ради м.
Харкова від 30.03.2004 року за ОСОБА_5
оформлено свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, а саме на
квартиру АДРЕСА_1, тобто він є єдиним
власником зазначеної квартири.

Частиною 4 ст. 368 ЦК України
встановлено, що майно набуте в
результаті спільної праці та за
спільні кошти членів сім'ї, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про власність" від 7 лютого 1991 року
(чинного на час виникнення спірних
відносин) майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК
України для набуття членами сім'ї
права спільної сумісної власності на
певне майно необхідна сукупність двох
передумов: майно, набуте в результаті
спільної праці; майно, набуте за
спільні кошти.

Позивач повинна була довести не лише
факт спільного проживання, а і ступінь
її участі у придбанні спірного майна.

Між тим, матеріали справи не містять
доказів щодо участі ОСОБА_4 у
набутті спірної квартири (внесення
власних грошових коштів).

Проте, вирішуючи спір, суд першої
інстанції на зазначені вимоги закону
уваги не звернув, як не звернув увагу і
на те, що станом на 1987 рік ОСОБА_4 не
була членом сімї ОСОБА_5, письмової
угоди про створення спільної сумісної
власності між ними також не укладалося.

Встановивши факт отримання квартири у
вланість у березні 2004 року, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня участі ОСОБА_4 коштами у
виплаті пайових внесків за квартиру та
придбанні вказаної квартири, є
підставою для визнання за позивачкою
права власності на її половину.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в пункті 61
постанови від 18 вересня 1987 року № 9 "Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи", за змістом частини першої
статті 17 Закону України "Про власність"
кооперативна квартира набуває статусу
спільної сумісної власності лише за
умови внесення паю в ЖБК за рахунок
спільних коштів члена ЖБК та членів
його сім'ї. Інші особи права власності
на пай та квартиру не набувають і
можуть претендувати лише на
відшкодування членом кооперативу
коштів, наданих йому для внесення паю.

Доводи апеляційних скарг частково
підтверджуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Виходячи з наведеного у суду першої
інстанції не було законних підстав для
задоволення позову ОСОБА_4

За таких обставин судова колегія
відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції скасувати і в
задоволені позову ОСОБА_4 відмовити.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.1ч.2ст.307, ст.309,
313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Московського
районного суду м.Харкова від 15 січня 2013
року - скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
встановлення юридичного факту
сумісного проживання однією сім'єю та
визнання права власності в порядку
розподілу майна - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: