Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/177/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

11.02.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

при секретареві: Крисановій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
заступника прокурора Кіровоградської
області, поданою в інтересах ОСОБА_2, на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 листопада 2013 року по
справі за позовом прокурора м.
Кіровограда до виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача - публічне акціонерне
товариство науково-виробниче
підприємство «Радій», про визнання
незаконним та скасування рішення, -

встановила:

03 липня 2013 року прокурор м. Кіровограда
звернувся в суд з позовом в інтересах
ОСОБА_2 до виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради, третя
особа яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача публічне акціонерне
товариство науково-виробниче
підприємство «Радій» (далі по тексту
ПАТ НВП «Радій»), в якому просить
визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради (далі по
тексту ВК КМР) від 28.01.2004 №139 «Про
погашення договору купівлі-продажу
державного майна та оформлення права
власності на цілий комплекс будівель
за ЗАТ «Радій» в частині включення до
списку комплексу будівель по АДРЕСА_1
гуртожитку на 450 місць по АДРЕСА_2 (п.37
додатку до рішення) зі змінами,
внесеним рішенням виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
від 23.06.2004 №960, обґрунтовуючи позовні
вимоги тим, що ОСОБА_2 є мешканцем
гуртожитку по АДРЕСА_2, не працює, є
пенсіонером, ветераном праці, у зв'язку
з чим через фізичний стан та
матеріальне становище не в змозі
самостійно захищати свої права у суді.
Вказав, що відповідно до ст.2 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» до об'єктів
приватизації належать квартири,
одноквартирні будинки, житлові
приміщення у гуртожитках. Однак у
зв'язку з незаконним прийняттям ВК КМР
рішення від 28.01.2004 року №139 та від 23.06.2004
року №960, на підставі яких ЗАТ «Радій»
видано свідоцтво про право власності
на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_2,
ОСОБА_2 позбавлений наданої законом
можливості приватизувати кімнату, у
якій проживає. Оскаржуване рішення в
частині номера 37 додатку до нього є
незаконним з тих підстав, що вказана
будівля належала Кіровоградському
заводу радіовиробів на праві повного
господарського відання. 13.02.1993 року у
результаті розпочатої приватизації
підприємств між Фондом державного
майна України та організацією
орендарів орендного підприємства
Кіровоградський завод радіовиробів,
який став правонаступником
Кіровоградського заводу радіовиробів,
укладено договір оренди майна
підприємства з викупом орендованого
майна, а у подальшому 04.08.1993 року
укладено договір купівлі-продажу
державного майна по АДРЕСА_1 за №КП-132.
Вважає, що даний договір не містив
будівлю гуртожитку по АДРЕСА_2.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Кіровоградської області
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції, оскільки воно
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Відповідач свого представника у судове
засідання не направив, про час та місце
слухання справи повідомлений належним
чином. Причину неявки суду не
повідомив. Направив клопотання про
розгляд справи у відсутності
відповідача. Колегія суддів ухвалила
слухати справу у відсутності належним
чином повідомленого відповідача на
підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, прокурора,
позивача, його представника,
представника третьої особи, дослідивши
письмові докази по справі, перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах,
встановлених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно
встановлено правовідносини, які
склалися між сторонами, та норми права,
якими вони регулюються.

Кіровським районним судом м.
Кіровограда встановлено, що 04.08.1993 року
між Фондом державного майна України та
організацією орендарів орендного
підприємства Кіровоградський завод
радіовиробів укладено договір
купівлі-продажу державного майна по
АДРЕСА_1 за №КП-132 (а.с.74-76).

Відповідно до п.1 вказаного договору
Фонд державного майна України продав
організації орендарів орендного
підприємства «Кіровоградський завод
радіовиробів» державне майно, а саме
цілісний майновий комплекс орендного
підприємства Кіровоградський завод
радіовиробів, розташований по АДРЕСА_1.

Пунктом 2 ч.2 договору встановлено, що
невід'ємними частинами договору є акт
оцінки і ціна об'єкту приватизації,
затверджений розпорядженням Фонду
державного майна України від 29.07.1993
№182-РОМ. Частиною 1 вказаного пункту
договору передбачено, що сума договору
купівлі-продажу відповідно до акту
оцінки вартості цілісного майнового
комплексу орендного підприємства
Кіровоградського заводу радіовиробів,
складеного за Методикою оцінки
вартості об'єктів приватизації та
оренди, затвердженою постановою КМУ
від 02.09.2992 №522, склала 871 178 000
карбованців. Відповідно до зазначеного
акту вартість цілісного майнового
комплексу визначена рядком 12 акту
оцінки і склала 1 033 523 тис. карб.;
вартість майна, що підлягає
приватизації - рядком 15 і склала 871 178
тис. карбованців (ряд.12 - ряд. 13.1 (яке
належить орендарю) + ряд.13.3 (для якого
органом приватизації встановлено
особливий режим приватизації) + ряд. 14
(нематеріальні активи, не відображені в
балансі /експертна оцінка/) (а.с.78-79,
120-122).

Підставою позову прокурор зазначає
ту обставину, що договір
купівлі-продажу державного майна від
04.08.1993 р. №КП-132, укладений з Фондом
Державного майна України, не містіть
даних про включення спірного
гуртожитку до складу цілісного
майнового комплексу заводу
радіовиробів, який був викуплений
організацією орендарів орендного
підприємства Кіровоградського заводу
радіовиробів.

При цьому посилається на лист
регіонального відділення Фонду
державного майна по Кіровоградської
області від 30.10.07 № 513-45, на лист Фонду
державного майна України від 26.05.2008 №
10-25-7560 та чинне на той час
законодавство.

Як убачається з матеріалів
інвентаризаційної справи №17348 по
АДРЕСА_2, що складається з двох томів,
перший з яких оглянуто у судовому
засіданні апеляційного суду, первинна
реєстрація права власності на об'єкт
нерухомості по АДРЕСА_2 проведено 10.02.1997
року, видано третій особі реєстраційне
посвідчення на підставі рішення
міськвиконкому від 09.01.1973 року №20 на
цілу будівлю гуртожитку та
зареєстроване в реєстровій книзі
домоволодінь під реєстровим номером
1235/6 В.Ф. (а.с.3 т.1 інвентаризаційної
справи). Зазначене підтверджується
також довідками ОКП «Кіровоградське
ООБТІ» від 11.12.2002 року б/н та від 16.12.2013
року №7-988 (а.с.157, 239).

Таким чином, оскільки
первісна реєстрація права власності
ЗАТ «НВП «Радій» на гуртожиток була
проведена в 1997 році, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку, що
твердження прокурора про те, що право
власності на гуртожиток виникло у ПАТ
«НВП «Радій» на підставі рішення ВК КМР
№139 від 28.01.2004 року та №960 від 23.06.2004 року
не ґрунтується на належних доказах.

Колегія суддів погоджується
з висновком суду, що подальше
оформлення права власності на цілісний
майновий комплекс будівель по АДРЕСА_1
(юридична адреса підприємства) за ЗАТ
«НВП «Радій» і видача свідоцтва про
право власності від 23.07.2004 року №455 на
підставі рішень виконкому
Кіровоградської міської ради від 28.01.2004
року №139, від 23.06.2004 року №960 є фактично
похідним від свідоцтва про право
власності №П-449 від 01.08.1995 року,
виданого третій особі Фондом
державного майна України (а.с.128), що
підтверджується матеріалами
інвентаризаційної справи.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 22.03.2010
року, залишеним без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду, у справі за
позовом прокурора м. Кіровограда в
інтересах держави в особі
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Кіровоградській області до ВК КМР та
ЗАТ «Радій» про визнання незаконним та
скасування свідоцтва про право
власності від 23.07.2004 року №445, виданого
ВК КМР на підставі рішень виконкому
Кіровоградської міської ради від 28.01.2004
року №139 та від 23.06.2004 року №960, у
подальшому прокурор звернувся з заявою
про зміну предмету позову і просив
визнати право власності на будівлю
гуртожитку за державою в особі
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Кіровоградській області, у задоволенні
позову відмовлено. Позов
обґрунтовувався тим, що до складу
цілісного майнового комплексу
орендного підприємства, що
приватизовувалося у процесі
корпоратизації, не увійшла будівля
спірного гуртожитку як житловий фонд.
Вказаним рішенням господарського суду
встановлено, що відповідно до ч.ч.1 та 2
ст.12 Закону України «Про управління
об'єктами державної власності» Фондом
державного майна України формується
Єдиний реєстр об'єктів державної
власності, який є автоматизованою
системою збирання, обліку, накопичення,
оброблення, захисту та надання
інформації про нерухоме майно, у тому
числі передане в оренду (лізинг),
концесію або заставу, державних
підприємств, установ та організацій, а
також про корпоративні права держави
та державне майно, що не увійшло до
статутного фонду господарських
структур. Докази наявності даних у
такому Реєстрі щодо такого об'єкта
державної власності як гуртожиток по
АДРЕСА_2 відсутні (а.с.107-113). Також
вказаним рішенням встановлено, що
прокурор не довів того, що спірний
гуртожиток не належав орендному
підприємству, що приватизувалося, а
саме Кіровоградського заводу
радіовиробів, а тому такий об'єкт
житлового фонду не міг бути
приватизованим у складі цілісного
майнового комплексу. Те, що гуртожиток
розташований по вул. АДРЕСА_2, а не по
АДРЕСА_1, саме по собі не є свідченням
факту невходження такого об'єкту до
майна, проданого державою в особі Фонду
державного майна України орендному
підприємству, оскільки з редакції п.1
договору купівлі-продажу від 04.08.1993
року не слідує однозначний висновок
про те, чи зазначена у ньому адреса є
адресою цілісного майнового комплексу,
чи юридичною адресою орендного
підприємства.

Вказане рішення набрало чинності та
для даного суду має преюдиційне
значення. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК
України обставини, встановлені
зазначеним вище рішенням
господарського суду не доказуються при
розгляді даної справи.

Відповідно до п.2 ст.2 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (у редакції, що діяла
на час корпоратизації підприємства) не
підлягають приватизації квартири в
будинках закритих військових
поселень, кімнати в гуртожитках,
квартири, віднесені у встановленому
порядку до непридатних для мешкання
або службових квартир (кімнат),
квартири, в яких мешкають два або
більше наймачів, при відсутності
згоди всіх на приватизацію займаної
квартири.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону
України «Про приватизацію майна
державних підприємств» (у редакції, що
діяла на момент приватизації) дія цього
Закону не поширюється на приватизацію
об'єктів державного земельного та
житлового фондів, а також об'єктів
соціально-культурного призначення, за
винятком тих, які належать
підприємствам, що приватизуються.

У постанові Верховного Суду
України від 08.11.2010 року по справі №
3/039-08-5 висловлено правову позицію про
те, що до 26.05.2004 року гуртожитки не
відносилися до об'єктів державного
житлового фонду, який підлягав
приватизації громадянами України чи
підлягав передачі у власність
відповідних Рад, і могли бути включені
до вартості майна підприємств, які
підлягали приватизації, оскільки
законодавчої заборони не існувало.

Відповідно до ст.34 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Слід зазначити, що п. 8 Методики оцінки
вартості об'єктів приватизації та
оренди, затвердженої постановою
Кабінету Міністрів України від 2
вересня 1992 року №522 (чинної на момент
приватизації державного підприємства),
визначено, що оцінка вартості
цілісного майнового комплексу
здійснюється на підставі балансу
підприємства.

Пунктом 16 зазначеної Методики
встановлено, що оцінці вартості об'єкта
приватизації повинна передувати його
повна інвентаризація, за результатами
якої складається передаточний баланс.
Пунктом 18 вказаної Методики визначено,
що інвентаризації підлягає державне
майно підприємства, включаючи повністю
зношені основні засоби, об'єкти
невиробничого призначення, діючі
об'єкти, які здані на прокат або в
оренду, перебувають на реконструкції, у
капітальному ремонті, на консервації, у
запасі або резерві незалежно від їх
технічного стану (як зараховані на
баланс, так і не враховані з будь-яких
причин).

Ураховуючи викладене, висновок суду
про те, що на момент проведення
приватизації орендного підприємства
Кіровоградського заводу радіовиробів
гуртожиток не відносився до об'єктів
державного житлового фонду і міг бути
включений до вартості майна
підприємства, що приватизувалось, є
обґрунтованим. Це підтверджується і
вищезазначеним рішенням
господарського суду Кіровоградської
області.

Крім того, п.2 Положення про порядок
передачі в комунальну власність
державного житлового фонду, що
перебував у повному господарському
віданні або в оперативному управлінні
підприємств, установ та організацій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 06 листопада 1995
року №891, встановлено, що передачі в
комунальну власність підлягають
житлові будинки відомчого житлового
фонду (крім гуртожитків). Зміни до п.2
Положення про порядок передачі в
комунальну власність державного
житлового фонду, що перебував у повному
господарському віданні або в
оперативному управлінні підприємств,
установ та організацій щодо передачі в
комунальну власність відомчого
житлового фонду, у тому числі
гуртожитків, було внесено постановою
Кабінету Міністрів України від 26
травня 2004 року №695.

Частиною 2 ст.4 та ч.3 ст.14 Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків»
встановлено, що гуртожитки можуть бути
віднесені не тільки до державного
житлового фонду, а й перебувати у
власності, у тому числі господарюючих
суб'єктів, утворених у результаті
корпоратизації чи приватизації
колишніх державних підприємств.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у розділі 3 Аналізу судової
практики застосування Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» (далі по
тексту Закон №500-VI) зазначає, що після
прийняття гуртожитку у власність
територіальної громади згідно з цим
Законом місцева рада приймає на сесії в
межах своєї компетенції відповідне
рішення щодо подальшого його
використання, а саме: залишити цілісний
майновий комплекс у статусі
«гуртожиток» та дозволити
приватизацію його житлових і
нежитлових приміщень. У цьому разі
здійснюється приватизація приміщень
гуртожитку його законними мешканцями
згідно з Законом № 500-VI. Водночас
місцева рада в межах своєї компетенції
може прийняти інше рішення щодо
подальшого використання гуртожитку -
надати цілісному майновому комплексу
статус соціального житла,
перепрофілювати гуртожиток та
використовувати його за іншим
призначенням, знести цілісний майновий
комплекс колишнього гуртожитку
(підпункти «б» - «ґ» пункту 5 частини
першої статті 5 Закону №500-VI).

Правові позиції з питань передачі
гуртожитку до статутного фонду
підприємства висловлені Верховним
Судом України в постановах від 16
травня 2011 року в справі №3-40гс11/20/13, від
10 жовтня 2011 року в справі №3-101гс11/32/14 та
інших. Верховний Суд України у своїх
постановах вважав, що до статутного
фонду не могли включатися об'єкти, що
відносилися до державного житлового
фонду, які підлягали приватизації
громадянами відповідно до частини
другої статті 1, частини другої статті 2
Закону №2482-XII. Але на час такої передачі
до статутних фондів підприємств,
житлові приміщення у гуртожитках не
підлягали приватизації відповідно до
Закону №2482-XII.

Також слід зазначити, що частиною
четвертою статті 14 Закону №500-VI
передбачено, що рішення про передачу
гуртожитків у власність
територіальних громад приймають
відповідні органи управління
(уповноважені особи) власників або суд.
Разом із тим у частині третій статті 14
Закону № 500-VI передбачено порядок
передачі гуртожитків, що було включено
до статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), що обумовлене
необхідністю попередньої повної
компенсації вартості гуртожитку і
безоплатна передача можлива лише за
згодою власника гуртожитку. Крім того,
у пункті 1 частини першої статті 18
Закону №500-VI до компетенції органу
місцевого самоврядування у житловій
сфері щодо приватизації житла у
гуртожитках віднесено і прийняття
рішення про прийняття у власність
відповідної територіальної громади
гуртожитків (майнових комплексів)
відповідно до цього Закону. Отже, саме
власник гуртожитку та орган місцевого
самоврядування наділені
повноваженнями вирішувати питання
передачі та умов такої передачі і
прийняття у комунальну власність
гуртожитку. Статтею 8 Закону №500-VI
передбачено, що громадяни, на яких
поширюється дія цього Закону, які на
законних підставах зареєстровані та
тривалий час (не менш як п'ять років)
проживають у гуртожитках, віднесених
до недержавного житлового фонду (які
перебувають у власності чи у повному
господарському віданні відповідних
державних чи комунальних підприємств,
установ, організацій, а також
підприємств та організацій, утворених
шляхом корпоратизації чи приватизації
колишніх державних підприємств, крім
тих організацій, які створено органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування для управління
житловим фондом) та призначених для
проживання працівників (членів їх
сімей), які не мають можливості
самостійно придбати чи побудувати
власне житло, у разі, коли такі
гуртожитки не передаються їх
власниками у власність територіальних
громад, мають право подальшого
проживання в таких гуртожитках до
розв'язання їх житлової проблеми.
Проте, Закон №500-VI не визначає
особливий механізм реалізації цього
права.

Звернувшись в суд в інтересах ОСОБА_2
прокурор між тим обґрунтовував позовні
вимоги порушенням у процесі
корпоратизації орендного підприємства
Кіровоградського заводу радіовиробів
прав Фонду державного майна та тим, що
спірний гуртожиток не входив до
цілісного майнового комплексу ДП
«Радій» і повинен був залишатися у
державній власності. Таким чином, із
змісту позову убачається захист
прокурором саме інтересів держави в
особі Фонду державного майна України, а
не ОСОБА_2

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Прокурор, заявляючи позов в інтересах
ОСОБА_2, не довів яким же чином
оскаржуваним рішенням порушено
інтереси мешканця гуртожитку.

Сфера дії Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» поширюється на
гуртожитки, які є об'єктами державної
та комунальної власності. Громадяни,
які на законних підставах проживають у
гуртожитках державної форми власності,
набувають право на приватизацію
житлових приміщень у таких гуртожитках
після їх передачі у власність
відповідної територіальної громади.

Тобто, ОСОБА_2 навіть у разі визнання
незаконними та скасування оспорюваних
рішень ВК КМР та передачі спірного
гуртожитку у державну власність право
на приватизацію не набув би. При цьому
ОСОБА_2 продовжує проживати у
гуртожитку, порушень його житлових
прав з боку третьої особи у судовому
засіданні не встановлено.

Також що стосується третьої особи.

Як убачається з письмових доказів по
справі оскаржувані прокурором рішення
ВК КМР стосуються прав та інтересів ПАТ
НВП «Радій» у разі визнання їх
незаконними та скасування. При цьому
прокурор у позові зазначив
підприємство третьою особою, не
притягнувши до участі у справі у якості
відповідача. Суд відповідно до вимог
ст.33 ЦПК України позбавлений
можливості замінити неналежного
відповідача належним або залучити до
участі у справі іншу особу як
співвідповідача з власної ініціативи,
та іншого способу, окрім як клопотання
позивача про заміну неналежного
відповідача або залучення
співвідповідача, процесуальне
законодавство не допускає.

Суд першої інстанції належним чином
встановив обставини справи, дав
правильну оцінку наданим доказам і
відповідно до Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
порушень прав та законних інтересів
ОСОБА_2 оскаржуваними рішеннями ВК КМР
не встановлено.

Таким чином, доводи скарги не дають
підстав для висновку про порушення або
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Кіровоградської області,
поданою в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 11 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: