Справа № 310/8429/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2014 року
Бердянський міськрайонний
суд

У складі: головуючого -
судді Троценко Т. А.

При секретарі:
Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бердянську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою,

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, де
вказала, що їй на праві власності
належить 1/4 частка жилого будинку
АДРЕСА_1, іншим співвласником є ОСОБА_2,
якій належить 1/2 частка.

Житловий будинок розташований на
земельній ділянці загальною площею 0,0924
га згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку від 20. 02.
2008 року.

Згідно технічного паспорту вихід з
двору загального користування
можливий лише через ворота № 2, але
відповідачкою самовільно збудовано
паркан № 4, і цими незаконними діями
порушуються її права, оскільки це
повністю обмежує вільному
користуванню земельною ділянкою та
воротами № 2, які знаходяться у
спільному користуванні співвласників.

Вона вимушена користуватися хвірткою і
частково виходом з будинку АДРЕСА_2, що
суттєво порушує її права.

Рішенням Бердянського міського суду
від 27. 12. 2001 року ОСОБА_2 вже було
зобов'язано усунути перешкоди в
користуванні двором спільного
користування шляхом знесення
зведеного нею паркану у дворі
спільного користування. Влітку 2012 року
відповідачка знесла цей паркан, а потім
встановила його знову.

Просить зобов'язати ОСОБА_2 усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою загального користування
шляхом знесення самовільно зведеного
нею паркану № 4.

В судовому засіданні позивачка з
представником за довіреністю ОСОБА_4
підтримала позовні вимоги і пояснила,
що у будинку мешкає її мати, і із -за
того, що ОСОБА_2 встановила паркан, вона
вимушена користуватись виходом з двору
через сусідів.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнала і пояснила,
що вона отримала частину будинку у
спадщину, та той момент паркан № 4 вже
стояв на тому самому місці, на її
території, що і зараз, позивачка завжди
користувалася проходом між будинками
НОМЕР_1 і НОМЕР_2, а потім вирішила, що їй
треба ходити через її частину будинку.

Свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 суду пояснили,
що мати ОСОБА_1 користується входом у
двір, який знаходиться з боку
сусіднього будинку, що створює великі
незручності. Про те, хто і коли
побудував паркан № 4 їм нічого не
відомо.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_1 Запорізької
області, ОСОБА_1 володіє 1/4 часткою у
праві спільної часткової власності на
підставі договору дарування від 04. 04. 2008
року, посвідченого приватним
нотаріусом Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_7

ОСОБА_2 є власником 1/2 частини цього ж
житлового будинку на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 13. 11. 1997 року,
посвідченого державним нотаріусом
Бердянської державної нотаріальної
контори.

Житловий будинок розташований на
земельній ділянці загальною площею 0,0924
га згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку від 20. 02.
2008 року.

ОСОБА_1 вказує на незаконність дій
ОСОБА_1, яка у 2012 році самочинно звела
паркан № 4, який знаходиться у дворі
спільного користування, і який заважає
їй користуватись воротами № 2, які
знаходяться на земельній ділянці
спільного користування.

Досліджуючи цю обставину, суд зважує на
ту обставину, що при прийнятті у
спадщину 1/2 частини будинку у 1997 році
ОСОБА_2 вже тоді прийняла у власність
ворота № 4, що вбачається зі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
13. 11. 1997 року.

Відповідачка надала суду рішення
Бердянського міського суду від 28. 05. 1984
року про визначення порядку
користування земельною ділянкою і
схему поділу земельної ділянки,
виконаної техніком КПТІ 14. 05. 1984 року, де
її частка розташована там, де
знаходився колишній власник ОСОБА_9, і
вказала, на те, що паркан № 4 завжди
знаходився на її частині двору, а інші
співвласники завжди користувалися
іншою калиткою, а в даний час вирішили
ходити через її частину двору. Цей факт
підтверджено також копією технічного
паспорту на житловий будинок за 2007 рік.

Позивачка посилається на рішення
Бердянського міського суду від 27. 12. 2001
року, яким ОСОБА_2 зобов'язано прибрати
побудований забор у дворі спільного
користування, проте як вбачається зі
схеми поділу земельної ділянки і
технічного паспорту паркан № 4
знаходиться не на території двору
загального користування, а на
території, що відведена ОСОБА_2

Крім того, у рішення суду не зазначена
літера забору, який підлягає знесенню,
і пояснення позивачки, про те, що це є
саме паркан № 4 нічим не підтверджено.

Крім того, нічим не підтверджено
здійснення самовільного будівництва
паркану № 4 у 2012 році, оскільки він
існує ще з моменту прийняття
відповідачкою частини будинку у
спадщину у 1997 році.

Позивачкою не надано будь -яких
фактичних тверджень здійснення
самовільного будівництва, показання
свідків суд не може прийняти до уваги,
оскільки жоден з них не знає хто і коли
побудував паркан № 4, а лише вказують на
незручність користування матір»ю
позивачки входом у двір.

Згідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:- припинення дії,
яка порушує право.

Стаття 10 ЦПК України передбачає у ч. 2 і
3, що сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Позивачка не надала жодного доказу
протиправності дій ОСОБА_2, не просила
зміни порядок користування земельною
ділянкою у зв'язку з порушенням її прав,
і за тих обставин, що позовні вимоги
нічим не обґрунтовані, вони
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 16 ЦК України, ст. ст. 10,60,
212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Запорізької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Бердянський
міськрайонний суд.

Суддя: Т. А. Троценко