Номер провадження № 22-ц/785/1140/14
Головуючий у першій інстанції Целух
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 29.11.2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Виконавчого комітету
Одеської міської ради, Одеської
міської ради про визнання права
власності на домоволодіння, визначення
порядку користування земельною
ділянкою,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним
позовом до суду (а. с. 4-6), який уточнила в
ході розгляду справи (а. с. 30-32) та
просила визнати за нею право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1, що
складається із трьох житлових кімнат
загальною площею 42,9 кв. м., кухні - 5,6 кв.
м., коридор - 5,9 кв. м., коридор - 5,3 кв. м.,
санвузол - 2,2 кв. м., кладова - 6,6 кв. м.;
визначити порядок користування
земельною ділянкою виходячи з
склавшогося з 1980-х років, згідно
схематичного плану, порядку
користування земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги позивачка, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовувала тим, що на підставі
рішення Одеської міськради № 113 від
06.02.1956 року, та Договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності від 12.03.1956
року, батькові позивача - ОСОБА_7 було
надано у безстрокове користування
земельну ділянку АДРЕСА_1 для
будівництва індивідуального житлового
будинку на праві приватної власності,
на сім'ю з шести осіб. 20.04.1970 року
домоволодіння батька було здано в
експлуатацію й зареєстровано МБТІ
Одеській області. Одночасно з
будівництвом домоволодіння батьків і
за узгодженням з ними, позивач з
колишнім чоловіком - ОСОБА_8
переобладнали сарай під літерою «Б», і
на його основі побудували житловий
будинок капітального типу, що
складається із житлових кімнат, площею
42,9 кв. м. і іншими підсобними
приміщеннями на сім'ю з трьох осіб.
Згідно рішення № 943 від 31.12.1981 року
домоволодіння позивача, на підставі
акту Державної приймальної комісії від
13.11.1981 року, прийнято в експлуатацію, як
самовільно зведене. Рішенням
Малиновського райсуду міста Одеси від
02.04.1982 року зазначене домоволодіння
було вилучено в порядку ст. 105 ЦК
України (1963 року) й зараховано в
житловий фонд Малиновської райради
народних депутатів міста Одеси. На
підставі рішення Малиновської райради
міста Одеси № 446 від 16.07.1982 року,
позивачу виданий ордер на будинок по
АДРЕСА_1 на заселення сім'ї з трьох осіб.
З цього часу домоволодіння було
віднесено до категорії державного
житлового фонду. Ухвалою судової
колегії з цивільних справ Одеського
обласного суду 06 травня 1982 року,
рішення Малиновського райсуду міста
Одеси від 02.04.1982 року, яким будинок
позивача (на підставі ст. 105 ЦК України)
був вилучений і переданий у житловий
фонд виконкому - скасовано,
домоволодіння значиться у фондах
Малиновської райради, а позивач
продовжує користуватися будинком
разом з дочкою ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. У
зв'язку з тим, що будівлю під літерою
«Б», будинку АДРЕСА_1, зведено за
рахунок особистих коштів сім'ї
позивача, збудованого на земельній
ділянці батьків і з їх особистої згоди,
позивач вважає, що за нею повинно бути
визнано право власності на будівлю.
Крім того, зі згоди батьків позивачем
був визначений порядок користування
земельною ділянкою, згідно досягнутої
згоди був встановлений паркан, який
розділяє земельні ділянки.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суду
позивач та представник позивача позов
підтримали. Відповідач ОСОБА_4 позовні
вимоги не визнав в повному обсязі,
проти задоволення позову заперечував.
Представник відповідача Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради позовні вимоги не визнав в
повному обсязі, проти задоволення
позову заперечував. Представники
відповідачів Виконавчого комітету
Одеської міської ради, Одеської
міської ради в судовому засіданні не
були присутні.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 29.11.2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено в повному
обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 29.11.2013 року, в якій просить
оскаржуване рішення суду від 29.11.2013
року скасувати і прийняти нове рішення,
яким задовольнити її позов в повному
обсязі заявлених вимог, посилаючись на
те, що оскаржуване рішення суду не
узгоджується ні з якими нормами
процесуального права та моралі, на
неправильне застосування норм
матеріального права, на незаконність і
несправедливість рішення.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали апеляційну
скаргу, відповідач ОСОБА_4 та його
представник заперечували проти
задоволення апеляційної скарги. Інші
учасники процесу в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду зміні, в
частині мотивувальної частини з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для зміни рішення
суду першої інстанції є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Судом встановлено, що на підставі
рішення Одеської міськради № 113 від
06.02.1956 року, та Договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності від 12.03.1956
року, батькові ОСОБА_3 - ОСОБА_7 було
надано у безстрокове користування
земельну ділянку АДРЕСА_1 для
будівництва індивідуального житлового
будинку на праві приватної власності,
на сім'ю з шести осіб.

20.04.1970 року домоволодіння батька було
здано в експлуатацію й зареєстровано
МБТІ Одеській області.

Одночасно з будівництвом
домоволодіння батьків і за узгодженням
з ними, позивач з колишнім чоловіком -
ОСОБА_8 переобладнали сарай під літерою
«Б», і на його основі побудували
житловий будинок капітального типу, що
складається із житлових кімнат, площею
42,9 кв. м. і іншими підсобними
приміщеннями на сім'ю з трьох осіб.

Згідно рішення № 943 від 31.12.1981 року
домоволодіння позивача, на підставі
акту Державної приймальної комісії від
13.11.1981 року, прийнято в експлуатацію, як
самовільно зведене.

Рішенням Малиновського райсуду міста
Одеси від 02.04.1982 року зазначене
домоволодіння було вилучено в порядку
ст. 105 ЦК України (1963 року) й зараховано в
житловий фонд Малиновської райради
народних депутатів міста Одеси.

На підставі рішення Малиновської
райради міста Одеси № 446 від 16.07.1982р.,
позивачу виданий ордер на будинок по
АДРЕСА_1 на заселення сім'ї з трьох осіб.
З цього часу домоволодіння було
віднесено до категорії державного
житлового фонду.

Ухвалою судової колегії з цивільних
справ Одеського обласного суду 06
травня 1982 року, рішення Малиновського
райсуду міста Одеси від 02.04.1982 року,
яким будинок позивача (на підставі ст.
105 ЦК України) був вилучений і переданий
у житловий фонд виконкому - скасовано,
домоволодіння значиться у фонді
Малиновської райради.

Згідно з письмовими роз'ясненнями
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України № 40-19-7155 від 11.10.2012
року, домоволодіння, завершені
будівництвом до 05 серпня 1992 року, не
підлягають введенню в експлуатацію,
тобто право власності набувається
забудовником за декларативним
принципом шляхом отримання свідоцтва
про право власності на майно в органах
реєстраційної служби за місцем
розташування об'єкту будівництва.

На момент завершення будівництва
будівель та споруд - 1981 рік, не існувало
жодного нормативного акту, що
передбачав би процедуру введення
завершеного будівництвом приватного
житлового будинку в експлуатацію.

Пізніше Радою Міністрів Української
РСР була ухвалена Постанова від 12
березня 1981 року № 125 «Про прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів».

Відповідно до п.п. «к» п. 2 Постанови
передбачалось прийняття в
експлуатацію державними приймальними
комісіями (призначеними виконкомами
районних, міських або районних у містах
Рад народних депутатів) жилих будинків,
гуртожитків, будинків дитячих
дошкільних закладів, загальноосвітніх
шкіл, незалежно від їх відомчої
належності, а також усіх об'єктів
житлово-цивільного призначення, які
збудовані на кошти міжгосподарських
підприємств (організацій) у сільському
господарстві, а також колгоспів, інших
кооперативних та інших громадських
організацій або замовниками
(забудовниками) яких є виконкоми
районних, міських або районних у містах
Рад народних депутатів.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 5 серпня 1992 року N 449 «Про порядок
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів державного
замовлення» (втратила чинність) було
вперше встановлено порядок та умови
прийняття в експлуатацію об'єктів
будівництва». Зазначеною Постановою
було встановлено, що порядок прийняття
в експлуатацію об'єктів недержавного
замовлення визначається Радою
Міністрів АРК, Київською та
Севастопольською міськими
держадміністраціями за погодженням з
Держбудом.

У відповідності до цієї Постанови
місцевими органами влади в свій час
були розроблені та затверджені, за
погодженням з Держбудом, Положення про
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів недержавної
власності (по всіх регіонах України)
державними технічними комісіями.

Тобто, до 5 серпня 1992 року не
передбачалась процедура введення
приватних житлових будинків в
експлуатацію при оформленні права
власності.

Згідно п. 3.2. Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженої Наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24 травня
2001 року N 127, не належать до самочинного
будівництва індивідуальні (садибні)
житлові будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі та
споруди, прибудови до них побудовані до
05 серпня 1992 року;

Згідно з п. 3.1. Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, затвердженим Наказом № 91 від
24.06.2011 року, прийняття в експлуатацію
об'єктів (крім закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них) здійснюється
безоплатно територіальними органами
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України (далі - Інспекція) за
результатами технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж та за наявності документа, що
посвідчує право власності або
користування земельною ділянкою, на
якій розміщений об'єкт, шляхом
реєстрації поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації (далі - декларація), яка
складається за формою, наведеною у
додатку 2 до цього Порядку.

За приписами абзацу 2 п. 3.1 Порядку
документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 05 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Після прийняття Верховною Радою 17
лютого 2011 року Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
згідно з пунктом 9 розділу 5 Прикінцевих
положень прийняття в експлуатацію
збудованих до 31 грудня 2009 року
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків І та ІІ категорії складності,
які збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт, здійснюють
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю за
результатами технічного обстеження
таких об'єктів.

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 58 Конституції України,
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність осіб. Крім
того, згідно з частинами першою та
другою статті 5 Цивільного кодексу
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ним чинності.

Вищевикладене, суд першої інстанції
вважав, свідчить про те, що правові
засади прийняття в експлуатацію
об'єктів, побудованих до 05 серпня 1992
року, наразі відсутні.

Статтею 18 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначений
перелік випадків, у яких видається
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, що підтверджує
виникнення права власності.

Так згідно з п. 44. Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року N 703, державна
реєстрація прав з видачею свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
щодо новозбудованого або
реконструйованого нерухомого майна
проводиться за наявності державної
реєстрації речового права на земельну
ділянку, на якій розташоване таке
майно, за заінтересованою особою (крім
випадків проведення державної
реєстрації прав з видачею свідоцтва
про право власності на квартиру,
житлове чи нежитлове приміщення).

Відповідно до пункту 42 Порядку
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого, державний реєстратор у
встановлених законом випадках за
результатами розгляду заяви про
державну реєстрацію видає свідоцтво
про право власності на нерухоме майно,
на підставі якого проводить державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно.

Для проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно у зв'язку з
набуттям права власності на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна заявник подає
органові державної реєстрації прав,
зокрема, документ, що відповідно до
вимог законодавства засвідчує
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта (пункт 46 вказаного
Порядку).

Державна архітектурно-будівельна
інспекція України в Листі від 01 вересня
2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в
експлуатацію об'єктів, закінчених
будівництвом до 5 серпня 1992 року»
зазначила, що вирішення питання
набуття права власності на приватні
житлові будинки з господарськими
будівлями і спорудами, збудовані до 5
серпня 1992 року, наразі вивчається з
метою врегулювання на законодавчому
рівні.

Разом з тим, Державна реєстраційна
служба України у зв'язку з
неоднозначністю правозастосовної
практики в Листі від 12.03.2013 № 95-06-15-13
роз'яснила, що для проведення державної
реєстрації прав з видачею свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
збудоване до 05.08.1992, документом, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта, є
технічний паспорт на об'єкт нерухомого
майна.

Разом з тим, жодним з наведених
нормативних актів та відомчих
роз'яснень не передбачена можливість
оформлення права власності на житловий
будинок, без наявності державної
реєстрації речового права на земельну
ділянку, на якій розташований такий
житловий будинок.

Позивачем надано договір про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності від 12.03.1956
року, яким батькові позивача - ОСОБА_7
було надано у безстрокове користування
земельну ділянку АДРЕСА_1 для
будівництва індивідуального житлового
будинку на праві приватної власності,
проте до суду не надано документу, що
посвідчує наявність державної
реєстрації речового права на зазначену
земельну ділянку.

Судом також встановлено, що в
матеріалах справи відсутні
правовстановлюючі документи, копія
заяви про звернення до виконкому
місцевої Ради депутатів трудящих,
заяви про оформлення права власності
на будинок або домоволодіння і видачу
свідоцтва про це або копія постанови
про відмову в реєстрації права
власності.

Тобто, у позивача була можливість
оформити право власності на спірний
будинок у позасудовому порядку, але
вона цим правом не скористалась.

Одночасно, у зв'язку з конфліктом
сторін стосовно порядку користування
земельною ділянкою, на якій
розташований будинок за адресою:
АДРЕСА_1, сторони не можуть дійти згоди
стосовно порядку користування
спільною земельною ділянкою, оскільки
за спільною згодою не визначено
конкретні межі та конфігурація спірної
ділянки землі по користуванню
співвласниками за вказаною адресою.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу
України держава забезпечує громадянам
та юридичним особам рівні умови
захисту прав власності на землю.
Землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

У відповідності до ст. 83 Земельного
кодексу України землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міста, є
комунальною власністю. У комунальній
власності перебувають усі землі в
межах населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Згідно вимог абзацу першого пункту 12
Розділу Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзацах другому
та четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1
знаходиться в межах м. Одеси,
розпорядження нею відповідно до ст. 12
Земельного кодексу України належить
Одеській міській раді.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави. Право власності на землю
(земельну ділянку) набувається і
здійснюється відповідно до закону.

Згідно п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
за № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» якщо до
вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд
першої інстанції не взяв до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд першої інстанції
відмовив в задоволенні позову ОСОБА_3

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позову ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується в
повній мірі з мотивувальною частиною
рішення суду, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі рішення Одеської міськради
№ 113 від 06.02.1956 року, та Договору про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності від 12.03.1956
року (а. с. 12-16), батькові ОСОБА_3 - ОСОБА_7
(а. с. 9) було надано у безстрокове
користування земельну ділянку АДРЕСА_1
для будівництва індивідуального
житлового будинку на праві особистої
власності.

03.04.1970 року домоволодіння ОСОБА_7 було
здано в експлуатацію (а. с. 17-19) та 20.04.1970
року зареєстровано за ОСОБА_7 (а. с. 29).

Одночасно з будівництвом
домоволодіння батьків і за узгодженням
з ними, позивачка з колишнім чоловіком -
ОСОБА_8 переобладнали сарай під літерою
«Б», і на його основі побудували
житловий будинок капітального типу, що
складається із житлових кімнат, площею
42,9 кв. м. і іншими підсобними
приміщеннями на сім'ю з трьох осіб, на
який вона просить визнати право
власності в судовому порядку
відповідно до позовної заяви (а. с. 30-32)
та визначити порядок користування
земельною ділянкою, на якій
знаходиться спірний будинок та будинок
її батька.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України, якою
позивачка обґрунтовувала свої позовні
вимоги, право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Тобто, право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути
визнано в судовому порядку лише за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі, яка
здійснила таке будівництво, під уже
збудоване нерухоме майно.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
земельна ділянка по АДРЕСА_1 надавалася
під будівництво будинку батькові
позивачки - ОСОБА_7, який був збудований
останнім та прийнятий в експлуатацію, а
не позивачці, на якій остання шляхом
переобладнання сараю під літерою «Б», і
на його основі разом з колишнім
чоловіком також побудували житловий
будинок капітального типу.

Докази, які б підтверджували, що
позивачці відводилася в установленому
законом порядку земельна ділянка під
будівництво будинку, на який вона
просить визнати право власності в
судовому порядку, чи надавалася
земельна ділянка у встановленому
порядку під уже збудований спірний
будинок, в матеріалах справи відсутні.
Такі докази не представлені і суду
апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених цим
Кодексом, докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, в судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції представник
позивачки пояснив, що позивачці
земельна ділянка під забудову спірного
будинку та під уже збудований спірний
будинок в установленому законом
порядку не виділялася.

Як роз'яснено в п. 14 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», на підставі частини
третьої статті 376 ЦК суд може
задовольнити позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу
(частина третя статті 375 ЦК).

Однак, в матеріалах справи відсутні
докази, що вищевказані обставини
стосовно будівництва спірного будинку
та питання оформлення права власності
на спірний будинок в позасудовому
порядку були предметом розгляду
компетентного органу.

Крім того, відповідно до матеріалів
справи спірний будинок перебуває на
балансі місцевої ради, а позивачці
видавався ордер на спірний будинок на
сім'ю в складі трьох осіб (рішення
виконавчого комітету Малиновської
районної ради народних депутатів м.
Одеси № 446 від 16.07.1982 року), що
підтверджується і позивачкою
відповідно до позовної заяви (а. с. 5, 31),
докази протилежного в матеріалах
справи відсутні.

За таких обставин, відсутні підстави
для визнання права власності на
спірний будинок за позивачкою та
задоволення позовних вимог позивачки,
в цій частині, а також відсутні
підстави для задоволення позовних
вимог позивачки стосовно визначення
порядку користування земельною
ділянкою, на якій знаходиться спірний
будинок, які, з урахуванням обставин,
якими позивачка обґрунтовує ці позовні
вимоги, є похідними від позовних вимог
щодо визнання права власності за
позивачкою на спірний будинок і не
підлягають задоволенню відповідно до
ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України,
оскільки відсутні підстави для
задоволення позовних вимог, в частині
визнання за позивачкою права власності
на спірний будинок.

Тому в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 необхідно відмовити саме з цих
підстав.

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія частково погоджується з
доводами апеляційної скарги, в частині,
обґрунтування оскаржуваного рішення
та вважає, що в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Виконавчого комітету
Одеської міської ради, Одеської
міської ради про визнання права
власності на домоволодіння, визначення
порядку користування земельною
ділянкою, необхідно відмовити з
вищезазначених підстав, а мотивувальна
частина рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 29.11.2013 року
підлягає зміні, в іншій частині рішення
підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги, судова
колегія не приймає до уваги з підстав
викладених у зміненій мотивувальній
частині, оскільки, враховуючи
викладене, вони не спростовують
висновки суду щодо відмови в
задоволенні позовних вимог позивачки.

Таким чином, судова колегія частково
погоджується з доводами апеляційної
скарги, щодо обґрунтування рішення
суду та не погоджується з доводами
апеляційної скарги, в частині
висновків суду, на підставі
вищезазначеного.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 29.11.2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Виконавчого комітету
Одеської міської ради, Одеської
міської ради про визнання права
власності на домоволодіння, визначення
порядку користування земельною
ділянкою.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

А.П. Бабій

В.А.
Станкевич