Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю сторін та їх представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 на рішення Здолбунівського районного суду від 30 вересня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_2, Півченської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на частку в нерухомому майні,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 30 вересня 2014 року позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину будинковолодіння по вул. Брочі, 5 в с. Суйми Здолбунівського району Рівненської області.

Визнано за ОСОБА_8 право спільної часткової власності на 1/4 частину будинковолодіння по вул. Брочі, 5 в с. Суйми Здолбунівського району Рівненської області.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_2, Півченської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області солідарно на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_8 понесені ними витрати в сумі 152 грн. 94 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_9 та ОСОБА_2 у поданій на вказане рішення апеляційній скарзі покликалися на його незаконність та необгрунтованість в частині задоволення позову через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказували, що суд всупереч ст. 212 ЦПК України не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, поясненням представника сільської ради, записам про реєстрацію їх місця проживання та прийшов до помилкового висновку про те, що вони на час припинення колгоспного двору не були його членами.

Доводили, що суд не дав належної оцінки їх доводам про те, що позивачами вказано не все майно колгоспного двору, яке існувало станом на 15 квітня 1991 року та могло бути предметом поділу, зокрема не враховано будинковолодіння №5а по пров. Брочі в с. Суйми, яке з 1996 року згідно погосподарської книги рахується за ОСОБА_4, хоча відповідно до ст.ст. 120,121 ЦК УРСР 1963 року належало до майна колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_14, оскільки будувалося спільною працею та коштами членів колгоспного двору.

__________________________________________________________________________________________________

Справа №562/2999/13-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_15

Провадження № 22-ц /787/2249/2014р. Суддя-доповідач ОСОБА_16

Вказували, що поділ цих двох господарств відбувся за рішенням Півченської сільської ради від 30 вересня 1994 року, а в 1996 році ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вибули з господарства ОСОБА_17, що сторонами не заперечувалося.

Покликалися на пропуск позивачами трирічного строку позовної давності.

Просили рішення Здолбунівського районного суду від 30 вересня 2014 року змінити, відмовивши ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у задоволенні позову про визнання за ними права спільної часткової власності на 1/3 та 1/4 відповідно частини будинковолодіння з надвірними будівлями по пров. Брочі, 5 в с. Суйми Здолбунівського району в звязку з пропуском строку позовної давності та безпідставністю позовних вимог. В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у поданій на рішення місцевого суду апеляційній скарзі покликалися на його незаконність та необгрунтованість в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказували, що висновок суду про прийняття спадщини ОСОБА_2 та неприйняття ОСОБА_5 суперечить матеріалам справи. ОСОБА_2 не зверталася до суду з вимогами про визнання за нею права власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_14 і не надавала з цього приводу жодних доказів.

Доводили, що суду були надані докази того, що ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті батька шляхом вступу в управління спадковим майном, що було підтверджено показаннями свідків.

Стверджували, що відповідно до ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР 1963 року позивачам, ОСОБА_14 та ОСОБА_17 належало кожному по 1/4 частині житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: пров. Брочі, 5 с. Суйми Здолбунівського району.

Зазначали, що після смерті ОСОБА_14 17 грудня 1992 року відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на той час, вони вступили в управління спадковим майном (а тому набули права на спадщину), яке складається з ? частини будинковолодіння, тобто по 1/12 частині, хоча це право формально не оформили, оскільки діюче законодавство не зобовязувало отримувати свідоцтво про право на спадщину.

Враховуючи наведене, вважали, що виконавчий комітет Півченської сільської ради не мав права видавати свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння виключно на ОСОБА_17, оскільки вона не була власником всього будинку.

Просили рішення Здолбунівського районного суду від 30 вересня 2014 року змінити наступним чином:

визнати недійсним свідоцтво про право власності САЕ 568220 від 27 лютого 2012 року, видане виконавчим комітетом Півченської сільської ради Здолбунівського району на імя ОСОБА_17, котра померла 25 грудня 2012 року;

визнати право власності на будинковолодіння з надвірними будівлями №5 по пров. Брочі в с. Суйми Здолбунівського району за колгоспним двором, в якому проживали ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_4, ОСОБА_8;

визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/3 частину вказаного будинковолодіння, за ОСОБА_8 на 1/4 частину, а за ОСОБА_5 на 1/6.

Представник відповідача ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, апеляційну скаргу позивачів просили відхилити.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_3, підтримали доводи своєї апеляційної скарги, а апеляційну скаргу відповідачів просили відхилити.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги сторін в справі підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч.2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до розяснень, даних в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності , спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до даних погосподарського обліку Півченської сільської ради Здолбунівського району, зокрема згідно погосподарської книги № 8 за 1991-1995 роки, особовий рахунок № 252, господарство ОСОБА_17 за адресою с. Суйми пров. Брочі 5, станом на 15.04.1991 року вважалось колгоспним двором, оскільки вся сімя працювала в сільському господарстві. Головою сімї був ОСОБА_14, який помер в 1992 році. Крім нього в склад даного господарства входили його дружина ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, та внуки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_5. (а.с. 19, 26).

Отже, станом на 15 квітня 1991 року, виходячи з рівності часток, право власності в майні колгоспного двору належало ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 по ? частині кожному.

Після смерті голови колгоспного двору ОСОБА_14 18 грудня 1992 року (а.с.14), відповідно до ст.ст.548,549 ЦК УРСР, як спадкоємці першої черги за законом, вступивши в управління спадковим майном, його частку в майні колгоспного двору в рівних долях успадкували дружина ОСОБА_17 та донька ОСОБА_4, тобто по 1/8 частині, таким чином наростивши свої частки права власності в домоволодінні до 3/8 частин кожна.

Спадкування майна колишнього колгоспного двору відповідно до діючого на той час цивільного законодавства відбувалось на загальних підставах

Належних та допустимих доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_14 іншими спадкоємцями, зокрема доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по справі не здобуто. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини вони не звертались та на час смерті спадкодавця ОСОБА_17 в цьому домоволодінні не проживали, а проживали окремо, кожна зі своїми сімями в інших населених пунктах: ОСОБА_2М в с. Півче, а ОСОБА_5 в м. Рівне (а.с.9,86,87) та не вступили в управління спадковим майном.

6 вересня 2011 році ОСОБА_17 в Півченьскій сільраді склала заповіт на імя свого внука ОСОБА_9 та заповіла йому все належне їй майно: присадибну ділянку, жилий будинок з надвірними будівлями, земельну ділянку за адресою с. Суйми пров. Брочі 5, хоч фактично являлась власником лише 3/8 частин домоволодіння і будь-яких правовстановлюючих документів на це домоволодіння на той час оформлено не було (а.с.23).

27 лютого 2012 року ОСОБА_17 оформила на себе цілу частку в праві власності на домоволодіння за адресою с. Суйми пров. Брочі 5 та виконкомом Півченської сільради їй було видане відповідне свідоцтво, а 7 березня 2012 року це її право було зареєстроване в єдиному державному реєстрі речових прав.(а.с.24).

25 грудня 2012 року ОСОБА_17 померла (а.с.13).

В серпні 2013 року позивачам стало відомо про порушення їх прав, яке відбулось в лютому 2012 року та в межах встановленого законом трьохрічного строку, 14 жовтня 2013 року вони звернулись до суду за захистом порушеного права.

Оскільки, в будь-який встановлений законом спосіб відчуження прав на частки ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в зазначеному домоволодінні на користь ОСОБА_17 не відбулось, тому видане їй свідоцтво не відповідає реальним часткам у праві власності та порушує права інших співвласників.

За таких обставин порушене право позивачів підлягає захисту у спосіб визначний законом, зокрема згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, а саме визнанням права ОСОБА_4 на 3/8 частин та ОСОБА_8 на ? частину у власності спірного домоволодіння.

Оскільки, таке право позивачів знайшло своє підтвердження по справі, то не може залишатись чинним свідоцтво про право власності серії САЕ № 568220 від 27 лютого 2012 року, видане виконавчим комітетом Півченської сільської ради Здолбунівського району на імя ОСОБА_17, котра померла 25 грудня 2012 року та воно підлягає визнанню недійсним в частині права власності на 5/8 спірного домоволодіння, які покійній не належали..

Посилання ОСОБА_2 на наявність прописки в с. Суйми по пров. Брочі 5 та її постійне проживання в колгоспному дворі не заслуговує на увагу.

Наявність прописки не підтверджує права власності на частину майна колгоспного двору, а факт її не проживання в колгоспному дворі з 1984 року та зокрема станом на 15 квітня 1991 року, підтверджується матеріалами справи. ОСОБА_2 та її на той час неповнолітній син ОСОБА_9 проживали в с. Півче.

Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на наявність іншого майна в колгоспному дворі, яке створювалось всіма членами колгоспного двору та підлягало поділу, зокрема домоволодіння 5а, що в 1996 році було оформлене на ОСОБА_4. є безпідставними.

Зустрічні вимоги по справі не заявлялись та ці обставини не були предметом спору.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_8 сплачено при поданні позову та при поданні апеляційної скарги 274,74 грн.(а.с.1,2,124), а тому ця сума підлягає до стягнення саме з ОСОБА_7, до якого були заявлені позовні вимоги.

ОСОБА_2 та Півченська сільська рада без заяви позивача, всупереч вимогам ст.33 ЦПК України, за заявою відповідача ОСОБА_7 (а.с.33-34) були залучені до справи в якості співвідповідачів, хоч до них позовні вимоги не заявлялись.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду від 30 вересня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності САЕ 568220 від 27 лютого 2012 року, видане виконавчим комітетом Півченської сільської ради Здолбунівського району на імя ОСОБА_17, котра померла 25 грудня 2012 року, в частині 5/8 спірного домоволодіння.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 3/8, а за ОСОБА_8 на 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: пров. Брочі, 5, с. Суйми Здолбунівського району Рівненської області.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_8 сплачений судовий збір в розмірі 274,74 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: