УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду міста Києва в
складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
управління справами, керівника
Державного управління справами
Березенка Сергія Івановича про
визнання незаконним та скасування
розпорядження про відсторонення від
роботи № 237-К від 03.07.2014 за апеляційною
скаргою Державного управління
справами на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 23 вересня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 р. позивач звернулася до суду
із позовом до Державного управління
справами, керівника Державного
управління справами Березенка С.І., в
якому просила визнати незаконним та
скасувати розпорядження керівника
Державного управління справами
Березенка С.І. від 03.07.2014 № 237-к «Про
відсторонення від роботи».

Позовні вимоги мотивувала тим, що
16.04.2014 між ОСОБА_3 та Державним
управлінням справами було укладено
контракт № 07.3-2-15, на підставі якого між
сторонами виникли трудові
правовідносини.

Розпорядженням керівника Державного
управління справами Аверченко С. від
06.04.2014 № 107-к позивача було призначено
на посаду генерального директора -
художнього керівника ДП «Національний
палац мистецтв «Україна».

Розпорядженням керівника Державного
управління справами Березенка С.І. від
03.07.2014 № 237-к ОСОБА_1 відсторонено від
виконання обов'язків генерального
директора - художнього керівника ДП
«Національний палац мистецтв
«Україна» на час перевірки
фінансово-господарської діяльності
цього підприємства.

Позивач зазначила, що оспорюване
розпорядження було видано у період
перебування її на лікарняному з 26.06.2014
по 05.07.2014, що підтверджується
відповідним листком непрацездатності.

Також вказувала, що підставою для
видачі даного розпорядження слугувала
доповідна записка начальника
Управління з питань економіки,
діяльності підприємств та державних
закупівель від 03.07.2014 № 16/1-107, однак,
чинним законодавством України не
передбачено такий випадок
відсторонення працівника від роботи як
проведення перевірки
фінансово-господарської діяльності
підприємства.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1
стверджувала, що оспорюване
розпорядження було видане за
відсутності повноважень та правових
підстав для відсторонення її від
роботи.

В ході розгляду справи позивач
відмовилася від позовної вимоги про
скасування розпорядження.

Справа № 757/19777/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/13402/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Середа
К.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Крижанівська Г.В.
Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2014 року позов
ОСОБА_1 до Державного управління
справами, керівника Державного
управління справами Березенка С.І. про
визнання незаконним розпорядження про
відсторонення від роботи задоволено.
Визнано незаконним розпорядження
керівника Державного управління
справами Березенка С.І. № 237-К від 03.07.2014
про відсторонення від роботи ОСОБА_1

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, Державне управління справами
звернулося із апеляційною скаргою, в
якій просило рішення Печерського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2014
року скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтував тим, що
судом першої інстанції було порушено
норми процесуального права,
неправильно застосовано норми
матеріального права та неповно
з'ясовано обставини справи.

Зазначив, що внаслідок відсторонення
від керівних функцій особа не
позбавляється функцій та обов'язків
працівника підприємства, а відтак,
порушень її права на працю в діях
відповідача не вбачається.

Також апелянт вказував, що Законом
України «Про управління об'єктами
державної власності» передбачені
повноваження органів управління
вживати заходи для збереження майна.
Рішення про відсторонення позивача від
роботи приймалося з метою недопущення
погіршення фінансового стану
підприємства. Таким чином, видаючи
оспорюване розпорядження,
роботодавець діяв на підставі
вищевказаного Закону та Положення «Про
державне управління справами».

Крім того, зауважив, що на момент
ухвалення судом рішення розпорядження
було скасовано як таке, що втратило
чинність, у зв'язку із закінченням
перевірки.

В судовому засіданні представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримала, просила її задовольнити.

Позивач та представники позивача проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували, просили її відхилити.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час і місце
проведення розгляду справи були
повідомлені належним чином.

Колегія суддів, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення в
цій частині, заслухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши письмові
докази по справі та доводи апеляційної
скарги, дійшла висновку про
відсутність підстав для її задоволення
з огляду на наступне.

Як встановлено судом та
вбачається з матеріалів справи, 16.04.2014
між ОСОБА_3 та Державним управлінням
справами було укладено контракт №
07.3-2-15, на підставі якого між сторонами
виникли трудові правовідносини (а.с.
6-13).

Розпорядженням керівника Державного
управління справами Аверченко С. від
06.04.2014 № 107-к позивача було призначено
на посаду генерального директора -
художнього керівника ДП «Національний
палац мистецтв «Україна» (а.с. 14).

Розпорядженням керівника Державного
управління справами Березенка С.І. від
03.07.2014 № 237-к ОСОБА_1 відсторонено від
виконання обов'язків генерального
директора - художнього керівника ДП
«Національний палац мистецтв
«Україна» на час проведення перевірки
фінансово-господарської діяльності
цього підприємства (а.с. 28).

Як вбачається зі змісту даного
розпорядження, підставою для його
видачі слугувала доповідна записка
начальника Управління з питань
економіки, діяльності підприємств та
державних закупівель від 03.07.2014 № 16/1-107.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України
відсторонення працівників від роботи
власником або уповноваженим ним
органом допускається у разі: появи на
роботі в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових
медичних оглядів, навчання,
інструктажу і перевірки знань з
охорони праці та протипожежної
охорони, в інших випадках, передбачених
законодавством.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, ст. 46 КЗпП України не
передбачає такий випадок
відсторонення працівника від роботи як
проведення перевірки
фінансово-господарської діяльності
підприємства, посилань на інші
законодавчі акти, які б передбачали
можливість такого відсторонення,
оспорюване розпорядження також не
містить.

Доповідна записка начальника
Управління з питань економіки,
діяльності підприємств та державних
закупівель від 03.07.2014 № 16/1-107 не може
вважатися складовою системи
законодавства України в розумінні норм
ст. 46 КЗпП України та встановлювати
випадки відсторонення працівників від
роботи.

Частиною першою ст. 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх позовних вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Твердження апелянта про те, що видаючи
оспорюване розпорядження,
роботодавець діяв на підставі Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності» та Положення «Про
державне управління справами», не
приймаються судом до уваги з огляду на
те, що вказані нормативно-правові акти
не регулюють спірні правовідносини та
не передбачають підстави та випадки
відсторонення працівників від роботи.

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
підстав для визнання незаконним
розпорядження керівника Державного
управління справами Березенка С.І. від
03.07.2014 № 237-к «Про відсторонення від
роботи», як такого, що було видане без
відповідної правової підстави.

До того ж, та обставина, що на момент
ухвалення оскаржуваного судового
рішення вищезазначене розпорядження
було скасоване як таке, що втратило
чинність, не є підставою для відмови у
задоволені позову про визнання даного
розпорядження незаконним, оскільки
судом перевіряється законність та
обґрунтованість даного розпорядження
на момент його видачі.

Суд також надає оцінку тій обставині,
що від вимоги про скасування
оспорюваного розпорядження позивач
відмовилася.

Враховуючи викладене, посилання
апелянта на те, що заявлені позивачем
вимоги не ґрунтувалися на порушенні її
права і суд першої інстанції здійснив
розгляд справи за відсутності предмету
спору не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, при встановленні
обставин справи та ухваленні рішення
судом першої інстанції не було
допущено порушень норм процесуального
права та правильно застосовано норми
матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, не впливають на
правильність прийнятого судом рішення
і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України,
не можуть бути підставою для його
скасування, а тому підлягають
відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного
управління справами відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 23 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва