Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю позивача,
його представника та відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю "Агрофірма
Трипілля" на рішення Радивилівського
районного суду від 24 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Агрофірма Трипілля" та ОСОБА_2, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Управління
Держземагенства у Радивилівському
районі Рівненської області, про
визнання договору недійсним та
скасування його державної реєстрації,

в с т а н о в и л а :

17 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до ТзОВ "Агрофірма Трипілля"
та ОСОБА_2, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Управління Держземагенства у
Радивилівському районі, про визнання
договору недійсним та скасування його
державної реєстрації. В обґрунтування
своїх вимог позивач зазначав, що 10
квітня 2012 року йому стало відомо про те,
що належна йому на праві власності
земельна ділянка площею 5,42 га, яка
знаходиться на території Ситненської
сільської ради Радивилівського району,
була передана в оренду ТОВ «Агрофірма
Трипілля» на підставі договору оренди,
якого він не підписував, і на
підписання якого нікого не
уповноважував.

Рішенням Радивилівського районного
суду від 24 грудня 2013 року позовні
вимоги задоволено частково. Державну
реєстрацію спірного договору оренди
земельної ділянки, зареєстрованого
Управлінням Держкомзему у
Радивилівському районі в Державному
реєстрі земель 7 серпня 2012 року під №
03862 скасовано. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі відповідач ТОВ «Агрофірма
Трипілля» посилалося на те, що 1 серпня
2012 року між ним як орендарем і
позивачем ОСОБА_1 як орендодавцем було
укладено договір оренди земельної
ділянки площею 5,42 га, яка знаходиться
на території Ситненської сільської
ради Радивилівського району
Рівненської області. Сторони договору
досягли згоди з усіх істотних його
умов. Укладений договір оренди
земельної ділянки був зареєстрований в
Управлінні Держкомзему у
Радивилівському районі.

На переконання апелянта, місцевий суд
прийшов до помилкового висновку про те,
що при дотриманні працівниками
Управління Держкомзему у
Радивилівському районі вимог Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» спірний договір оренди
земельної ділянки як нікчемний
правочин не був би зареєстрований.
Невірним є і висновок суду про те, що
недодержання сторонами договору вимог
ст. 647 ЦК України тягне за собою його
нікчемність. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК
України і ст. 18 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

Отже, договір оренди земельної ділянки,
є укладеним та чинним з 7 серпня 2012 року.

На виконання умов цього договору
товариство сплачувало позивачу
орендну плату, яку він згідно з
відомостями про виплату орендної плати
отримував.

Позивач не надав суду належних і
переконливих доказів, які б
підтверджували його доводи про
підписання оспорюваного договору
оренди не ним, а іншою особою.

Покликаючись на ці обставини, ТОВ
«Агрофірма Трипілля» просило
апеляційний суд рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити у
справі нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а ухвалене
місцевим судом рішення скасуванню з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
місцевий суд вважав, що орендодавець
ОСОБА_1 спірний договір земельної
ділянки не підписував, та що цей
правочин укладений із порушенням вимог
закону щодо місця і дати його
укладення. Тому в силу положень ч. 2 ст.
215 ЦК України такий договір оренди
земельної ділянки є нікчемним й у
зв'язку з цим не потребує визнання його
судом недійсним, а державна реєстрація
цього правочину підлягає скасуванню.

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції колегія суддів
не може.

Судом установлено, що позивач є
власником земельної ділянки площею 5,42
га, яка розташована на території
Ситненської сільської ради
Радивилівського району Рівненської
області, що підтверджується державним
актом на право власності на земельну
ділянку серії ЯЕ № 248176, виданого
Радивилівською РДА 14 грудня 2009 року та
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів за № 21
(а. с. 6).

Відповідно до оспорюваного позивачем
договору оренди землі від 7 серпня 2012
року, позивач ОСОБА_1 передав свою
земельну ділянку в оренду ТОВ
«Агрофірма Трипілля» строком на десять
років (а. с. 5).

7 серпня 2012 року цей договір був
зареєстрований в Управлінні
Держкомзему у Радивилівському районі
Рівненської області (а. с. 48).

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
відповідно до ст. 215 ЦК України
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220,
ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК
України тощо). Нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом. Оспорюваний же
правочин може бути визнаний недійсним
лише за рішенням суду.

Проте зробивши висновок про те, що
спірний договір оренди земельної
ділянки є нікчемним, місцевий суд не
зазначив норми закону, якою б була
встановлена його недійсність.
Посилання ж суду першої інстанції на ч.
2 ст. 215 ЦК України на увагу не
заслуговують, оскільки ця норма (на
відміну від ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224
ЦК тощо, які носять спеціальний
характер), є загальною нормою, яка не
встановлює конкретних обставин, з
наявністю яких закон пов'язує
нікчемність правочину.

Не зазначив такої норми закону у своїй
позовній заяві і позивач, який узагалі
спірну угоду не вважав нікчемною.

З матеріалів справи вбачається, що у
своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд
визнати договір оренди від 7 серпня 2012
року недійсним з підстав недотримання
при підписанні даного договору вимог п.
2 ст. 203 ЦК України, а саме: підписання
даного договору особою, яка не мала
необхідного обсягу цивільної
дієздатності при його укладенні (а. с.
3-4).

За загальним правилом угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.
Зокрема, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК
України).

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

За правилами ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виходячи з ч. 4 ст. 373 ЦК України, власник
земельної ділянки має право
використовувати її на свій розсуд
відповідно до її цільового
призначення.

Частиною 4 ст. 124 Земельного Кодексу
України встановлено, що передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендарем.
Підставою для укладення договору
оренди може бути цивільно-правовий
договір про відчуження права оренди.

У зв'язку з наведеним волевиявлення
особи є важливими чинником, без якого
неможливе вчинення правочину, що
узгоджується зі свободою договору,
установленою статтею 627 ЦК України.

Як вольова дія правочин являє собою
поєднання волі та волевиявлення. Воля
сторін полягає в їхній згоді взяти на
себе певні обов'язки, вона повинна бути
взаємною, двосторонньою і спрямованою
на досягнення певної мети.

За своєю правовою природою відсутність
волевиявлення учасника правочину є
самостійною підставою для визнання
його недійсним, при цьому правові
підстави та наслідки недотримання цієї
вимоги закону передбачені статтями
229-235 ЦК України.

Однак позовних вимог із зазначених
підстав до відповідачів у справі
позивач не пред'явив.

Задовольняючи частково позов, місцевий
суд вважав, що орендодавець ОСОБА_1
спірний договір земельної ділянки не
підписував, та що цей правочин
укладений із порушенням вимог закону
щодо місця і дати його укладення.

При цьому в основу висновку про
підписання договору оренди не
позивачем, а його дружиною, суд поклав
пояснення самого ОСОБА_1 та
відповідачки ОСОБА_2, які є подружжям та
особами, що безпосередньо зацікавлені
у вирішенні спору на свою користь.

Між тим, відповідно до правил ст. 640 ЦК
України договір є укладеним з моменту
одержання особою, яка направила
пропозицію укласти договір, відповіді
про прийняття цієї пропозиції. Якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії. Договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що
своєю земельною ділянкою площею 5,42 га
позивач не користується як мінімум з
серпня 2012 року, коли вона була передана
в оренду ТОВ «Агрофірма Трипілля», за
що позивач, згідно з твердженням
представника товариства, неодноразово
отримував орендну плату, що безумовно
свідчить про схвалення ним спірного
договору оренди, який, окрім усього, був
зареєстрований в Управлінні
Держкомзему у Радивилівському районі
Рівненської області. До 7 серпня 2012 року
ТОВ «Агрофірма Трипілля» вже
орендувала земельну ділянку позивача.

Що стосується укладення спірного
правочину з порушенням вимог закону
щодо місця і дати його укладення, то
згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може
бути визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини.

За таких обставин, які викладені вище, у
суду першої інстанції, на переконання
колегії суддів, не було підстав для
часткового задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 до ТзОВ "Агрофірма Трипілля" і
ОСОБА_2 та робити висновок про те, що
спірний договір земельної ділянки є
нікчемним, і скасовувати його державну
реєстрацію.

З урахуванням наведеного рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, через що підлягає
скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 203, 215, 229-235, 317, 373, 627, 640 ЦК України,
ст. 124 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307,
313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
Трипілля» задовольнити.

Рішення Радивилівського районного
суду від 24 грудня 2013 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма Трипілля"
та ОСОБА_2, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Управління Держземагенства у
Радивилівському районі Рівненської
області, про визнання договору
недійсним та скасування його державної
реєстрації відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: