АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції -
Ткаченко Н. В. Доповідач - Гайдук В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б.,
Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом та
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом зняття особи з
реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просила
визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1, усунути перешкоди у
користуванні та розпорядженні
вказаною квартирою шляхом зняття
ОСОБА_4 з реєстрації в ній.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим,
що в результаті проведення прилюдних
торгів вона набула право власності на
1/2 частини вищевказаної квартири. Проте
минула власниця 1/2 частини даної
квартири - ОСОБА_4 у добровільному
порядку з реєстрації не знялась, та не
проживає у спірній квартирі понад
шість місяців (а.с. 13, 86).

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2014
року у задоволенні позову було
відмовлено (а.с. 135-136).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
права при ухваленні судового рішення, у
зв'язку з чим ставить питання про його
скасування з прийняттям нового, про
задоволення позовних вимог (а.с. 139-145).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2
вважаючи свої права власника частини
квартири порушеними, просила захистити
їх, визнавши відповідача такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням та усунути
перешкоди у користуванні житловим
приміщенням на підставі ст.ст. 72, 116 ЖК
України.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно до акту про проведення
прилюдних торгів по реалізації
арештованого майна від 10 жовтня 2013
року, ОСОБА_2 є переможцем торгів, які
проводились в межах примусового
виконання виконавчого напису від 15
травня 2012 року про стягнення з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_5 грошових коштів в
сумі 154942,81 грн. (а.с. 7).

На підставі вказаного акту 14 жовтня 2013
року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про
право власності на 1/2 частини спірної
квартири АДРЕСА_1 та внесено до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності (а.с. 5, 6).

Згідно до ст.71 ЖК України, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
житлове приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Таким чином, відмовляючи у задоволені
позовних вимог позивача за первісним
позовом суд першої інстанції вірно
виходив з того, що норми ст. 71 ЖК України
регулюють відносини державного
житлового фонду і не розповсюджується
на правовідносини з приводу приватної
власності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що інша 1/2 частина спірної
квартири належала ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після її смерті із
заявою про прийняття спадщини за
заповітом звернулась ОСОБА_7 (а.с. 74-80).

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Однак, позивачем не ставилось питання
щодо залучення до участі у справі
іншого співвласника, та не надано
доказів, щодо порушення відповідачем
прав та інтересів ОСОБА_7

Позивач, посилаючись на ст.116 ЖК УРСР
вказувала, що відповідач чинить їй,
позивачу, перешкоди у користуванні
власністю, оскільки в квартирі не
проживає, але не знімається з
реєстрації за адресою квартири.

Згідно із частиною першою статті 116 ЖК
України виселення може мати місце, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу власника або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Із наведеного позивачем обґрунтування
та наданих суду доказів, суд правильно
дійшов висновку що позивач не довела,
що відповідач чинить та перешкоджає, їй
позивачу, користуватися власністю,
порушує право на проживання у спірній
квартирі із підстав передбачених ст.116
ЖК УРСР.

Крім того, ст.116 ЖК УРСР регулює
правовідносини щодо виселення без
надання громадянам іншого жилого
приміщення, позивач позовні вимоги про
виселення відповідача не заявляла.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи
у задоволенні позовних вимог, повно
з'ясував фактичні обставини справи, дав
належну оцінку доказам та правильно
виходив з того, що для власника
житлового приміщення законом
передбачено інший спосіб захисту
порушеного права, а обраний позивачем
спосіб захисту свого права є не вірним,
наведені доводи апеляційної скарги ці
обставини не спростовують.

Враховуючи викладене колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: