Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3681/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Перша Житомирська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_3 про
визнання права на обов»язкову частку у
спадковому майні та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
від права на спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 11 грудня 2013 року ,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з названим позовом. В
обґрунтування вимог зазначала, що з
29.05.2001 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 20.06.2008
року зареєструвалась в квартирі свого
чоловіка за адресою АДРЕСА_1, де і
проживає до теперішнього часу. У
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Звернувшись
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після чоловіка, яка
складалася, зокрема, з кв.АДРЕСА_1,
дізналася, що існує заповіт ОСОБА_4, за
яким все своє майно він заповідав
ОСОБА_2 Посилаючись на те, що вона є
непрацездатною, у разі відсутності
заповіту вона була б єдиним
спадкоємцем після смерті чоловіка,
уточнивши позовні вимоги, просила
визнати за нею право на обов»язкову
частку у спадковому майні після
померлого ОСОБА_4

У червні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду із зустрічною
позовною заявою про усунення особи від
права на спадкування. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що хоча ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 і перебували у зареєстрованому
шлюбі, однак ОСОБА_1 з ним не проживала
та не піклувалася про нього, хоча він в
силу пенсійного віку та стану здоров»я
потребував утримання та догляду, у
зв»язку з чим 30.12.2003 року уклав із
сторонньою людиною договір довічного
утримання. Підтвердженням того, що
ОСОБА_1 не доглядала ОСОБА_4 є і
обставини його смерті, так як
останнього було знайдено мертвим у
його квартирі. ОСОБА_1 не перебувала на
похоронах та взагалі не займалась
похованням ОСОБА_4 Виходячи з цього
просила постановити рішення про
усунення ОСОБА_1 від права на
спадкування після смерті ОСОБА_4

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 11 грудня 2013 року
первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
задоволено. Визнано за ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, право на обов»язкову
частку в спадковому майні померлого
ОСОБА_4. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 114 грн. 70 коп. витрат по сплаті
судового збору. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення від права на спадкування
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги, в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити. Вважає що
рішення суду є незаконним та
постановленим за неповно з»ясованих
фактичних обставин справи. Зазначає, що
судом не було застосовано строк
позовної давності, про що нею було
подано заяву , і що є підставою для
відмови у позові. Вказує, що
судом не надано належної оцінки
показанням свідків, які є доказами на
підтвердження того, що ОСОБА_1 умисно
ухилялась від надання ОСОБА_4
матеріальної допомоги, а також того, що
вона, будучи інвалідом 3-ї групи,
працювала та мала можливість надавати
таку допомогу, однак свідомо ухилялась
від її надання. Зазначає, що ОСОБА_4 мав
похилий вік, а також внаслідок
загального тяжкого стану здоров»я
перебував у безпорадному стані, тобто
був безпомічним, неспроможним своїми
силами фізично та матеріально
самостійно забезпечити умови свого
життя. Однак цей факт судом не було
взято до уваги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи ОСОБА_1 перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 29
травня 2001 року по день його смерті
/а.с.10/. У ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер
/а.с.11/.

Після смерті останнього відкрилась
спадщина на його майно, яка складається
з квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 у встановлений законом
строк, а саме 7 серпня 2009 року,
звернулась до нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини, як дружина
померлого /а.с.43зворот/.

Окрім неї із відповідною заявою
про прийняття спадщини 11 серпня 2009 року
до нотаріуса звернулась ОСОБА_2, якій 24
березня 2001 року ОСОБА_4 заповів все
належне йому на день смерті майно, де б
воно не знаходилось та з чого б воно не
складалося /а.с.52/. Заповіт ніким не
скасований та є чинним.

Матеріалами справи також
підтверджується, що рішенням
Корольовського районного суду м.
Житомира від 2 вересня 2011 року визнано
недійсним шлюб, укладений 29 травня 2001
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 /а.с.73/.

23 травня 2013 року апеляційним
судом Житомирської області зазначене
рішення скасовано, відмовлено ОСОБА_2 у
задоволенні позову до ОСОБА_1 про
визнання шлюбу недійсним /а.с.208-209/.
Вказане рішення є чинним.

Відтак, ОСОБА_1, як дружина, у
першу чергу має право на спадкування за
законом після смерті свого чоловіка
ОСОБА_4 /ст.1261 ЦК України/.

Водночас право ОСОБА_1 на
спадкування після смерті ОСОБА_4
заперечується та не визнається
відповідачкою ОСОБА_2.

Чинне законодавство закріплює
право фізичної особи призначити
спадкоємців шляхом складання заповіту
і розподілити спадкове майно, майнові
права та обов'язки на свій розсуд.

Разом з тим, у ст.1241 ЦК України
визначено право певних осіб на
отримання визначеної (обов'язкової)
частки спадкового майна, незалежно від
змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового
розпорядження обмежується правом осіб,
які закликаються до спадкування
незалежно від волі спадкодавця в силу
прямої вказівки закону.

Перелік таких осіб визначений ст. 1241 ЦК
України, є вичерпним і розширеному
тлумаченню не підлягає. До цього
переліку входять лише особи, які
належать до першої черги спадкоємців
за законом і є малолітніми,
неповнолітніми, повнолітніми
непрацездатними дітьми спадкодавця (в
тому числі усиновленими),
непрацездатною вдовою (вдівцем),
непрацездатними батьками
(усиновителями) та дітьми, які були
зачаті за життя спадкодавця і
народжені після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про
загальнообов"язкове державне пенсійне
страхування" непрацездатні громадяни -
це особи, які досягли встановленого
законом пенсійного віку або визнані
інвалідами, у тому числі діти-інваліди,
а також особи, які мають право на пенсію
у зв"язку з втратою годувальника
відповідно до цього Закону.

Непрацездатними вважаються жінки, які
досягли 55 років та чоловіки - 60 років;
інваліди І, ІІ, ІІІ груп.

Відповідно до ст.1241 ЦК України
обов'язкова частка у спадщині
визначається у розмірі половини від
тієї частки, яка належала б кожному зі
спадкоємців, що мають право на неї, при
спадкуванні за законом, незалежно від
змісту заповіту.

Право на обов'язкову частку у спадщині
не залежить від згоди інших
спадкоємців на її отримання, а також
місця проживання спадкоємця.

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи з 01.07.2001
року і була такою на час смерті
ОСОБА_4/а.с.9/, а тому має право на
отримання визначеної (обов'язкової)
частки спадкового майна, незалежно від
змісту заповіту.

Суд першої інстанції повно та всебічно
з"ясував усі обставини справи, дав
належну оцінку наявним у справі
доказам та дійшов обгрунтованого
висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Доводи, наведені в апеляційній скарзі
про те, що суд не застосував ст.267 ЦК
України, відповідно до якої сплив строк
позовної давності, про що заявлено
стороною у спорі, не заслуговують на
увагу з огляду на наступне.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на те, що позивачка
дізналась про своє порушене право під
час звернення до нотаріальної контори
після смерті ОСОБА_4, який помер в
ІНФОРМАЦІЯ_2, а з цим позовом вона
звернулась 18.04.2013 року.

Проте погодитись з такими доводами
неможливо, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що
ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після померлого чоловіка
ОСОБА_4 7 серпня 2009 року, тобто в
установлений законом шестимісячний
строк. /а.с.43зв./.

До теперішнього часу не може
реалізувати своє право власності на
спадкове майно через оспорювання цього
права відповідачкою ОСОБА_2, яка є
спадкоємцем померлого ОСОБА_4 за
заповітом.

Відтак у цьому випадку має місце
триваюче цивільне правопорушення.

Окрім того, починаючи із лютого 2010 року
/а.с.53/ між сторонами існують різні
судові спори з приводу права на
спадкове майно, що свідчить про те, що
сторони, в т.ч. ОСОБА_1, безперервно і до
цього часу захищають свої спадкові
права у судовому порядку.

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність підстав усунення від права
на спадкування ОСОБА_1 після померлого
ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК
України особа може бути усунена від
права на спадкування за законом, якщо
судом буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України
та з урахуванням роз'яснень, наданих у
п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування», правило ч. 5 ст. 1224 ЦК
України стосується всіх спадкоємців за
законом, зокрема й тих, які відповідно
до СК не були зобов'язані утримувати
спадкодавця. Безпорадним слід розуміти
стан особи, зумовлений похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом, коли
вона не може самостійно забезпечити
умови свого життя, потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення
особи від права на спадкування повинен
установити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребує допомоги,
полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про позбавлення права на
спадкування, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що позивачем
за зустрічним позовом усупереч вимогам
ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що
спадкодавець ОСОБА_4 перебував у
безпорадному стані, а спадкоємець
ОСОБА_1 мала достатні можливості їх
надати, проте умисно ухилялась від
надання такої допомоги.

Судом установлено, що сама ОСОБА_1 на
час проживання разом із ОСОБА_4 була і є
на даний час непрацездатною особою -
інвалідом 3 групи, отримує мінімальну
пенсію. Працюючи прибиральницею, також
отримувала невеликий доход. Сімейний
бюджет поповнювала в міру своїх
обмежених можливостей.

У період з 04.06.2009 року по 27.06.2009 року
ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному
лікуванні в хірургічному відділенні
ЦМЛ №1 м. Житомира з приводу проведення
їй операції, з 27.06.2009 року по 08.07.2009 року -
у стаціонарному відділенні
невідкладної терапії, з 08.07.2009року
знову переведена до хірургічного
відділення /а.с.119-123/.

Наведене спростовує доводи позивача за
зустрічним позовом про те, що ОСОБА_1
умисно не надавала ОСОБА_4 ніякої
допомоги, була байдужа до факту його
смерті, яка настала у ІНФОРМАЦІЯ_2, та не
брала участі у його похованні. Тобто на
час смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1 сама
перебувала в лікарні після проведеної
операції та фізично була позбавлена
можливості перебувати разом з ОСОБА_4 в
останній час перед його смертю та взяти
участь у його похованні.

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується в апеляційній скарзі
те, що ОСОБА_4 зловживав спиртними
напоями. Він мав хворобливий стан, що
підтверджено сусідами та медичними
довідками, періодично перебував на
лікуванні з приводу різних
захворювань.

Проте зазначене не свідчить, що ОСОБА_4
перебував у безпорадному стані.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність одночасних обставин,
наведених в ч. 5 ст. 1224 ЦК України, як
підстав для усунення ОСОБА_1 від
спадкування. Ці висновки суду
відповідають закону і доказам, які
судом належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України).

В силу ч. 4 ст. 60 ЦПК
України судові рішення не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених підстав не
заслуговують на увагу доводи,
викладені в апеляційній скарзі щодо
необхідності витребування банківської
інформації стосовно дати знімання
коштів з пенсійної картки ОСОБА_4 у 2009
році, в яких сумах та банкоматах та
адреси встановлення цих банкоматів,
оскільки наявність такої інформації не
міститиме даних стосовно того, що кошти
знімались саме ОСОБА_1, а не ОСОБА_4 чи
іншою особою, що ОСОБА_1 сама забрала
пенсійну картку ОСОБА_4, а не те, що
останній її добровільно передав. Окрім
того така інформація не міститиме
доказів того як кошти витрачались.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення на підставі наданих сторонами
та досліджених у судовому засіданні
доказів, повно і всебічно з"ясувавши
обставини, на які посилаються сторони
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Рішення суду є законним і
обґрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 11 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий Судді