Справа № 545/5000/13-ц
Провадження № 2/545/241/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. Полтавський
районний суд Полтавської області у
складі:

головуючого Кіндяк І.С.

з участю секретаря Бутирін О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Полтава
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення борг за
договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач 04.12.2013р. звернувся до суду з
позовом до відповідачів про стягнення
боргу за договором позики, посилаючись
на те, що 21.11.2010 року відповідач ОСОБА_2
отримав від позивача ОСОБА_1 у позику
60000 грн., поручителем за даним договором
виступила дружина відповідача ОСОБА_3,
і позичальник зобов»язався повернути
борг до 01.12.2011 року включно, в
підтвердження чого написав
власноручно розписку. Проте до
вказаної дати відповідачі за договором
позики отримані кошти не повернули.

Позивач просив стягти солідарно з
відповідачі борг за договором позики,
сума якого на день підписання позову
(04.12.2013 року) складала 63600 грн., а саме:
сума основного боргу -60000 грн.; сума 3 %
річних - 3600 грн., та судові витрати в
розмірі - 650 грн.

В судове засідання представник
позивача не з'явився, надавши заяву, у
якій позов підтримав повністю та
просив розглянути справу без її участі
на підставі наявних у ній доказів,
проти заочного розгляду справи не
заперечував.

Відповідачі, в судове засідання не
з'явилися, не повідомивши про причини
неявки та її поважність, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи відповідно до
вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України.

Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за його
відсутності або якщо повідомлені ним
причини неявки визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи. За таких обставин, за
згодою позивача, проводиться заочний
розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги обґрунтовані та підлягають
задоволенню в повному обсязі з таких
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 27 ЦПК України особи, які
беруть участь у справі, зобов'язані
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України,
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України, докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст. 1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Згідно із частиною 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

В судовому засіданні встановлено
і підтверджується матеріалами справи,
що відповідно до розписки від 21.11.2010
року ОСОБА_2 взяв у борг 60000 грн. у
позивача ОСОБА_1 терміном на 1 (один) рік
та зобов»язався повернути вказану суму
в умовлений термін. (а.с.5).

Згідно розписки від 21.11.2010р. в рахунок
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_3, зобов»язалась перед
позикодавцем ОСОБА_1 якщо в разі
порушення ОСОБА_2 зобов»язань по
поверенню отриманих коштів, вона
зобов»язується продати автомийку, яка
належить їй на праві власності та
повернути всю суму боргу (а.с.5).

Суд вважає, що між позивачем ОСОБА_1 і
відповідачами: ОСОБА_2, ОСОБА_3
відповідно ст.1046 Цивільного кодексу
України склалися зобов'язальні
правовідносини з приводу позики
грошей, тобто грошові зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Як встановлено, позивач виконав умови
договору позики надавши 21.11.2010р.
відповідачу позику в розмірі 60000 грн.
строком на 1 рік, а відповідачі порушили
умови договору позики невиконавши
зобов»язання у встановлений строк.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Відповідно ст. 543 Цивільного кодексу
України, у разі солідарного обов'язку
боржників кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або у
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором чи
законом.

Відповідно до ст.615 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
не звільняє винну сторону від
відповідальності за порушення
зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором.

Отже встановлено, що 3 % річних від
простроченої суми боргу складає: 60000,00
грн. (сума позики) х (01.12.2011р. по 01.12.2013р.
складає 730 (днівпрострочення) х 3 : 365 : 100 =
3600(три тисячі шістсот )грн.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Таким чином за період з 01.12.2011р. по 01.12.2013
р. розмір процентів за користування
сумою позики становить - 3600 грн.

Враховуючи правовий висновок , що
міститься в постанові від 18 вересня
2013р. Верховного Суду України на
засіданні Судової палати у цивільних
справах по справі № 6-63 цс 13, предметом
якої був спір про стягнення боргу за
договором позики. При розгляді цієї
справи Верховний Суд України зробив
правовий висновок про те, що письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Суд, всебічно, повно та обєктивно
оцінивши всі надані докази, приходить
до висновку, що позивач правомірно
вимагає повернення суми позики, суму 3-х
відсотків річних, посилаючись на
договір позики, а тому позовні вимоги є
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі

Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд
при винесенні рішення зобов'язаний
вирішити питання розподілу судових
витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 526, 527, 530, 625, 1046-1048, ЦК України, ст.ст.
10-13, 79, 84, 88, 212-215, 292 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити в повному
обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі - 63
600,00 грн., яка складається з наступного :

- сума основного боргу - 60 000,00 грн. ;

- 3 % річних від простроченої суми боргу -
3600,00 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 650,00
грн.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської
області через Полтавський районний
суд протягом 10 днів з моменту
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Суддя: І. С.
Кіндяк