Ухвала

Іменем України

17 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яка діє від власного імені та
представляє інтереси неповнолітньої
дитини - ОСОБА_4, треті особи: Управління
державної міграційної служби України у
Запорізькій області, служба
(управління) у справах дітей Ленінської
районної адміністрації Запорізької
міської ради, про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 09 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року публічне акціонерне
товариство «Державний ощадний банк
України» (далі - ПАТ « «Державний
ощадний банк України») звернулося до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідно до умов кредитного
договору від 26 грудня 2007 року ОСОБА_2
отримав кредитні кошти у розмірі 429 250
грн. для придбання квартири АДРЕСА_1. На
забезпечення виконання умов
кредитного договору сторони того ж дня
уклали договір іпотеки, предметом
якого є зазначена квартира. У
результаті неналежного виконання умов
кредитного договору утворилася
заборгованість, яка станом на 02 червня
2014 року склала 476 835 грн. 39 коп.
Ураховуючи викладене та з урахуванням
уточнень позовних вимог, позивач
просив у рахунок погашення вказаної
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки та виселити зі спірної
квартири відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 11 червня 2014 року у
задоволенні позову ПАТ «Державний
ощадний банк України» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 09 жовтня 2014
року рішення районного суду скасовано.
Позов ПАТ «Державний ощадний банк
України» задоволено частково. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки за
іпотечним договором, укладеним 26
грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ
«Державний ощадний банк України», а
саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_2, в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
від 26 грудня 2007 року, яка станом на 02
червня 2014 року становить 476 835 грн. 39
коп., шляхом його реалізації на
прилюдних торгах за початковою ціною
продажу на підставі оцінки майна
суб'єктом оціночної діяльності під час
проведення виконавчих дій у межах
виконавчого провадження. Виселено
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із зазначеної
квартири із зняттям усіх мешканців з
реєстрації обліку. Розподілено судові
витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення районного суду та
частково задовольняючи позов,
апеляційний суд на підставі поданих
сторонами доказів, які належним чином
оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до
правильного висновку про те, що
рішенням суду, яке набрало законної
сили, з ОСОБА_2 стягнуто кредитну
заборгованість. Проте рішення виконано
не в повному обсязі і це не звільняє
боржника від належного виконання
зобов'язання (ст. 599 ЦК України) та не
позбавляє кредитора права на
пред'явлення позову про звернення
стягнення на іпотечне майно (ст. 33
Закону України «Про іпотеку», п. 9
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».

Розмір заборгованості судом визначено
з урахуванням раніше ухваленого
рішення суду і на підставі умов
договору та вимог Закону. Оскільки
боржник не виконує, як рішення суду, так
і умови договору, апеляційний суд
перевіривши отримання відповідачем
вимог про добровільне звільнення
іпотечного майна, згідно положень ст.
ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку»,
ст. 109 ЖК УРСР, задовольнив вимогу банка
про виселення мешканців з іпотечного
майна.

Доводи касаційної скарги про
відсутність згоди органів опіки і
піклування на виселення малолітньої
ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки
згода органів опіки і піклування
вимагається при укладенні договорів
щодо майна, право власності або право
користування яким мають неповнолітні
діти, а не на стадії їх виконання,
зокрема виселення з іпотечного майна.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити рішення
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 09 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова