АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/2930/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Хоменко О.Л.
Доповідач: Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Р.Д.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду міста
Києва від 29 листопада 2013 року в
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 29 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
суму позики в розмірі 18 000 доларів США,
що за курсом НБУ становить 143 874 грн.,
заборгованість за користування
коштами в сумі 40 280 доларів США, що за
курсом НБУ становить 321 958,04 грн., 3%
річних в розмірі 6394,84 грн., витрати на
правову допомогу в розмірі 9750 грн.,
судовий збір в сумі 3441 грн. та судовий
збір за подання заяви про забезпечення
позову в сумі 107,30 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Голосіївського районного суду міста
Києва від 29 листопада 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального права,
без урахування усіх обставин, що мають
значення для розгляду справи. Зазначає,
що відповідач повністю виконав свої
зобов'язання перед позивачем за
договорами позики, кошти повертались
позивачу частинами та передавалися
через ОСОБА_4. Даний факт
підтверджується наявними в матеріалах
справи розписками ОСОБА_4 та наданими в
судовому засіданні показами ОСОБА_4,
допитаного під присягою в якості
свідка. Посилається також на те, що
позивачем та його представником в ході
розгляду справи неодноразово
подавалися уточнені позовні заяви, які
судом 1-ї інстанції приймалися до
розгляду, що є порушенням приписів ст.31
ЦПК України, оскільки зміна підстав
позову допускається лише до початку
розгляду справи по суті. Крім того,
судом 1-ї інстанції стягнуто з
відповідача на користь позивача
витрати на правову допомогу в значно
більшому розмірі, ніж це встановлено
Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував посилаючись на те,
що рішення суду постановлено з
дотриманням вимог закону та є
обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які з'явились в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.11.2010 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір
позики, відповідно до умов якого,
ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 в борг суму 8000
доларів США на довготривалий термін.
Сторони погодили, що за користування
грошовими коштами позичальник сплачує
6% щомісяця.

На підтвердження укладення договору
позики та факту передачі грошей ОСОБА_1
було надано ОСОБА_3 власноручно
написану розписку від 04.11.2010 року.

21.10.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого, ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 в борг
суму 12130 доларів США. Сторони погодили
термін повернення коштів до 31.12.2011 року
та зазначили, що у разі неповернення
коштів у встановлений строк,
позичальник сплачує позикодавцю 10% від
суми боргу щомісяця.

На підтвердження укладення договору
позики та факту передачі грошей ОСОБА_1
було надано ОСОБА_3 власноручно
написану розписку від 21.10.2011 року.

Судом також встановлено, що сума боргу
за договором позики від 21.10.2011 року за
погодженням сторін була зменшена до 10000
доларів США, про що в розписці від 21.10.2011
року було зроблено відповідний запис.

27.11.2012 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_1 було
надіслано телеграму з проханням
терміново повернути кошти за
договорами позики від 04.11.2010 року та від
21.10.2011 року, протягом двох діб з моменту
вручення телеграми. Дану телеграми
відповідач отримав 29.11.2012 року, що
підтверджується повідомленням про
вручення телеграми.

ОСОБА_1 ні у строк встановлений в
договорі, ні в подальшому борг не
повернув. У зв'язку з чим, ОСОБА_3
звернулася до Голосіївського
районного суду міста Києва з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення боргу в судовому
порядку.

З урахуванням заяв про уточнення
позовних вимог, позивач просила
стягнути з ОСОБА_1 суму позики в розмірі
18 000 доларів США, що за курсом НБУ
становить 143 874 грн., заборгованість за
користування коштами в сумі 40 280
доларів США, що за курсом НБУ становить
321 958,04 грн., 3% річних в розмірі 6394,84 грн.,
витрати на правову допомогу в розмірі
11250 грн., судовий збір в сумі 3441 грн. та
судовий збір за подання заяви про
забезпечення позову в сумі 107,30 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3 та стягуючи з ОСОБА_1 суму позики
в розмірі 18 000 доларів США, що за курсом
НБУ становить 143 874 грн., проценти за
користування коштами в сумі 40 280
доларів США, що за курсом НБУ становить
321 958,04 грн., 3% річних в розмірі 6394,84 грн.,
суд 1-ї інстанції посилався на те, що в
судовому засіданні знайшла своє
підтвердження та обставина, що
відповідачем не повернуто позивачу
борг за договорами позики, а тому він
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
на в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей.
Договір позики вважається укладеним у
момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК
України).

Частинами 1, 3 статті 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Проте, ОСОБА_1 ні у встановлений в
договорі строк, ні в подальшому борг за
договорами позики від 04.11.2010 року в
сумі 8000 доларів США та від 21.10.2011 року в
сумі 10 000 доларів США не повернув.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду 1-ї
інстанції про наявність правових
підстав для стягнення з відповідача на
користь позивача боргу за договорами
позики від 04.11.2010 року в сумі 8000 доларів
США та від 21.10.2011 року в сумі 10 000 доларів
США.

Відповідно до ст.525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України
позичальник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив
виконання зобов'язань за договорами
позики, то суд першої інстанції
обґрунтовано стягнув з відповідача на
користь позивача 3 % річних в сумі 6394,84
грн.

За змістом ст.536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Зі змісту боргових розписок від 04.11.2010
року та від 21.10.2011 року вбачається, що за
користування коштами відповідач
зобов'язується сплачувати, відповідно,
6% та 10% за кожен місяць користування
грошовими коштами.

Колегія суддів вважає, що суд 1-ї
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про те, що за період
користування відповідачем грошовими
коштами позивача підлягає стягненню з
ОСОБА_1 заборгованість за користування
коштами в сумі 40 280 доларів США, що за
курсом НБУ становить 321 958,04 грн.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду 1-ї
інстанції про наявність правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_1 суми
позики в розмірі 18 000 доларів США, що за
курсом НБУ становить 143 874 грн.,
процентів за користування коштами в
сумі 40 280 доларів США, що за курсом НБУ
становить 321 958,04 грн., 3% річних в розмірі
6394,84 грн.

Колегія суддів вважає безпідставними
доводи апеляційної скарги про те, що
отримані в позику грошові кошти були
повністю повернуті відповідачем
позивачу частинами та передавалися
позивачу через ОСОБА_4, що
підтверджується розписками ОСОБА_4 та
його показами в судовому засіданні в
якості свідка, з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.2 ст.545 ЦК України,
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Оригінали розписок про отримання
грошових коштів знаходяться у
позивача, відповідачу не повернуті, а
будь-які письмові розписки про те, що
ОСОБА_3 не може повернути ОСОБА_1
боргові документи в матеріалах справи
відсутні.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
статті 60 ЦПК встановлено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, заперечень,
крім випадків, установлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Наявні в матеріалах справи розписки
ОСОБА_4 не є належними та допустимими
доказами на підтвердження факту
повернення відповідачем взятих у
позивача в позику грошових коштів,
оскільки дані розписки підтверджують
лише факт отримання ОСОБА_4 коштів від
ОСОБА_1. Проте жодним чином не
підтверджують факт передачі ОСОБА_4
отриманих коштів позивачу в рахунок
погашення боргу ОСОБА_1, так як не
містять підписів позивача про
отримання нею будь-яких коштів від
ОСОБА_4.

Як наслідок, безпідставними є
посилання відповідача на покази свідка
ОСОБА_4 на обґрунтування своїх доводів
та заперечень, а також на підтвердження
факту повернення боргу позивачу по
договорам позики.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що позивачем
та його представником в ході розгляду
справи неодноразово подавалися
уточнені позовні заяви, які судом 1-ї
інстанції приймалися до розгляду, що є
порушенням приписів ст.31 ЦПК України,
оскільки зміна підстав позову
допускається лише до початку розгляду
справи по суті, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 31 ЦПК України
встановлено, що крім прав та обов'язків,
визначених у статті 27 цього Кодексу,
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитися від
позову, а відповідач має право визнати
позов повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Зі змісту наявних в матеріалах справи
уточнених позовних заяв вбачається, що
позивачем збільшувався лише розмір
позовних вимог, а не змінювався предмет
або підстава позову, а тому суд 1-ї
інстанції, у відповідності до приписів
ЦПК України, приймав їх до розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції в цій частині також не
спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду 1-ї
інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1
суми позики в розмірі 18 000 доларів США,
що за курсом НБУ становить 143 874 грн.,
процентів за користування коштами в
сумі 40 280 доларів США, що за курсом НБУ
становить 321 958,04 грн., 3% річних в розмірі
6394,84 грн. є законним та обґрунтованим,
постановлене з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_1ОСОБА_2 в цій частині
відсутні.

Проте, колегія суддів не може в повній
мірі погодитися з висновком суду 1-ї
інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 витрат на правову
допомогу в розмірі 9750 грн., а тому
доводи апеляційної скарги в цій
частині вважає обґрунтованими,
виходячи з наступного.

Згідно зі ст.84 ЦПК України, витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
встановлено, що розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, в
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Таким чином, з системного аналізу
даного закону вбачається, що перелік
послуг, з яких стягуються витрати на
правову допомогу, обмежений лише:
участю особи, яка надавала правову
допомогу у судовому засіданні, під час
вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням, та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді. Даним законом не встановлено
відшкодування витрат на написання
позовних заяв, апеляційних, касаційних
скарг, тобто за складання відповідних
процесуальних документів.

З журналів судових засідань
вбачається, що загальна кількість часу,
витраченого представником позивача на
правову допомогу в судових засіданнях,
становить 7 годин 43 хвилини.

Статтею 8 Закону України «Про державний
бюджет на 2013 рік» встановлено, що
мінімальна заробітна плата з 1 січня по
1 грудня 2013 року становить 1147 гривень.

Виходячи з зазначеного розміру
мінімальної заробітної плати та часу,
протягом якого представник позивача
брав участь у справі, - граничний розмір
витрат на правову допомогу становить:
3408,88 грн. (1147х40:100=458,80 х 7,43=3408,88).

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині стягнення з ОСОБА_1 боргу
задоволені в повному обсязі, то
відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати по
оплаті послуг особи, яка надавала
правову допомогу в розмірі 3408,88 грн.

Проте судом 1-ї інстанції не взято до
уваги дані факти та постановлено
рішення в цій частині з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 29 листопада 2013 року в
частині стягнення з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 витрат на правову допомогу
необхідно змінити, зменшити суму
витрат на правову допомогу, що підлягає
стягненню з 9750 грн. до 3408,88 грн.

Витрати по сплаті судового збору судом
стягнуті з відповідача на користь
позивача у відповідності з вимогами
ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 84,303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК
України, Законом України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», колегія
суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 29 листопада 2013 року
змінити, зменшити суму витрат на
правову допомогу, що підлягає
стягненню з ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) з 9750
грн. до 3408,88 грн.

В іншій частині рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 29
листопада 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :
Судді: