У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів
Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Коростенського міськрайонного суду
Житомирської області від 23 грудня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 5 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за
договором позики у розмірі 55 951 грн, а
також проценти за користування
грошовими коштами - 24 746 грн 82 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 29
серпня 2008 року відповідач позичив у
нього 3 500 доларів США, а 12 вересня 2008
року - додатково 3 500 доларів США, які
зобов'язався повернути на першу вимогу.
На підтвердження відносин позики
відповідач склав розписки.

1 квітня 2013 року він пред'явив
відповідачу усну вимогу про повернення
зазначених коштів, але останній від
повернення боргу ухиляється.

Рішенням Коростенського
міськрайонного суду Житомирської
області від 23 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 5 лютого 2014
року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до
розписки від 29 серпня 2008 року ОСОБА_4
отримав на умовах договору позики 3 500
доларів США (далі - Розписка № 1).

Згідно із розпискою від 12 вересня 2008
року ОСОБА_4 отримав 3 500 доларів США
(далі - Розписка № 2).

Відмовляючи в позові про стягнення
боргу за зазначеними розписками, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що вони не містять усіх
реквізитів боргової розписки, оскільки
у Розписці № 1 не зазначено особи
позичальника, а у Розписці № 2 відсутні
відомості про те, що кошти отримано в
борг та саме у позивача. Крім того,
позивач не довів, що 1 квітня 2013 року
звертався до відповідача із вимогою
повернути борг.

Із висновками судів повністю
погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики після отримання
коштів, підтверджуючи як факт
укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певної
грошової суми.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини
2 статті 1047 ЦК України дотримання
письмової форми договору позики має
місце у тому разі, якщо на
підтвердження укладення договору
представлена розписка або інший
письмовий документ, підписаний
позичальником, з якого вбачається як
сам факт отримання позичальником
певної грошової суми в борг (тобто із
зобов'язанням її повернення), так і дати
її отримання.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України,
якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено судами і
підтверджується матеріалами справи, у
Розписці № 1 зазначено про те, що ОСОБА_4
кошти в сумі 3500 доларів США на умовах
договору позики отримав, але не
зазначено особу позикодавця. У
Розписці № 2 зазначено про те, що
ОСОБА_4 кошти в сумі 3500 доларів США
отримав, але не вказано про отримання
коштів в борг та особу позикодавця.

Досліджуючи зміст розписок, суди
дійшли висновку про недоведеність
укладення договору позики та передачу
коштів ОСОБА_3 ОСОБА_4

Досліджуючи розписки, суди для
визначення факту укладення договору,
його умов та юридичної природи з метою
правильного застосування ст. ст. 1046, 1047
ЦК України повинні виявляти справжню
правову природу правовідносин сторін
та залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Відповідні правові висновки про
застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
містяться в постановах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року (справа №
6-63цс13) та 2 липня 2014 року (справа №
6-79цс14).

Крім того, відповідач повинен довести,
що розписку складено не на
підтвердження укладення договору
позики.

У порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд
першої інстанції не з'ясував справжній
зміст розписок; залишив поза увагою те,
що із змісту Розписки № 1 випливає, що
вона видана на підтвердження укладення
договору позики; не дав належної оцінки
розпискам та тій обставині, що
оригінали розписок знаходяться у
позивача; не з'ясував, чи не свідчить
знаходження оригіналів розписок у
ОСОБА_3 про існування невиконаних
зобов'язань відповідача перед
позивачем. Крім того, суд першої
інстанції не взяв до уваги, що
відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України
доказами є пояснення сторін, допитаних
як свідків.

Погоджуючись із висновками суду першої
інстанції, апеляційний суд також
врахував копії довіреностей від 6
серпня 2009 року та 10 червня 2011 року.

Із матеріалів справи випливає, що
відповідно до довіреності від 6 серпня
2009 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4
представляти його інтереси акціонера
будь-яких відкритих (закритих)
акціонерних товариств у відповідних
підприємствах, установах, організаціях
будь-якої форми власності
підпорядкування (а.с. 31).

Відповідно до довіреності від 10 червня
2011 року голова правління
гаражно-будівельного кооперативу
«Ірпіньмаш-3» ОСОБА_3 уповноважив
ОСОБА_4 на представлення інтересів
кооперативу (а.с. 30).

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд без
урахування ст. ст. 303, 315 ЦПК України
належним чином доводи і заперечення
сторін не перевірив, не врахував, що
довіреності від 6 серпня 2009 року та 10
червня 2011 року видано ОСОБА_3 після
складання розписок.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права, які унеможливили встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для її вирішення, судові
рішення у справі необхідно скасувати
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції відповідно до ст.
338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного
суду Житомирської області від 23 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 5 лютого 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

В.І. Мартинюк

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник