УХВАЛА

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницької
міської ради, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6, Друга Вінницька державна
нотаріальна контора, про визнання
права власності на частину будинку в
порядку спадкування за законом за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати -
ОСОБА_7, після смерті якої
відкрилась спадщина на належне їй
майно, а саме 1/3 частину житлового
будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1. Вона прийняла спадщину,
звернувшись у встановлений законом
строк до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини.
Зазначала, що Друга Вінницька державна
нотаріальна контора їй відмовила у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом, мотивуючи відмову тим, що КП
«Вінницьке бюро технічних експертиз»
відмовило в державній реєстрації прав
її матері, з тих підстав, що її частка у
житловому будинку не була визначена і
що в домоволодінні є самовільні
побудови. З урахуванням зазначеного,
позивачка просила визнати за нею право
власності на указану 1/3 частину
житлового будинку в порядку
спадкування за законом, яку вона
прийняла після смерті матері.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 3 вересня
2013 року позов задоволено. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на
1/3 частку житлового будинку, що
знаходиться по АДРЕСА_1 у порядку
спадкування після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 31 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення. У
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд ОСОБА_3, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
право власності спадкодавця ОСОБА_7 на
спірну частку є реально визначеним, і
позивачка у встановленому законом
порядку прийняла це спадкове майно
після смерті її матері.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
право позивачки на спадкове майна у
обраний нею спосіб реалізовано бути не
може, без виконання вимог
законодавства щодо його реєстрації та
визначення його реальної частки.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки їх суд дійшов із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_7, після
смерті якої відкрилась спадщина на
належне їй майно, а саме 1/3 частину
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 прийняла спадщину,
звернувшись у встановлений законом
строк до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини. Друга
Вінницька державна нотаріальна
контора відмовила ОСОБА_3 у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, мотивуючи відмову тим, що КП
«Вінницьке бюро технічних експертиз»
відмовило в державній реєстрації прав
ОСОБА_7, з тих підстав, що її частка у
житловому будинку не була визначена і
що в домоволодінні є самовільні
побудови.

Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Право власності на збудований житловий
будинок набувається в порядку, який
існував на час його будівництва.

Визнаючи право власності на спірне
майно в порядку спадкування за законом,
суд першої інстанції виходив із
встановлених обставин про те, що
спірний житловий будинок був
збудований у 1965 році.

ОСОБА_7 набула права власності на
спірну частину житлового будинку на
підставі договору, укладеного 16 липня
1965 року між міським відділом
комунального господарства м. Вінниці
та забудовником ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_7 про надання земельної ділянки
для будівництва індивідуального
житлового будинку з кількістю кімнат
від однієї до п'яти по вул. Москвіна у м.
Вінниці, посвідчений нотаріусом та
зареєстрований в органах БТІ за
реєстровим № 15150. Вказаний договір було
укладено на підставі рішення
виконавчого комітету Вінницької
міської Ради депутатів трудящих від 21
травня 1965 року № 13/476 та відповідно до
акту від 17 червня 1965 року було
здійснено відведення земельної
ділянки під забудову житлового
будинку. 21 листопада 1986 року
між указаними забудовниками було
укладено договір про порядок
користування частинами будинку,
посвідчений нотаріусом, згідно якого,
кожному із них належить 1/3 частка
житлового будинку. Відповідно
технічного паспорта, ідеальна частина
ОСОБА_7 складає 1/3 частину
садиби з визначеною загальною площею
60,3 кв. м, житловою площею 41,7 кв. м, та
зазначені конкретні приміщення.

При цьому судом взято до уваги, що
третя особа у справі - ОСОБА_5, є
власником 1/3 частини будинку на
підставі договору купівлі-продажу від
2 грудня 1986 року, укладеного з
одним із забудовників указаного
будинку - ОСОБА_9, посвідченого
державним нотаріусом та
зареєстрованого КП «ВООБТІ» 9
грудня 1986 року за № 15150.

Також районний суд, обґрунтовуючи
висновок про визначеність спадкової
частки позивачки у житловому будинку,
зазначав про те, що третя особа, ОСОБА_6,
є власником 1/3 частини указаного
житлового будинку на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 30 червня 2000 року, виданого
Другою державною нотаріальною
конторою м. Вінниці.

Вирішуючи питання про право
власності на нерухомість, суд повинен
застосувати законодавство, яке діє на
час придбання (побудови) житлового
будинку, а питання спадкування - на час
відкриття спадщини.

У 1965 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний таким,
що втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948
року визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948
року та Постановою від 26 серпня
1948 року підставою виникнення у
громадянина права власності на жилий
будинок був сам факт збудування ним
його з додержанням вимог цих актів
законодавства.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року. Згідно матеріалів
справи житловий будинок збудовано до
цієї дати.

Відповідно до пп. 6, 7 цієї
Інструкції підлягали реєстрації всі
будинки і домоволодіння, у тому числі
належні громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пп. 4, 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є договори про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва і експлуатації
будівель, затверджений виконавчим
комітетом місцевої ради народних
депутатів акт державної комісії про
прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту
затвердження виконавчим комітетом
місцевої ради народних депутатів акта
державної комісії про прийняття
збудованого громадянином у 1957 році
житлового будинку цей громадянин набув
статусу власника житлового будинку та
згідно зі ст. 58 Цивільного кодексу
Української РСР 1922 року він набув право
в межах, установлених законом,
володіння, користування й
розпорядження цим майном.

Будівництво житлового будинку,
який є об'єктом спадщини, відбувалось
відповідно до чинного на час його
будівництва законодавства на
відведеній у встановленому порядку
земельній ділянці на підставі наданого
виконавчим комітетом дозволу на його
будівництво (тобто будинок не є
самовільним будівництвом у розумінні
ст. 105 ЦК Української РСР) і що на момент
смерті спадкодавця цей будинок був
повністю збудований і прийнятий в
експлуатацію, проте спадкоємиця не
може оформити належне й право
власності на вказаний будинок в
порядку спадкування відповідно до
вимог закону з тих підстав, що
реєстрація права власності на будинок
відсутня.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та
заперечення на апеляційну скаргу,
ОСОБА_3 посилалась на зазначені
обставини та вимоги закону та
правоустановлюючі документи.

Проте в порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд наведені
положення закону не врахував та дійшов
передчасного висновку про те що
спадкодавець ОСОБА_7, яка була одним із
забудовників частини спадкової
будинку, не отримала відповідних
документів, та не зареєструвала
власність у БТІ.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд, під час розгляду якої суду
належить урахувати викладене, дати
відповідну правову оцінку доводам і
запереченням сторін та ухвалити судове
рішення відповідно до установлених
обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 31 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко