Справа №2/487/158/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.02.2014 року Заводський районний суд м.
Миколаєва в складі

Головуючого судді Притуляк
І.О.

при секретарі Будикіній
А.Л..

за участю представника позивача
адвоката ОСОБА_1, представника
відповідача: ОСОБА_2, відповідачів:
ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_5 др. Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору поруки недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (далі Банк), ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору поруки
укладеного 09.01.2009 року між ним, Банком
та ОСОБА_4

В заяві позивач зазначив, що
10.04.2008 року між Банком та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір на суму 12530
доларів США строком до 10.04.2013 року.

09.01.2009 року на прохання свого знайомого
ОСОБА_3 він уклав з Банком та ОСОБА_4
договір поруки, при цьому він не
розумів та не усвідомлював наслідків
підписання вказаного договору та
обсягу своєї відповідальності. Договір
підписав під впливом помилки, оскільки
був введений в оману ОСОБА_3, який
запевнив його, що договір носить лише
формальний характер, оскільки
кредитний договір забезпечений
заставою автомобіля, а відтак ніяких
його зобов'язань за договором поруки не
виникне. Всупереч цьому, на даний час
ОСОБА_3 добровільно не виконують
рішення суду, щодо стягнення з них
заборгованості за кредитним договором,
внаслідок чого Банк звернувся до суду з
позовом до нього, як поручителя, про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, що свідчить про факт обману
зі сторони боржника та ОСОБА_3

Зазначив, що не був належним чином
ознайомлений з умовами кредитного
договору, а відтак не усвідомлював
обсяг своєї відповідальності.

Крім цього вказував на те, що
оспорюваний договір, суперечить
вимогам ст..631 ЦК України, оскільки не
містить чіткого визначення строку дії.

Також вказував на те, що договір поруки
має бути визнано недійсним внаслідок
збільшення відсоткової ставки за
кредитним договором, що призвело до
збільшення обсягу відповідальності
його, як поручителя.

Посилаючись на викладені обставини,
просив визнати недійсним договір
поруки на підставі положень ст..ст.203, 215,
230, 554, 559 ЦК України.

У судовому засіданні представник
позивача адвокат ОСОБА_1, заявлені
позовні вимоги підтримала, підтвердила
фактичні обставини, викладені у заяві,
також зазначивши, що даний договір, в
порушення вимог ст..65 СК України, було
укладено ОСОБА_5 без згоди дружини.

У судовому засіданні представник
відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит»» у задоволені позовних вимог
просила відмовити за
необґрунтованістю.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
позовні вимоги визнав у повному обсязі.
Зазначивши, що дійсно оспорюваний
договір, як і кредитний договір було
укладено з численними порушеннями зі
сторони Банку. Також вказував, що після
винесення судом 04.04.2012 року рішення
щодо стягнення з нього та ОСОБА_4
заборгованості за кредитним договором,
той (кредитний договір) вважається
розірваним, та у боржників виникає
обов'язок по виконанню рішення суду.
При цьому просив суд засвідчити
дійсність розірвання договірних
відносин між Банком, ОСОБА_4 та ним.

Відповідач ОСОБА_4 заявлені позовні
вимоги визнала у повному обсязі.

Заслухавши думку сторін, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного.

10.04.2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та
кредит»» (на даний час ПАТ «Банк
«Фінанси та кредит») та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір №08-113-aisp-2008,
за умовами якого боржнику у
користування було надано 12530 доларів
США зі сплатою процентів у розмірі
передбаченому 4 розділом договору,
ануїтетними платежами у розмірах
встановлених 3 розділом договору з
кінцевим терміном повернення 09.04.2013
року.

09.01.2009 року між Банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено договір поруки, у
відповідності до умов якого, останній у
випадку невиконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
відповідає перед кредитором солідарно
з боржником.

За умовами договору, сторони погодили
датою набрання ним чинності - 10.04.2013
року (п.6.2).

Між Банком та ОСОБА_4 було укладено
додаткові угоди №1 від 09.01.2009 року, №2
від 23.01.2009 року, №3 від 19.02.2009 року та №4
від 11.08.2009 року, за якими вносилися
зміни, щодо строків та розмірів
ануїтетних платежів по поверненню
кредитної заборгованості.

Стаття 3 ЦК України визначає загальні
засади цивільного законодавства. Так,
однією з цих засад є свобода договору.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину

визначені положеннями ст.. 203 ЦК
України.

Стаття 204 ЦК України встановлює
презумпцію правомірності правочину.
Так, правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Як було встановлено судом, оспорюваний
договір поруки між Банком, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 було укладено в письмовій формі,
з дотриманням вимог ст..ст.547, 553-554 ЦК
України, сторони узгодили всі його
істотні умови, щодо обсягу прав та
обов'язків, порядку зміни та припинення
дії договору.

Уклавши цей договір, ОСОБА_5 своїм
підписом засвідчив згоду з його
умовами та підтвердив здатність їх
виконувати, вважаючи їх цілком
зрозумілими та справедливими для себе.

При цьому суд не приймає до уваги
посилання представника позивача на те,
що ОСОБА_5 не був ознайомлений з
кредитним договором, оскільки на ньому
відсутній його підпис, так як
відповідно до п.1.3 договору поруки,
поручитель засвідчив факт
ознайомлення та погодження з умовами
кредитного договору. При цьому
положеннями діючого законодавства не
передбачено обов'язкової умови, щодо
підписання поручителем договору за
основним зобов'язанням.

Також суд вважає безпідставними
посилання позивача, на не визначення
умовами договору строку його дії,
оскільки порука є видом забезпечення
основного зобов'язання.
Відповідальність поручителя
припиняється лише після виконання
боргових зобов'язань в повному обсязі,
про що і домовилися сторони, уклавши
оспорюваний договір (п.6.2). Ці положення
укладеного договору поруки
відповідають змісту та суті ч.ч.1,2 ст.554
ЦК України про те, що боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність та про
те, що поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Пунктом 5.1 договору поруки визначено,
що порука припиняється із припиненням
зобов'язання, що забезпечується нею та
якщо кредитор протягом трьох років від
дня настання строку виконання
зобов'язання за кредитним договором не
заявив вимоги до поручителя.

Таким чином термін виконання
зобов'язання, визначений договором
поруки - настання події, яка має
неминуче настати - виконання
зобов'язання, що не суперечить
положенням ст..559 ЦК України.

Також безпідставними є посилання
представника позивача, на те, що
оспорюваний договір ОСОБА_5 було
укладено з недотриманням вимог ст..65 СК
України, оскільки згідно ст..553 ЦК
України - порука є угодою щодо
прийняття перед третьою особою на себе
обов'язку поручитися перед кредитором
за виконання боржником свого
зобов'язання та нести
відповідальність, шляхом
відшкодування в грошовій формі, за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання боржником. Тобто порука це
спосіб забезпечення виконання
зобов'язання, а не угода щодо
розпорядження майном, належним
поручителю.

Згідно ст.638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Як передбачає ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, на
яку посилається позивач як на підставу
позову, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст..230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом не дійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, як передбачає п.20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року -
«правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

З наданих суду доказів не
вбачається, що будь-які з суттєвих умов
зазначеного договору, його форма та
порядок укладення не відповідають
вимогам діючого законодавства, та що
волевиявлення ОСОБА_5, при його
укладенні було обмеженим не
відповідало його внутрішній волі. А
також, що даний договір було вчинено
ним під впливом обману зі сторони
ОСОБА_4 чи Банку.

Також судом встановлено, що
Додатковими угодами до кредитного
договору, укладеними між Банком та
ОСОБА_4 не було внесено змін та
доповнень до основного договору, за
якими б збільшився обсяг
відповідальності ОСОБА_5

Крім того, встановлення факту зміни
зобов'язання без згоди поручителя,
внаслідок чого збільшується обсяг його
відповідальності є, у відповідності до
положень ст..559 ЦК України, підставою
для припинення договору поруки, а не
визнання його недійсним.

Також суд не приймає до уваги посилання
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на те, що
договірні відносини між ними та Банком
було розірвано по факту набрання
законної сили рішенням Заводського
районного суду м.Миколаєва від 04.12.2012
року, що вони і вимагали у суду
засвідчити, оскільки це є хибним
трактуванням правових норм.

Так згідно ст..598 ч.1 ЦК України -
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом.

Закон чітко визначає підстави
припинення зобов'язання які закріплені
у ст..ст.599-601, 604-609 ЦК України.

Підстави розірвання договору
визначені положеннями ст..651 ЦК України,
вищезазначеним же рішенням суду -
договір розірвано не було.

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_5 є необґрунтованими та у
їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 211-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_5 др.
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит», ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору поруки
недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили
через 10 днів після його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області у строк та порядку,
передбаченими ст.ст. 294,296 ЦПК України.

СУДДЯ:
І.О.Притуляк

Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Вступна та резолютивна частини

11.02.2014 року Заводський
районний суд м. Миколаєва в складі

Головуючого судді
Притуляк І.О.

при секретарі Будикіній
А.Л..

за участю представника позивача
адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_5 др. Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору поруки недійсним, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_5 др.
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит», ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору поруки
недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили
через 10 днів після його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області у строк та порядку,
передбаченими ст.ст. 294,296 ЦПК України.

СУДДЯ:
І.О.Притуляк