22-ц/775/1537/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді - Мальцевої
Є.Є.

суддів - Баркові
В.М., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Брежнєві
Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до Маріупольської
міської ради, ОСОБА_4 про визнання права
власності на спадкове майно, третя
особа: 4-та маріупольська державна
нотаріальна контора, за апеляційною
скаргою представника Маріупольської
міської ради на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
01 вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

В червні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду позовом про
визнання права власності на спадкове
майно після смерті ОСОБА_5. Позов
обґрунтувала тим, що з 1998 року і до
моменту смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
позивач мешкала разом з нею однією
родиною, опікуючись нею, оскільки інших
рідних у померлої не було. Після смерті
ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді
квартири АДРЕСА_1, яка належала їй
підставі біржового контракту № 20791 від
24 квітня 1998 року, укладеного між ОСОБА_5
та ОСОБА_4 про купівлю-продаж
зазначеної квартири. Позивач вважає, що
фактично прийняла спадщину після
смерті ОСОБА_5 у вигляді спірної
квартири. Вона звернулася до четвертої
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, але їй було
відмовлено у оформленні свідоцтва на
спадщину після смерті ОСОБА_5 на
спадкове майно, оскільки на момент
смерті ОСОБА_5 позивачка була
зареєстрована за іншою адресою. З
урахуванням уточнень позовних вимог
ОСОБА_2 остаточно просила суд визнати
біржовий контракт за № 20791 від 24.04.1998
року (договір купівлі-продажу спірної
квартири), укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, дійсним, визнати позивачку
спадкоємицею 4-ої черги на спадкове
майно, яке відкрилося після смерті
ОСОБА_5, та визнати за нею право
власності в порядку спадкування на
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 01 вересня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_2
спадкоємицею четвертої черги за
законом після смерті ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано дійсним
біржовий контракт за № 20791 від 24.04.1998
року, визнано за ОСОБА_2 право власності
в порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
на квартиру АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, представник відповідача
Маріупольської міської ради Іванченко
Н.О. в апеляційній скарзі, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволені позову.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України колегія суддів розглянула
справу у відсутності відповідача
ОСОБА_4, повідомленого про час та місце
розгляду справи належним чином, та без
участі позивача і представника третьої
особи - Четвертої державної
нотаріальної контори м.Маріуполя, які
надали суду відповідні заяви.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представника Маріупольської міської
ради Іванченко Н.О., яка підтримала
доводи апеляційної скарги, заперечення
представника позивача - ОСОБА_7, який
просив скаргу відхилити, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
надала достатньо належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин її спільного проживання з
спадкодавцем ОСОБА_5, однією родиною
понад п'ять років до часу відкриття
спадщини, тому визнав її спадкоємцем
четвертої черги. Враховуючи, що вона є
спадкоємцем, претендує на спадкове
майно, фактично вступила в спадщину,
суд за її вимогою визнав угоду
купівлі-продажу спірної квартири,
внаслідок якої ОСОБА_5 отримала у
власність спірну квартиру, укладену
шляхом біржового контракту, дійсною,
визнав за нею право власності на спірну
квартиру.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів погоджується
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини;
при цьому згідно з ч.2 ст.1258 ЦК України
кожна наступна черга спадкоємців за
законом одержує право на спадкування у
разі відсутності спадкоємців
попередньої черги, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини або відмови від її прийняття,
крім випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Як встановлено судом першої
інстанції і підтверджується
матеріалами справи, ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років, актовий
запис №892 від 15.07.2013 року (а.с. 6, 46, 47-48).

З повідомлення нотаріальної
контори вбачається, що за спадщиною
після смерті ОСОБА_5 у встановлений
законом строк ніхто, крім позивача, не
звертався.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрована з 1997
року в АДРЕСА_7 (а. с. 9). Тому нотаріус
відмовив їй у видачі свідоцтва про
спадщину, посилаючись на те, що вона
нічим не підтвердила право на
спадкування після смерті ОСОБА_5.

Судом першої інстанції також
встановлено, що наймачем АДРЕСА_1 була
ОСОБА_5, яка була зареєстрована у
вказаній квартирі з 30 червня 1998 року по
5 березня 2014 року (а. с. 80), про що
свідчить копія особового рахунку
квартири.

З акту від 31 березня 2014.року
Приватного Підприємства «Ваш двір»
вбачається, що за свідченнями сусідів
буд.АДРЕСА_1 без реєстрації з грудня 1998
року мешкала ОСОБА_2 спільно із ОСОБА_5,
по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5).

Актом від 14 серпня 2014 року ПП «Ваш
двір» встановлено, що зі слів мешканця
АДРЕСА_8, у кв.АДРЕСА_1 ніхто не мешкає
та не зареєстрований (а с. 83).

'

Згідно з актом від 7 серпня 2014 року,
складеним представниками
Орджонікідзевської районної
адміністрації Маріупольської міської
ради за участю голови КСН «Азовець»,
вбачається, що в АДРЕСА_7 мешкають
ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а. с. 84).

Як роз'яснено Вищим Спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у листі від 16 травня
2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування», положення п.21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року №7 «Про судову практику
у справах про спадкування» про те, що до
числа спадкоємців четвертої черги не
входить особа, яка хоч і проживала
спільно з спадкодавцем, але перебувала
у зареєстрованому шлюбі з іншою особою,
поширюється на осіб - чоловіка або
жінки, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, але перебувають в
іншому зареєстрованому шлюбі, проте не
поширюється на інших осіб, які
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
іншою особою, але проживали однією
сім'єю зі спадкодавцем на інших
засадах, ніж фактичні шлюбні відносини.

Зі справи також вбачається, що позивач
самостійно несла витрати на поховання
ОСОБА_5 (а.с.53,54,55,71,200-203), оплачувала
комунальні послуги по утриманню
спірної квартири, про що надала суду
відповідні квитанції (а.с 56-70, 112-199).

Оцінюючи письмові докази, надані
сторонами щодо факту проживання
позивача у спірній квартирі не менш як
п'ять років до дня відкриття спадщини
однією сім'єю з спадкодавцем, суд
першої інстанції дійшов до висновку
про доведеність таких обставин
позивачем, і колегія суддів вважає його
правильним, оскільки акт, що свідчить
про проживання ОСОБА_2 у квартирі
ОСОБА_5 протягом останніх п'яти років,
не спростований відповідачем, а,
напроти, підтверджується іншими
доказами по справі, зокрема,
поясненнями свідків, допитаних судом
першої інстанції. Так, свідки ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили обставини,
на які посилалася позивач при
зверненні до суду, а саме, що останній
час, не менш п'яти років, ОСОБА_2
фактично проживала з ОСОБА_5 і
опікувалася про неї. Висновок суду
першої інстанції про те, що наданий
відповідачем акт про відсутність
будь-яких мешканців в спірній квартирі
від 14 серпня 2014 року не слід приймати до
уваги як доказ, також є правильним,
оскільки зазначений акт складений
після смерті ОСОБА_5, тому не
спростовує обставин, на які посилалася
ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги про те,
що надані позивачем докази на
підтвердження вимог про визнання
позивача спадкоємцем четвертої черги
не можуть бути прийняті судом, оскільки
вони нічим не підтверджені, суперечать
матеріалам справи, спростовуються
письмовими доказами і поясненнями
свідків, які є незаінтересованими
особами, і тому у суду немає підстав для
сумніву в їх свідченнях.

Вирішуючи спір щодо визнання
договору купівлі - продажу спірної
квартири дійсним, укладеного у вигляді
біржової угоди №20791 від 24.04.1998 року, суд
виходив з наступного.

Судом встановлено, що 24.02.1998 року
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір
купівлі-продажу (біржовий контракт
№20791) квартири АДРЕСА_1, на підставі
якого ОСОБА_5 придбала у власність
вказану квартиру. Вона зареєструвала
право власності на вказану квартиру 24
квітня 1998 року в БТІ м.Маріуполя
(реєстраційне посвідчення №38913) (а.с.7).

Оскільки даний договір
купівлі-продажу нерухомості був
укладений у порушення вимог ст..227 ЦК
України в редакції 1963 року, а,
відповідно до положень ч.2 ст.47 ЦК
України 1963 року, сторони домовились
щодо усіх істотних умов договору,
відбулося повне виконання договору,
але одна з сторін ухилилася від
нотаріального посвідчення угоди, суд
може визнати такий договір дійсним.

У зв'язку зі смертю однієї з
сторін договору, яка є власником
спірної квартири і спадкодавцем
позивача, суд першої інстанції вважав
можливим задовольнити вимоги ОСОБА_2
про визнання даного договору дійсним,
як спадкоємця однієї з сторін договору.
Тому, враховуючи, що ОСОБА_5 померла,
доводи апеляційної скарги про те, що
суд передчасно вирішив такі вимоги
ОСОБА_2, не встановив, чи підлягав
контракт нотаріальному посвідченню,
чому вона не була нотаріально
посвідчена, не можуть вплинути на
правильність рішення суду.

Враховуючи обставини справи і
наведені норми закону, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про можливість задоволення вимог
позивача про визнання біржового
договору купівлі-продажу квартири
дійсним, і визнання її спадкоємицею
четвертої черги за законом після
смерті ОСОБА_5, і підстав для скасування
рішення в цій частині немає.

Між тим, колегія суддів вважає,
що ухвалюючи рішення про задоволення
вимог про визнання права власності за
позивачем на спадкове майно в порядку
спадкування, суд першої інстанції
помилково дійшов такого висновку, і з
рішенням суду першої інстанції в цій
частині погодитися неможна з огляду на
наступне.

Зі справи вбачається, що
після смерті ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкова справа не
заводилася, ніхто, крім позивача, з
заявами про прийняття спадщини не
звертався. (а.с.22)

Постановою від 6 березня 2014
року державний нотаріус відмовила
ОСОБА_2 у задоволенні заяви про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом на квартиру АДРЕСА_1, оскільки
остання не надала документи,
підтверджуючи її право на спадщину.
(а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст.4, ч.2 ст.48,
ст..66-68 Закону України «Про нотаріат»
обов'язок щодо встановлення спадкового
майна, кола спадкоємців та видачі
свідоцтв про право власності на
спадкове майно покладений на органи
нотаріату.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва на спадщину вимоги про
визнання права власності на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження. Але з постанови
нотаріуса про відмову у видачі
свідоцтва про спадщину вбачається, що
на час звернення з такою заявою ОСОБА_2
не була визнана спадкоємцем ОСОБА_5.

Таким чином, суд першої
інстанції, одночасно задовольняючи
позовні вимоги про визнання позивача
спадкоємцем і визнання за нею права
власності на спадкове майно,
неправильно вирішив такий спір,
оскільки позивач передчасно
звернулася з такими вимогами до суду,
що не позбавляє її права звернутися з
відповідною заявою до нотаріуса.

З огляду на вищевикладене, судове
рішення не може вважатися законним і
обґрунтованим, та відповідно до
положень ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню в частині задоволення
позовних вимог про визнання права
власності на спадкове майно з
ухваленням рішення про відмову в цих
позовних вимогах. Разом з тим, з тих же
підстав, слід залишити без змін
рішення в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання її
спадкоємцем четвертої черги після
смерті ОСОБА_5 і визнання дійсною угоди
купівлі-продажу спірної квартири.

Таким чином, апеляційна скарга
представника Маріупольської міської
ради на рішення суду першої інстанції
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - скасуванню в частині
задоволення вимог про визнання права
власності на спадкове майно, з
ухваленням рішення про відмову в
задоволенні цих позовних вимог. В
решті рішення суду слід залишити без
змін.

У відповідності до ст..88 ЦПК
України з позивача у зв»язку з
частковим задоволенням апеляційної
скарги слід стягнути на користь
відповідача Маріупольської міської
ради судові витрати в розмірі 121 грн 80
коп., понесені при зверненні до суду з
апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу
Маріупольської міської ради в особі
представника Іванченко Наталі
Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 01 вересня 2014
року скасувати в частині задоволення
позову ОСОБА_2 до Маріупольської
міської ради, ОСОБА_4 про визнання за
нею права власності в порядку
спадкування на квартиру АДРЕСА_1 і в
задоволенні цих позовних вимог
відмовити.

В решті залишити рішення без
змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Маріупольської міської ради у
відшкодування судового збору 121 грн 80
коп..

Рішення суду набирає законної
сили з моменту його проголошення та
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді :