Справа №2010/2-2087/2011
провадження №2/619/22/14
РІШЕННЯ

іменем України

30 січня 2014 року
м. Дергачі

Дергачівський районний суд
Харківської областіу
складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.за
участюсекретаря судового
засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:
Дергачівський РВ ГУ ДМС України в
Харківській області, про захист права
власності, усунення перешкод в
користуванні та розпорядження
власністю, виселення та зняття з
реєстрації місця проживання, та
зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання права користування житловим
будинком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, третя особа: Дергачівський РВ
ГУ ДМС України в Харківській області
про захист права власності, усунення
перешкод в користуванні та
розпорядження власністю, а саме
житловим будинком, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, виселення з цього
житлового будинку та зобов'язання
відділ громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дергачівського РВ ГУ МВС України в
Харківській області зняти з реєстрації
місця проживання. В обґрунтування
позову зазначила, що вона є власником
спірного житлового будинку, з
відповідачем, на підставі родинних
відносин, вона мала усний договір на
тимчасове проживання разом з матір'ю.
При цьому дозволу на реєстрацію у
вказаному будинку позивач не надавала.
ОСОБА_4 обмежує право власності ОСОБА_3,
оскільки вона не має можливості
продати спірний житловий будинок.

ОСОБА_4 подала зустрічний позов до
ОСОБА_3 про визнання за нею права
користування житловим будинком, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
зобов'язання ОСОБА_3 не перешкоджати у
користуванні зазначеним житловим
будинком. В обґрунтування зустрічного
позову ОСОБА_4 зазначила, що вона з
січня 2001 року і по теперішній час на
законних підставах постійно проживає у
зазначеному житловому будинку, де була
зареєстрована зі згоди своєї матері, як
власника цього будинку. Вона проживала
зі своєю матір'ю однією сім'єю до її
смерті, а тому відповідно до ст..ст.64 ч.2,
65 ч.2 156 ч.4 ЖК УРСР має право на
користування зазначеним житловим
будинком.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представники ОСОБА_5 і ОСОБА_6
заперечували проти задоволення позову
ОСОБА_3 посилаючись на його
безпідставність, так як ОСОБА_3 не
прийняла спадщину після смерті батька,
а її мати як непрацездатна дружина
успадкувала обов'язкову частку. Тому
ОСОБА_4 зі згоди власника була
зареєстрована у спірному житловому
будинку та має право користування ним.
У зв'язку з цим просили задовольнити
зустрічний позов ОСОБА_4

У судовому засіданні ОСОБА_3 свій позов
підтримала та просила його
задовольнити з підстав, які зазначені у
позовній заяві, зустрічний позов
ОСОБА_4 не визнала.

Судом встановлені обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 08.12.2004 року,
посвідченого державним нотаріусом,
зареєстрованого в реєстрі за №2-4147,
спадкоємцем майна ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_3, спадкове майно
складається з житлового будинку з
надвірними будівлями, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№5799432 від 11.12.2004 року, ОСОБА_3 є
власником житлового будинку з
надвірними будівлями, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Згідно паспорту НОМЕР_1, виданого
Дергачівським РВ УМВС України в
Харківській області, ОСОБА_4
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Всебічно, повно, об'єктивно та
безпосередньо дослідивши наявні у
справі докази, з'ясувавши обставини, на
які посилалися позивачі, як на підставу
своїх вимог, оцінивши ці докази в
сукупності, суд приходить до висновку
про часткове задоволення первісного
позову та відмову у задоволенні
зустрічного позову з наступних
мотивів.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону від
17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, №
4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

За положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном і він
реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК
України).

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має
право використовувати помешкання для
власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
власником спірного будинку, а
ОСОБА_4 зареєстрована у ньому з січня 2001
року та мешкає у ньому.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У судовому засіданні сторони визнали
зазначені обставини, тому відповідно
до ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не
підлягають доказуванню.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Згідно ч.3 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

ОСОБА_3 є власником житлового будинку,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4не довеласуду, що вселилася до
цього будинку та проживає в ньому як
член сім'ї власника будинку.

Таким чином, ОСОБА_4 не надано суду
належних та допустимих доказів того, що
вона має право на користування спірним
житловим будинком.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод
у здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
виселення ОСОБА_4 з житлового будинку,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
та у відмові у задоволенні зустрічного
позову.

Щодо вимоги ОСОБА_3 про зняття ОСОБА_4 з
реєстрації, суд дійшов до висновку про
відмову у задоволенні цієї вимоги з
наступних мотивів.

За теоретичним визначенням, позов - це
матеріально-правова вимога до
відповідача з приводу порушеного
права, а належними сторонами в
цивільному процесі є особа, якій
належить право вимоги - позивач та
особа, яка повинна відповідати за
позовом - відповідач.

Кожна особа має конституційне право на
судовий засіб захисту, зокрема право на
пред'явлення позову в процесуальному
розумінні. Відсутність же права на
позов у матеріально-правовому
розумінні є підставою для ухвалення
судом рішення про відмову в
задоволенні позову за безпідставністю.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України, суд
за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено
не до тієї особи, яка має
відповідати за позовом, або залучає
до участі у справі іншу особу як
співвідповідача.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року №1382-IV, реєстрація місця
проживання та місця перебування
осіб здійснюється органом реєстрації.
Центральний орган виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері реєстрації фізичних
осіб, затверджує відповідно до закону
порядок реєстрації місця проживання та
місця перебування осіб в Україні,
зразки документів, необхідних для
реєстрації і зняття з реєстрації
місця проживання та місця
перебування.

Згідно ст.1 «Положення про Державну
міграційну службу України»,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06 квітня 2011 року,
Державна міграційна служба України
(ДМС України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра внутрішніх справ України
(далі - Міністр). ДМС України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сферах міграції
(імміграції та еміграції), у тому
числі протидії нелегальній
(незаконній) міграції, громадянства,
реєстрації фізичних осіб, біженців та
інших визначених законодавством
категорій мігрантів.

Відповідно до п.20 ст. 4 «Положення про
Державну міграційну службу України»,
затвердженого Указом Президента
України №405/2011 від 06 квітня 2011 року, ДМС
України відповідно до покладених на
неї завдань: здійснює
реєстрацію/зняття з реєстрації місця
проживання/перебування фізичних осіб,
веде відповідні реєстраційні обліки.

Таким чином, законодавством
встановлений порядок реєстрації місця
проживання осіб, відповідно до якого на
Державну міграційну службу України
покладені здійснення зняття з
реєстрації місця проживання.

Як вбачається з заяви, ОСОБА_3 позов до
Дергачівський РВ ГУ ДМС України в
Харківській області не подавала,
клопотання про залучення його до
участі у розгляді справи у якості
співвідповідача не заявляв.

До того ж, відповідно до ч.1 ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV,
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі: заяви
особи або її законного представника;
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
про виселення, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою; свідоцтва про смерть;
паспорта або паспортного документа,
що надійшов з органу державної
реєстрації актів цивільного стану,
або документа про смерть, виданого
компетентним органом іноземної
держави, легалізованого в
установленому порядку; інших
документів, які свідчать про
припинення: підстав для перебування
на території України іноземців та осіб
без громадянства; підстав для
проживання або перебування особи
у спеціалізованій соціальній
установі, закладі соціального
обслуговування та соціального захисту;
підстав на право користування житловим
приміщенням.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про
позбавлення права власності на
житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
про виселення, про визнання особи
безвісно відсутньою або оголошення її
померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст.7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Оскільки суд задовольняє позов в
частині виселення ОСОБА_4 з житлового
будинку, який розташований за адресою:
АДРЕСА_1, то з урахуванням вимог ч.1 ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11 грудня 2003
року №1382-IV, зазначене рішення є
підставою для зняття з реєстрації
відповідача.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні
права власності виселити ОСОБА_4 з
житлового будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позову ОСОБА_3
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку в судову палату
по цивільних справах апеляційного суду
Харківської області через
Дергачівський районний суд
Харківської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Є.А.
Болибок