Справа № 106/3883/13-ц
Провадження 2/106/8/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року Євпаторійській
міський суд Автономної республіки
Крим

у складі: головуючого судді
Куликовської О.М.

за участю секретаря
Любіш О.Ф.

розглянувши у судовому засіданні у м.
Євпаторії цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 , 3
особа на стороні позивачів -
ОСОБА_5 про визнання угод недійсними,
визнання права власності,
застосування наслідків не дійсного
правочину, витребування майна з
чужого володіння,

ВСТАНОВИВ:

До суду з позовом звернулись ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
не дійсною угоди купівлі -продажу
квартири АДРЕСА_1 від 24.01.2008 року,
оформленої на Першій Євпаторійській
товарній біржі, по реєстру №37 між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а також визнання
недійсним договору купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1 від 03.11.2012 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Севастопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 по реєстру
№2168, укладеним між продавцем ОСОБА_3
та покупцем ОСОБА_4

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1. ОСОБА_6 перебував у
зареєстрованому шлюбі з позивачкою
ОСОБА_1, з 25.04.1965 року по 02.12. 2011р. В
період шлюбу 05.09.2000 року вони
придбали квартиру АДРЕСА_1. Договір
купівлі - продажу був посвідчений
нотаріусом по реєстру № 3199 та
оформлений на ОСОБА_6 Зазначають, що
дана квартира призначалась їх сину -
ОСОБА_2, на якого, 22.11.2000 р. ОСОБА_6
склав заповіт АВН № 138800. Шлюб між
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був розірваний 02.12.2011
року, що підтверджується свідоцтвом
про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2.
Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями за
законом є його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
які у встановленому законом порядку
звернулись до Першої Євпаторійської
держнотконтори с заявами про
прийняття спадщини та прийняли
спадщину за законом. При вирішенні
питання про оформлення спадщини за
заповітом , ОСОБА_2 дізнався про те, що
24.01.2008 року по договору купівлі -
продажу, зареєстрованому на Першій
Євпаторійській товарній біржі , його
батько - ОСОБА_6, продав квартиру
АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 Вважають, що
зазначеною угодою були порушені як
права позивача ОСОБА_1 , оскільки
дана квартира була придбана в
період шлюбу та вона мала на неї
право сумісної власності на ? частку
, а угода була укладена без її
згоди, так і права позивача ОСОБА_2,
оскільки за заповітом, він після
смерті батька має право отримати
дану квартиру у спадщину. Зазначають,
що дана угода не відповідає
нормам закону, оскільки була
укладена на біржі, а не в
нотаріальному порядку. Після того, як
ОСОБА_1 дізналась про укладення
даної угоди, вона відразу у жовтні
місяці 2012 р. звернулась до суду з
позовом про визнання угоди купівлі -
продажу, укладеної 24.01. 2008 р. -
недійсною, але в цей період, а саме
03.11.2012 р. ОСОБА_3 продала вказану
квартиру ОСОБА_4 Даний договір був
посвідчений приватним нотаріусом
м.Севастополя ОСОБА_7 за реєстровим №
2168 та за ОСОБА_4 зареєстровано право
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Вважають, що угода купівлі - продажу від
03.11.2012 року квартири АДРЕСА_1 є також
нікчемною, оскільки у ОСОБА_3 не
виникло право власності на
квартиру по укладеній 24.01.2008 р.
угоді на Першій Євпаторійській
біржі та вона не мала права її
продавати. Крім того, ухвалою суду
від 15.11.2012 р. на дану квартиру був
накладений арешт, а 16.11. 2012 р. в
реєстр був внесена заборона на
відчуження спірної квартири. У
зв'язку з чим, просили визнати не
дійсними договір купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1 , укладений 24.01.
2008 р. на Першій Євпаторійській
товарній біржі між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, а також договір купівлі -
продажу квартири , укладений 03.11.
2012 р., посвідчений приватним
нотаріусом Севастопольського
міського нотаріального округу
ОСОБА_7 за реєстровим № 2168 між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 уточнила заявлені
позовні вимоги та просила: визнати
не дійсним нікчемний договір
купівлі продажу, укладений 24.01.2008 р.,
укладений на Першій Євпаторійській
товарній біржі реєстровий номер №37
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, також визнати
не дійсним договір купівлі-
продажу квартири АДРЕСА_1, укладений
03.11.2012 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Севастопольського міського
нотаріального округу реєстровий
номер №2168. Визнати за ОСОБА_1
право власності на ? частку
квартири АДРЕСА_1 , та витребувати у
ОСОБА_4 як у добросовісного набувача
дану частку спірної квартири.

Позивач ОСОБА_2 також уточнив
заявлені позовні вимоги та просив:
визнати не дійсними договір
купівлі продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 24.01.2008 р. на Першій
Євпаторійській товарній біржі
реєстровий номер №37 між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, та договір купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 03.11.2012 р.
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом
Севастопольського міського
нотаріального округу реєстровий
номер №2168 та привести сторони у
первісний стан, застосував
двохсторонню реституцію
Позивачі та їх представники
підтримали уточнені позовні вимоги,
дав пояснення аналогічні викладеному
та змісту позовної та уточненої
позовної заяви. Просили
задовольнити уточнені позовні
вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
позовні вимоги не визнали.
Просили відмовити у їх задоволенні.
Пояснили, що біржова угода не може
бути визнана не дійсною, оскільки
її не дійсність встановлена
законом. При укладенні угоди купівлі-
продажу спірної квартири з ОСОБА_4 ,
ОСОБА_3 мала необхідний обсяг прав,
оскільки її право на квартиру
було зареєстровано в реєстрі прав
власності на нерухоме майно, угода
була укладена в нотаріальному
порядку , тому не має жодної
підстави для визнання даної угоди
не дійсною.

Відповідач ОСОБА_4 та його
представник позовні вимоги не
визнали , просили відмовити у їх
задоволенні, оскільки він є
добросовісним набувачем спірної
квартири та не міг знати про те, що
ОСОБА_3 не має права на продаж
спірної квартири.

3- особа - ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився , його інтереси в суді
представляв за дорученням позивач
ОСОБА_2 Пояснив, що ОСОБА_5 є його
рідним братом та сином померлого
ОСОБА_6 Він є спадкоємцем за
законом та на даний час, вони разом
з братом прийняли спадщину після
смерті батька та отримали
свідоцтва про право на спадщину
за законом на нежитлове приміщення
АДРЕСА_4 в рівних частках .

Суд , вислухав осіб , присутніх в
судовому засіданні , дослідивши
матеріали справи, повно і всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дотримуючись принципів змагальності і
диспозитивності цивільного
судочинства, оцінивши докази у справі
за своїм внутрішнім переконанням
згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи
порушені, невизнані або оспорювані
права, свободи чи інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб
згідно ст. 1 ЦПК України, вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню.

Судом встановлені слідуючи обставини
та відповідні їм правовідносини .

З матеріалів справи вбачається, що
згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 71 років
помер ОСОБА_6. З 29.04.1965 року по 02.12.2011р.
він знаходився у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_1 . Дані обставини
підтверджуються свідоцтвом про шлюб
№ 282223 та свідоцтвом про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.7- 8 ) В
період подружнього життя у подружжя
народились діти : ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
що підтверджується свідоцтвом про
народження НОМЕР_3 та ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу з
ОСОБА_1 , ОСОБА_6 за договором
купівлі- продажу, укладеному в
нотаріальному порядку 05.09.2000 р.
придбав квартиру АДРЕСА_1 ( а.с . 13)
Крім того, подружжю на підставі
свідоцтва про право власності на
житло від 04.05.1994 р. належала
квартира АДРЕСА_3, по 1/3 частці. В
даній квартирі ОСОБА_6 та ОСОБА_1
були зареєстровані з 03.02. 1984р. , про
що свідчать дані їх паспортів.
Позивач ОСОБА_1 зареєстрована в
даній квартирі по цей час, а ОСОБА_6
з 27.01.2009 р. був зареєстрований в
АДРЕСА_1 ( а.с 5,6 ) Згідно заповіту,
складеного 22.11.2000 року ОСОБА_6, та
посвідченого приватним нотаріусом
Євпаторійського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, останній
на випадок його смерті зробив
розпорядження щодо належної йому на
праві власності квартири АДРЕСА_1, та
заповів її своєму сину - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та поклав на нього
обов'язок надати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4,
право довічного користування цією
квартирою ( а.с . 12 ).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з
моменту придбання 05.09. 2000 р. ОСОБА_6
квартири АДРЕСА_1 зареєстрована та
проживала в даній квартирі за
договором піднайму з 28.11.2000 р., про що
свідчать данні особистого рахунку
та дані паспорту ОСОБА_3 (а.с 104, 112).

24.01.2008 р. , в період шлюбу з ОСОБА_1,
ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 придбала
квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір був
укладений на Першій
Євпаторійській товарній біржі 24.01.2008
року та зареєстровано в електронному
реєстрі прав власності на нерухоме
майно, 28.01.2008 року. Згідно витягу про
реєстрацію права власності на
нерухоме майно, 28.01.2008 р. було
зареєстроване право власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ( а.с 14-15
). З цього моменту ОСОБА_3
зареєстрована в даній квартирі вже
як власник , а з 27.01.2009 р. в даній
квартирі також реєструється
ОСОБА_6 за договором піднайму ( а.с 6,
112)

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 помер .

03.11. 2012 р. ОСОБА_3 продає квартиру
АДРЕСА_1, ОСОБА_4, про що свідчить
договір купівлі - продажу від 03.11.2012
року , посвідчений приватним
нотаріусом Севастопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 ,
зареєстрований в реєстрі за № 2168 (
а.с 17-19 ). Згідно витягу з реєстру
прав власності на нерухоме майно
за ОСОБА_4 17.11. 2012 р. зареєстровано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
(а.с. 19).

Судом достовірно встановлено, що
саме в період шлюбу з ОСОБА_1,
ОСОБА_6 за договором купівлі-
продажу, укладеному в нотаріальному
порядку 05.09.2000 р., придбав квартиру
АДРЕСА_1 ( а.с . 13 ) Після розірвання
шлюбу 02.12. 2011р., спільно нажите майно
між подружжям поділено не було,
оскільки через 10 місяців після
розірвання шлюбу, ОСОБА_6 помер .

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України , майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від
того, що один з них не мав з
поважної причини самостійного
заробітку ( доходу ) Дружина та
чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить
їм на праві сумісної власності,
якщо інше не встановлено
домовленістю між ними ( ст.. 63 СК).
Крім того, розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно , набуте за час
шлюбу. У результаті розірвання шлюбу
співвласники перестають бути
подружжям, однак правовий режим
їхнього майна, набутого за час
шлюбу , залишається попереднім-
спільною сумісною власністю, але
вже колишнього подружжя. Колишнє
подружжя може бути співвласниками
протягом невизначеного строку, аж до
поділу майна, знищення його чи до
смерті одного з них. Презумпція
згоди дружини чи чоловіка на
розпорядження спільним майном, яке
здійснює другий з подружжя триває
до розірвання шлюбу ( ч.2 ст. 65 СК
України ) . Тому після розірвання
шлюбу , навіть для вчинення щодо
спільного майна дрібних побутових
угод, потрібна згода другого
співвласника. Відповідно до вимог
70 СК України, частки майна дружини
та чоловіка є рівними, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними
або шлюбним договором .

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу
України майно, набуто подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлене
договором або законом.

Як встановлено в судовому засіданні, до
придбання спірної квартири
АДРЕСА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 були
одружені 35 років . Набуття майна за
час шлюбу створює презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності, тому позивачу ОСОБА_1
належала ? частка спірної
квартири АДРЕСА_1. В даному випадку
ОСОБА_1 не повинна навіть доводити
наявність права спільної сумісної
власності, оскільки воно визначено
законом.

При таких обставинах справи,
ОСОБА_6, укладаючи 24.01. 2008 р. на Першій
Євпаторійській товарній біржі договір
купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 з
ОСОБА_3, не мав права розпоряджатися 12
часткою даної квартири, яка належала
позивачці, як супружна частка. Право
власності позивачці на цю частку
квартири було порушено ОСОБА_6,
оскільки він скрив факт
знаходження у шлюбі та не сповістив
про те , що інша особа має право
на дане нерухоме майно .

Крім того, за правилами ст. 369
Цивільного кодексу України ,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 належно оформленої згоди
на продаж ОСОБА_6 сумісного майна
- квартири АДРЕСА_1 не давала,
тому ОСОБА_6 не мав повноважень щодо
розпорядження сумісним з ОСОБА_1
майном.

Відповідно до ст.. 316 Цивільного кодексу
України ,правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, що передбачено ст.. 317 ЦК
України.

Як встановлено положеннями ст.. 319
Цивільного кодексу України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд .Усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав. Власність
зобов'язує . Власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі. Діяльність
власника може бути обмежена чи
припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

В разі порушення права власності,
згідно з положеннями ст.. 386 Цивільного
кодексу України, держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності. Власник, який має підстави
передбачати можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

У разі якщо право власності
оспорюється або не визнається іншою
особою, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності відповідно до ст. 392 ЦК
України .

Відповідно до ст. 41 Конституції України
та ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, що передбачено ст. 391
Цивільного кодексу України як спосіб
захисту права власності.

Право власності позивача ОСОБА_1
було порушено та підлягає захисту,
шляхом визнання за нею права
власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1.

Крім того, угода купівлі - продажу
даної квартири, укладена 24.01. 2008 р.
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є нікчемною,
оскільки була укладена з грубим
порушенням норм закону.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги додержання яких є
необхідним для чинності правочину. А
саме, зміст правочину не може
суперечити Цивільного Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину
стороною(сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 3 Постанови №9 Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009р.
зміст угоди не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
законам України. Через п. 5 цієї
Постанови відповідно до ст.215,216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваної угоди недійсною і про
застосування наслідків недійсної
угоди, може бути заявлено як однією із
сторін так і іншою зацікавленою
стороною, права і інтереси якої
порушені вчиненням угоди.

Статтею 657 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Статтею 182 ЦК
України встановлено, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів (частина 1 статті
328 ЦК України).Право власності за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, як зазначено у частині 3
статті 334 ЦК України, виникає у набувача
з моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили рішення
суду про визнання договору не
посвідченого нотаріально дійсним.

Відповідно до положень частини 2
статті 55 Закону України "Про нотаріат"
частини 2 статті 182 ЦК України
правочини щодо нерухомості підлягають
саме нотаріальному посвідченню і
державній реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України до
договору купівлі - продажу , укладених
на біржах застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж, якщо інше
не встановлено законом про ці види
договорів купівлі-продажу або не
виходить з їхньої суті.

Закон України "Про товарну біржу" від
10.12.1991 року, є спеціальним законом щодо
визначення правових умов створення і
діяльності товарних бірж на території
України та загальним законом щодо
правил укладення різних видів
договорів. З останнього питання
спеціальними є норми, закріплені у
Цивільному кодексі України, який
введено в дію з 01.01.2004 року.Тому Закон
України "Про товарну біржу" повинен
застосовуватися з урахуванням дії
закону в часі за принципом пріоритету
тієї норми, яку прийнято пізніше.

Договори, зареєстровані на біржі, не
прирівнюються до нотаріально
посвідчених, а лише підлягають
подальшому нотаріальному посвідченню.
До нотаріально посвідчених документів,
прирівнюються документи, складені
згідно з вимогами ст.40 ЗУ "Про нотаріат",
який є вичерпним і не підлягає
розширювальному тлумаченню.

Таким чином, договори щодо придбання на
біржових торгах об'єктів нерухомого
майна підлягають оформленню у
письмовій формі і підлягають
нотаріальному посвідченню згідно зі
ст. 220 ЦК України. У разі недотримання
сторонами вимог закону про нотаріальне
посвідчення договору, такий договір є
нікчемним, тобто такий, що не має
юридичної сили і не створює ніяких
правових наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК
України).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено,
що недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Отже, договір купівлі- продажу,
укладений 24.01.2008 р. на Першій
Євпаторійській товарній біржі між
продавцем ОСОБА_6 та покупцем
ОСОБА_3 відносно квартири АДРЕСА_1
є нікчемним. Нікчемна угода є
недійсною з моменту її укладання . Суд
також враховує, що недійсність
оспорюваної угоди свідчить про
недійсність всіх її часток з моменту
укладання угоди. Тому, договір
купівлі- продажу, укладений 24.01. 2008 р.
на Першій Євпаторійській товарній
біржі, між продавцем ОСОБА_6 та
покупцем - ОСОБА_3 відносно
квартири АДРЕСА_1 - є нікчемним в
розумінні закону та він не може
породжувати ні які правові наслідки
для його учасників.

Нікчемний правочин не породжує
будь-яких прав та обов'язків, не
створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його
недійсністю. В даному випадку у
покупця ОСОБА_3 не виникло , в
розумінні закону, право власності
на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вона
її придбала по нікчемній угоді.

Факт реєстрації за нею права
власності на зазначену квартиру в
реєстрі прав власності на нерухоме
майно, не свідчить про законність
набуття права власності ОСОБА_3 на
квартиру, оскільки угода повинна
бути по - перше нотаріально
посвідчена, а вже потім
здійснюється реєстрація права
власності на підставі нотаріально
укладеної угоди.

При таких обставинах, ОСОБА_3,
укладаючи 03.11. 2012 р. угоду
купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1
с ОСОБА_4, не мала прав власності
на дану квартиру, тому не мала прав
і на розпорядження нею. Але
ОСОБА_4 придбав у власність
квартиру АДРЕСА_1 м. за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
та його право власності на квартиру
АДРЕСА_1 зареєстровано у встановленому
законом порядку, що підтверджується
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно.( а.с 19 )

За роз'ясненнями Пленуму Верховного
Суду України , наданих в п. 9 Постанови
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим,
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК. Відповідно до частини
п'ятої статті 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується.

В даному випадку, відповідач
ОСОБА_4 є добросовісним покупцем за
другим правочином від 03.11.2012 р. При
розгляді справи судом не
встановлено , що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець ( ОСОБА_3 ) не мала права
відчужувати майно, тому це свідчить
про добросовісність набувача .

Цивільним кодексом України
передбачено засади захисту права
власності. Зокрема, статтею 387 ЦК
України власнику надано право
витребувати майно із чужого
незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388
ЦК України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні статті 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, передбаченого статтями 215, 216
ЦК України.( реституція ) У речових
правовідносинах захист прав особи, яка
вважає себе власником майна, можливий
лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо існують
підстави, передбачені статтею 388
ЦК України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Ураховуючи вимоги статті 10 ЦПК та
відповідно до змісту пункту 3 частини 1
статті 388 ЦК України, власник
зобов'язаний довести, що майно вибуло з
його володіння чи володіння особи, якій
він передав майно, не з їх волі, а
набувач - довести, що він придбав майно
за відплатною угодою й що він не знав і
не міг знати про те, що придбав майно в
особи, якій не належить право його
відчуження. Наявність у діях власника
волі на передачу майна іншій особі
виключає можливість його витребування
від добросовісного набувача.

Судом достовірно встановлено, що
власник ОСОБА_6 добровільно
розпорядився своєю власністю на
квартиру АДРЕСА_1, уклавши договір
купівлі- продажу на Першій
Євпаторійській товарній біржі
24.01.2008 р. з ОСОБА_3, проте з
володіння співвласника ОСОБА_1,
належна їй ? частка даної квартири
вийшла не з її волі, а у зв'язку з
недобросовісною поведінкою її
чоловіка - ОСОБА_6

Представник позивача ОСОБА_1 надав
достатньо доказів на підтвердження
порушення її права власності ,
недійсності (нікчемності) першого
правочину, та наявність підстав для
витребування належної їй частки
майна від ОСОБА_4, що виступив
добросовісним покупцем при наступній
угоді з урахуванням факту
усвідомлюваних дій продавця ОСОБА_3,
направлених на позбавлення від майна,
право власності на яке набуте с
порушенням закону, оскільки остання
достовірно знала, що ОСОБА_6,
укладаючи з нею біржову угоду
купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1,
знаходився у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_1 та в судовому
засіданні пояснювала обставини
укладення угоди купівлі- продажу
спірної квартири на товарній біржі.
Пояснив, що ОСОБА_6 запропоновував
укласти договір купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1 своїй дружині
ОСОБА_1 в нотаріальному порядку, але
вона відмовилась та вони в цей же
день пішли на товарну біржу
та уклали договір. Суд вважає, що
позивачем ОСОБА_1 був обраний
належний спосіб захисту свого
порушеного права, шляхом
пред'явлення вимог про витребування
у добросовісного набувача ОСОБА_4
належної їй частки майна. Про
добросовісність набувача ОСОБА_4
зазначала в судовому засіданні і
представник позивача ОСОБА_1,
обгрунтовуючи свою правову позицію
.

При таких обставинах справи , суд
вважає, що позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 про визнання не дійсним
нікчемного договору купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного на
Першій Євпаторійській товарній біржі
24.01.2008 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
визнання за нею права власності
на ? частку квартири АДРЕСА_1,
витребування даної частки майна з
володіння ОСОБА_4 обґрунтовані та
підлягають задоволенню. Але не
підлягає задоволенню позовна вимога
позивача ОСОБА_1 про визнання не
дійсним договору купівлі- продажу
від 03.11. 2012 р., укладеного між
продавцем ОСОБА_3 та покупцем -
ОСОБА_4, посвідченого приватним
нотаріусом Севастопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі за № 2168.
Оскільки, за нормами закону,
визнання такого договору не
дійсним в рамках заявлених
позовних вимог позивача ОСОБА_1 та
обраного нею способу захисту, не
потрібно.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання правочині
недійсними» рішення суду про
задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації (ст. ст. 19, 23
Закону України від 01 липня 2004р. №1952-1у
«Про державну реєстрацію речових на
нерухоме майно та їх обмежень».

Доводи позивача ОСОБА_2 про
те, що ОСОБА_3 , розуміючи що договір
купівлі- продажу квартири,
укладений на біржі між ОСОБА_6 та
нею, є не законним, з метою
уникнення суперечок з спадкоємцями
ОСОБА_6, менш ніж через місяць
після смерті ОСОБА_6, продає
03.11.2012 р. спірну квартиру, укладаючи
угоду з ОСОБА_4 в м. Севастополь,
але залишається зареєстрованою та
фактично проживає до даного часу
в даній квартирі, не мають ніякого
правового значення та передбачених
законом наслідків для вирішення
даного спору.

Судом були перевірені всі
обставини укладення угоди купівлі -
продажу від 03.11.2012 року, посвідченої
приватним нотаріусом
Севастопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі за № 2168,
але достовірних доказів, які б
свідчили про недобросовісність
покупця ОСОБА_4 судом не
встановлено .

За паспортом ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5, на
час укладення договору купівлі-продажу
, з 03.11.2012 р по 13.11.2012 р. він був
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.
Згідно відповіді Балаклавського РС
УДМС України в м. Севастополь від
19.12. 2013 р. за № 1252 ( а.с 126 ) та
відповіді від 08.01. 2014 р. за № 12/124 ,
ОСОБА_4 дійсно зареєстрував своє
місце перебування з 03.11.2012 р. по
13.11.2012 р. за адресою АДРЕСА_2 . за
згодою власника житла . Перевіркою
також було встановлено, що в
домоволодінні протягом тривалого
часу ніхто не проживає, умови для
проживання в ньому відсутні.
Встановити власника житла не
представилось можливим. Зі слів
сусідів будинок АДРЕСА_2
заарештований ВАТ «Приватбанк» у 2013
р. ( а.с .126 , 135 ).

Але законність або не законність
процедури його реєстрації в
даному будинку не впливає на
вирішення спору по суті. Доводи
позивачів про те , що нотаріус СМНО
ОСОБА_7 вчинив правочин по неналежному
правовстановлюючому документу
(біржовому договору), що не
передбачений у «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
міг бути підставою для оскарження
дій приватного нотаріуса, але не
може свідчити про
недобросовісність покупця ОСОБА_4,
а саме про те, що він знав про те
, що ОСОБА_3 не має прав на
розпорядження спірною квартирою.

В судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив,
що він тимчасово працював в м.
Севастополь, у зв'язку з чим, його
зареєстрували за зазначеною адресою
, але фактично проживав в іншому
місці. Також пояснив, що підготовкою
оформлення угоди купівлі- продажу
квартири займалась його мати,
оскільки батьки вирішили придбати
для нього квартиру, а він тільки
з'явився до нотаріуса в м.
Севастополь для укладення даної
угоди. Аналогічні пояснення дала
в судовому засіданні допитана в
якості свідка - ОСОБА_15, мати
відповідача ОСОБА_4 яка також
пояснила , що на даний час син
проживає разом з батьками, а в
квартирі вони дозволили проживати
ОСОБА_3 за її проханням. Факт
знайомства мати ОСОБА_4 з продавцем
ОСОБА_3 також не може свідчити
про недобросовісність покупця
ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 звертався зі
скаргою до Головного управління
юстиції в м. Севастополь відносно дій
приватного нотаріуса ОСОБА_7 по
укладенню 03.11.2012 р. договору
купівлі- продажу 03.11.2012 р. між
продавцем ОСОБА_3 та покупцем
ОСОБА_4 У зв'язку з чим, була
проведена перевірка та надана
письмова відповідь ОСОБА_2 11.04.2013
р. за № Ф-129/6 ( а.с 56-57 )

Позовні вимоги позивача ОСОБА_2,
який є спадкоємцем померлого
ОСОБА_6 за заповітом від 22.11.2000 р.,
про визнання не дійсним
договору купівлі продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного 24.01.2008 р. на
Першій Євпаторійській товарній
біржі реєстровий номер №37 між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3, та визнання
недійсним договору купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 03.11.2012
р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом
Севастопольського міського
нотаріального округу реєстровий
номер №2168 та приведення сторін у
первісний стан застосуванням
двосторонньої реституція - не
підлягають задоволенню, оскільки
ОСОБА_2 обраний не належний спосіб
захисту.

За правилами статей 1216, 1217, 1218 ЦК
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України
передбачено, що незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 звернулись у встановлений
законом строк до державного
нотаріуса Першої Євпаторійської
державної нотаріальної контори с
заявами про прийняття спадщини за
законом після смерті свого батька
- ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 та
отримали 25.10.2013 р. свідоцтва про
право на спадщину за законом в
рівних частках на нежитлове
приміщення за АДРЕСА_4 ( а.с 137-143 )
Спадкоємець ОСОБА_2 не отримав
право на спадщину за заповітом,
складеним ОСОБА_6 22.11.2000 р. відносно
квартири АДРЕСА_1, оскільки дана
квартира на момент відкриття
спадщини не належала на праві
власності спадкодавцю ОСОБА_6 Але
письмової постанови нотаріуса
про відмову у видачі свідоцтва
про право на спадщину за
заповітом суду не надано .

Статтею 1218 ЦК встановлено , що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів .Отже, на угоду, укладену з
порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення. В давному випадку
законом передбачені інші
спеціальні наслідки .

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного
позову, зокрема від добросовісного
набувача - ОСОБА_4 з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК .

При цьому ,за змістом статті 388 ЦК
України випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею. Наявність у діях власника
волі на передачу майна іншій особі
виключає можливість його витребування
від добросовісного набувача.

Судом встановлено, що ще до своєї
смерті ОСОБА_6 добровільно, за
своїм власним бажанням
розпорядився належною йому на
праві власності квартирою АДРЕСА_1,
уклавши 24.01.2008 р. на Першій
Євпаторійській товарній біржі
договір купівлі- продажу квартири
з ОСОБА_3 До моменту своєї смерті
( до ІНФОРМАЦІЯ_6) в продовж 4 років,
він як сторона за цим договором ,
не звертався до суду з позовом про
визнання даного договору не
дійсним ( нікчемним ) у встановленому
законом порядку. Тому, суд вважає ,
що квартира АДРЕСА_1 вийшла з
володіння продавця ОСОБА_6 за його
власною волею.

Відповідно до ст.. 316 Цивільного
кодексу України ,правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Враховуючи, що укладений 24.01. 2008 р. між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 договір купівлі-
продажу на Першій Євпаторійській
товарній біржі є нікчемним за своєю
природою, та ОСОБА_3 без відповідних
правових підстав уклала 03.11.2012 р.
договір купівлі - продажу цієї ж
квартири з ОСОБА_4 , який є
добросовісним набувачем, то визнання
недійсним останнього договору не
вимагається. Між позивачем ОСОБА_2 та
нинішнім володільцем спірного майна
ОСОБА_4 існують речово-правові
відносини, а не зобов'язальні, для яких
характерним є спосіб повернення майна,
переданого за договором, шляхом
визнання останнього недійсним та
повернення сторін договору до
попереднього стану, та враховуючи, що,
не будучи стороною оспорюваного
договору, укладеного в нотаріальному
порядку 03.11.2012 р., право позивача
ОСОБА_2 в результаті визнання цього
договору недійсним відновлене не буде .
Але позивач ОСОБА_2 не заявляв
позовних вимог про витребування
майна з володіння ОСОБА_4, а також
про визнання за ним права власності
в порядку спадкування за заповітом
на квартиру АДРЕСА_1.

Тому , суд не вбачає правових
підстав для задоволення позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання
договорів купівлі - продажу спірної
квартири, укладених 24.01.2008 р. та
03.11.2012 р. - не дійсними с
застосуванням двохсторонньої
реституції ( приведення сторін у
первісний стан )

Згідно ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення,невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу , який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутись до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.64 Конституції
України право на звернення до суду за
захистом своїх прав і свобод не
підлягає обмеженню. Дане право
гарантоване усім фізичним та юридичним
особам,права і свободи чи інтереси яких
порушені,невизнані або оскаржені.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Захист цивільних прав -це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально- правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення(визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушення. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів передбачений ст. 16 ЦК
України. Як правило, власник порушеного
права може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права. Спосіб захисту порушеного права
частіше за все визнається спеціальним
законом, який регламентує конкретні
цивільні правовідносини.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб,поданим у відповідності до норм
ЦПК в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України, з відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 підлягають стягненню в
дохід держави судовий збір у
розмірі 1108 грн. 60 коп., оскільки при
подачі уточненого позову ОСОБА_1
про визнання права власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1 та
визнання угоди не дійсною, не був
сплачений судовий сбір за позовні
вимоги про визнання права на ?
частку квартири у розмірі 865 грн. ( 1%
від вартості квартири 173 000 грн,
зазначеної в договорі купівлі-
продажу від 03.11. 2012 р.), про
визнання договору не дійсним у
розмірі - 243 гр .60 коп.

На підставі викладеного , керуючись
ст. 41 Конституції України , ст.60, 65
Сімейного кодексу , статтями 3, 11-16 ,
202-204, 215-216,219- 220, 317, 319 ,321, 328 , 330, 334, 368 , 386,
387-388, 390 ,392, 638 , 657, 1216-1218, 1220, 1233
Цивільного кодексу України, ст. 10, 11,
57-61, 88, 209, 212,214-215, 218 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3 особа на стороні
позивачів - ОСОБА_5 про визнання
угод недійсними, визнання права
власності, застосування наслідків
не дійсного правочину, витребування
майна з чужого володіння -
задовольнити частково .

Визнати договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1 від 24.01.2008 року,
укладений на Першій Євпаторійській
товарній біржі реєстровий номер № 37
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 - нікчемним .

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1 , припинив право власності
ОСОБА_4 на ? частку квартиру
АДРЕСА_1 .

Витребувати ? частку квартири
АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від
03.11.2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Севастопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим №2168 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4-
відмовити .

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання не дійсними
договорів купівлі- продажу від
24.01.2008 р., від 03.11.2012 р. та
приведення сторін у первісний стан
- відмовити .

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 в дохід
держави судовий збір у розмірі
1108 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим через Євпаторійський
міський суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня
проголошення рішення суду . Особи , які
брали участь у справі , але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено
03.02.2013 р. о 13.00 год.

Суддя: О.М.
Куликовська