У Х В А Л А

Іменем України

04 грудня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі::

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Собослоя Г. Г., Павліченка С. В.,

при секретарі: Маринець Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
відповідачки ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3 на рішення
Тячівського районного суду від 10
вересня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Вільховецької сільської ради
, ОСОБА_2 про визнання недійсним та
скасування рішення сесії Вільхівської
сільської ради та державного акту на
право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3 оскаржили в апеляційному
порядку рішення Тячівського районного
суду від 10 вересня 2014 року , яким позов
ОСОБА_4 до Вільховецької сільської ради
, ОСОБА_2 про визнання недійсним та
скасування рішення сесії Вільхівської
сільської ради та державного акту на
право власності на земельну ділянку-
задоволено у повному обсязі . Визнано
недійсним та скасовано рішення
Вільховецької сільської ради № 64/1 від
12 січня 2011 р. та Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЛ
№ 849967 від 22 квітня 2011 року.

ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3
вважають рішення місцевого суду
необ'єктивним, необґрунтованим,
винесеним із грубим порушенням норм
матеріального права та неповним
з'ясуванням обставин, що мають істотне
значення для справи, а тому просили
дане рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити у повному обсязі.

Представник позивача в суді
апеляційної інстанції вважає рішення
суду першої інстанції законним та
обґрунтованим.

Відповідачка та представник
відповідача Вільховецької сільської
ради в суді апеляційної інстанції
вимоги апеляційної скарги підтримали
у повному обсязі .

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення сторін по
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляції, вважає,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, керуючись
принципом диспозитивності, відповідно
до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та
роз'яснень Верховного Суду України,
викладених в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 12 "Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку", перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, не роблячи
висновків щодо неоскарженої частини
судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з того, що позивач по справі є
належним землекористувачем спірної
земельної ділянки на підставі договору
оренди, а передача цієї земельної
ділянки органом місцевого
самоврядування у приватну власність
відповідачеві ОСОБА_2 є незаконною,
оскільки порушує право
землекористування, а тому визнав
рішення та державний акт про передачу у
приватну власність відповідачеві
незаконними.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено,
що рішенням Вільховецької сільської
ради за №281 від 3 лютого 2006 року
фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4
передано земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
в оренду навколо трансформатора по
АДРЕСА_1 площею 0.03 га землі, з яких
обмеженого користування ( під'їзна
дорога до трансформатора та ділянка
під ними ) становить 0.015 га.

Рішенням Вільховецької сільської ради
від 3 лютого 2006 року за №281 вирішено
викласти п. 1 вищезазначеного рішення
за № 281 в наступній редакції: надати в
довгострокову оренду земельну ділянку
для ведення виробничої діяльності ПП
ОСОБА_4, розташовану в
АДРЕСА_2, площею 0.033 га, обмеженого
користування ( під'їзна дорога до
трансформатора) становить 0.015 га і
складається з двох ділянок площами 0.0124
га та 0.0313 га.

На підставі даного рішення 15
лютого 2006 року між Вільховецькою
сільською радою та приватним
підприємцем ОСОБА_4 було укладено
договір оренди земельної ділянки.
Відповідно до умов Вільховецької
сільської ради на підставі рішення від
3 лютого 2006 року за №281 ПП ОСОБА_4
приймає у тимчасове користування
земельну ділянку загальною площею 0.033
га землі по АДРЕСА_1 терміном до 3 лютого
2044 року( на 49 років).

19 січня 2008 року Вільховецькою
сільською радою було прийнято рішення
за № 151 „ Про затвердження протоколу
земельної ділянки з агрокомплексу
земельних ресурсів", яким, розглянувши
звернення та подані матеріали по
справі гр. ОСОБА_6, затверджено протокол
земельної комісії з агрокомплексу про
затвердження меж орендованої
земельної ділянки площею 0.04 га,
розташованої по АДРЕСА_2.

10 лютого 2010 року Вільховецькою
сільською радою було прийнято Рішення
№307 „ Про надання дозволу на
переоформлення договору оренди
земельної ділянки ПП ОСОБА_4 та
встановлення орендної плати", яким
надано дозвіл на переоформлення
договору оренди земельної ділянки від
15 лютого 2006 року ПП ОСОБА_4 АДРЕСА_2 на
земельну ділянку площею 0.033 га та
встановлено орендну плату в розмірі 3%,
згідно з грошовою оцінкою земельної
ділянки несільськогосподарського
призначення.

Вільховецькою сільською радою 25
травня 2010 року було прийнято Рішення за
№344" Про протест прокурора" № 03/466 вих. 10
від 15.04.2010 року, яким Протест
Закарпатської міжрайонної
природоохоронної прокуратури
задоволено частково та вирішено
викласти п.1 вищезазначеного Рішення
Вільховецької сільської ради від 3
лютого 2006 року за №281 в наступній
редакції: надати ПП ОСОБА_4
довгострокову оренду земельну ділянку
для ведення виробничої діяльності
розташовану в АДРЕСА_2 площею 0.033 га, з
яких обмеженого користування( під'їзна
дорога до трансформатора) становить 0.015
га і складається з двох земельних
ділянок площами 0.0124 га 0.0313 га..

27 серпня 2010 року між ОСОБА_4.(
орендар) і Вільховецькою сільською
радою( орендодавцем) повторно
укладений договір оренди, на підставі
якого ОСОБА_4 передано у платне
користування ПП ОСОБА_4
земельну ділянку для ведення
виробничої діяльності, розташовану в
АДРЕСА_2, площею 0.0033 га , з яких
обмеженого користування ( під'їзна
дорога до трансформатора ) становить
0.015 га і складається з двох земельних
ділянок площами 0.0124 га та 0.0313 га.

Позивачем виготовлений проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок в користування на умовах
оренди , який погоджений у
встановленому законом порядку і на
підставі цього проекту 15 жовтня 2010
року Вільховецькою сільською радою та
начальником управління Держкомзему у
Тячівському районі складений акт
встановлення та погодження зовнішніх
меж земельної ділянки та передачі
межових знаків на зберігання ОСОБА_4 (
а. с.77-170).

Відповідно до ст. 14 цього Закону,
договір оренди землі укладається у
письмовій формі і за бажанням однієї із
сторін може бути посвідчений
нотаріально. Типова форма договору
оренди землі затверджується Кабінетом
Міністрів України.

У ст. 15 Закону України «Про оренду
землі», яка була чинною на час
підписання сторонами договору оренди,
істотними умовами договору оренди
землі були: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відповідно до статті 124 ЗК України, яка
була чинною на час укладення договору
оренди земельної ділянки між
Вільхівською сільською радою та
ОСОБА_4, передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендарем.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 220 від 3 березня 2004 року затверджено
Типовий договір оренди землі.

Згідно з ст. 630 ЦК України, договором
може бути передбачено, що його окремі
умови визначаються відповідно до
типових умов договорів певного виду
оприлюднених у встановленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України,
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Таким чином, положення типових
договорів можуть застосовуватись
незалежно від умов цивільно-правового
договору.

Суд першої інстанції, дослідивши
договір оренди земельної ділянки від 15
лютого 2006 року, із наступними змінами
від 27 серпня 2010 року, у п. 15 якого
передбачено умови збереження
земельної ділянки, що є предметом
оренди, у п. 18 та п.19 умови і строки
передачі земельної ділянки, а у п. 24 та
п. 25 обмеження (обтяження) земельної
ділянки, які відповідають вимогам ЦК
України та Закону України «Про оренду
землі». ( а. с.136-138)

Вказані умови сторонами погоджено,
відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 ЦК
України щодо свободи договору.

Рішенням 4-ї сесії 6-го скликання
Вільховецької сільської ради від 12.01.2011
р. за № 64/1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд ОСОБА_2 виділено
земельну ділянку площею 0.0100 га. в
АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення
відповідачці видано Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ № 849967, який зареєстровано в
книзі реєстрації за № 90333..

Суд першої інстанції, визнаючи та
скасовуючи рішення та державний акт,
якими відповідачеві по справі
передано у приватну власність площею 0
.0100 га землі з підстав того, що спірна
земельна ділянка є не вільною , і є
частиною земельної ділянки, яка
належить позивачеві як
землекористувачеві на підставі
договору оренди 27 серпня 2010 року.

Даний факт стверджується договором
оренди , який на час розгляду справи у
суді апеляційної інстанції є чинним,
оскільки даний договір у судовому
порядку не визнано недійсним або
розірвано, та цю спірну земельну
ділянку у встановленому законом
порядку не вилучено у позивача з
підстав, передбачених земельним
законодавством.

Правилами ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовими
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановленні ці обставини.

Матеріалами справи встановлено, що
Вільховецькою сільською радою у
судовому порядку оспорювався договір
оренди від 15 лютого 2006 року, і
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 23.12.2010 р. у
задоволенні позову Вільховецької
сільської ради до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору оренди землі від
15.02.2006 р. було відмовлено , дане судове
рішення набрало законної сили
( а. с.111-112).

Зокрема, цією постановою, згідно із
положеннями ч.3 ст.61 ЦПК України,
встановлений факт місце знаходження
спірної земельна ділянка, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,
передана позивачеві за договором
оренди, який укладений між
Вільхівською сільською радою та ОСОБА_4
і прийнятий сторонами до виконання, що
стверджується актом
прийому-передачі земельної ділянки.

Також даним судовими рішенням
стверджується факт, що на час передачі
спірної земельної ділянки у приватну
власність відповідачці, ця земельна
ділянка не була вільною, оскільки
раніше була передана позивачці у
користування за договором оренди.

Рівність умов захисту прав власності
на землю випливає з норм ст.ст. 21, 55
Конституції України та ст. 152 ЗК
України.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові
заходи примусового характеру, за
допомогою яких проводиться поновлення
(визнання) порушених (оспорюваних) прав
та вплив на порушника.

Згідно зі ст. 152 ЗК України (в редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин), захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом: визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Судова колегія погоджується з
висновком місцевого суду, який вважав ,
що вищезазначеними судовими рішеннями
доведені факти правомірного
користування позивачкою земельною
ділянкою по АДРЕСА_2 з 2006 року .

Посилання апеляційної скарги на те, що
договір оренди підлягає державній
реєстрації і набирає законної
чинності після його державної
реєстрації, та інші доводи не можуть
бути підставою для скасування
правильного рішення. Відповідачем не
заявлено позовних вимог про
розірвання або визнання недійсним
договору оренди у порядку ст. 123 ЦПК
України в суді першої інстанції.

На час виникнення спірних
правовідносин (підписання договору та
його державної реєстрації) був чинним
Порядок державної реєстрації
договорів оренди землі, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 грудня 1998 року № 2073, яким
передбачено, що державна реєстрація
договорів оренди земельної ділянки є
певною процедурою, яка займає
визначений проміжок часу. Тобто
підписання договору оренди та його
державна реєстрація можуть не
збігатися у часі.

За таких обставин, належними та
допустимими доказами є доведеним факт
незаконності надання спірної
земельної ділянки у власність
відповідачеві, яка порушує право
позивача на користування земельною
ділянкою за договором оренди. Дана
земельна ділянка може бути передана
у власність іншому землекористувачеві
лише після розірвання договору
оренди, визнання недійсним, або її
вилучення у порядку, передбаченому
земельним законодавством.

З врахуванням наведеного, судова
колегія погоджується з висновком
місцевого суду, що відповідачеві було
передано у приватну власність спірну
ділянку без законних підстав і з
порушенням встановленого порядку
виготовлено та видано державний акт на
право приватної власності на землю, що
у відповідності до положень ст. ст. ст.
ч. 2 16 , ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 , ч.1,3 215 ЦК
України, ст.ст. 78, 81, 90, 93, 152, 153 ЗК України
які правовими є підставами для
визнання недійсними рішень органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадян.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2
та її представника - ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Тячівського районного суду
від 10 вересня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги до суду касаційної інстанції.

Судді: