Ухвала іменем україни 03 грудня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоСитнік О.М. суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В., Писаної
Т.О., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 16 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, посилаючись на те, що 17
листопада 2009 року між ним та ОСОБА_5 був
укладений договір позики, відповідно
до умов якого останній отримав
6 800 доларів США, які зобов'язався
повернути частинами, а саме:
1 800 доларів США −? до 17 травня 2010 року, 5
тис. доларів США - до 17 листопада
2010 року, що підтверджено оригіналом
розписки. Оскільки відповідачем у
строки, обумовлені сторонами,
зобов'язання за договором позики
виконано не було, ОСОБА_4, просив суд
стягнути з ОСОБА_5 на його користь борг
у сумі 6 800 доларів США.

Рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова від 16
квітня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 заборгованість за
борговою розпискою в сумі 6 800 доларів
США, що на час вирішення справи за
офіційним курсом НБУ еквівалентно 77 493
грн 55 коп.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду Чернігівської області від 16
червня

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 борг у сумі 5 тис.
доларів США.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі
ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свої вимоги порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив із того, що
відповідач зобов'язання за договором
позики не виконав, борг у визначений у
розписці строк не повернув, а тому
заборгованість підлягає стягненню з
відповідача у судовому порядку. При
цьому суд вважав, що позивачем строк
позовної давності не пропущено,
оскільки відповідно до положень ч. ч. 2, 3
ст. 264 ЦК України позивач вчинив
дії, якими перервав строк позовної
давності.

Скасувавши рішення суду першої
інстанції та частково задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив із того, що відповідно до
положень ст. 257 ЦК України позивач
звернувшись до суду 27 листопада
2013 року пропустив загальний строк
позовної давності у три роки, оскільки
щодо повернення суми у розмірі 1 800
доларів США він сплив 16 травня 2013
року, а щодо суми 5 000 доларів США
відповідно - 16 листопада 2013 року.

Такі висновки апеляційного суду є
правильними та відповідають
матеріалам справи з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 17 листопада 2009
року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_4 суму у
розмірі 6 800 доларів США, яку
зобов'язувався повернути двома
платежами, зокрема 1800 доларів США - 17
травня 2010 року та 5 000 доларів
США - 17 листопада 2010 року, що
підтверджується відповідною розпискою
(а. с. 40).

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до абз. 2 ч. 5
ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями,
строк виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

При цьому згідно з абз.
2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не
встановлений строк повернення позики
або цей строк визначений моментом
пред'явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальником протягом
тридцяти днів від дня пред'явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості 27 листопада
2013 року, тобто з пропуском,
встановленого ст. 257 ЦК України
трирічного строку позовної давності,
про застосування якого в своїх
запереченнях просив відповідач (а. с. 30).

24 грудня 2013 року позивач звернувся до
суду з клопотанням про поновлення
строку позовної давності, посилаючись
на те, що ухвалою судді Новозаводського
районного суду м. Чернігова від 25
листопада 2013 року позовну заяву ОСОБА_4
повернуто з підстав, передбачених ч. 1
ст. 109 ЦПК України, тобто її подано не за
підсудністю.

За таких обставин апеляційний суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
строк позовної давності підлягає
застосуванню до частини зобов'язання у
розмірі 1800 доларів США, які відповідач
згідно з розпискою зобов'язувався
повернути 17 травня 2010 року, оскільки,
звернувшись до суду з позовом лише у
листопаді 2013 року, позивач пропустив
встановлений ст. 257 ЦК України
трирічний строк позовної давності,
який сплив 16 травня 2013 року.

Із матеріалів справи та змісту судових
рішень не вбачається, що апеляційним
судом при вирішенні спору допущено
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які передбачені
ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Доводи касаційної
скарги висновків суду апеляційної
інстанції не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК
України визначено, що суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Оскільки судом повно
та всебічно з'ясовано дійсні обставини
справи, надано належну оцінку зібраним
у ній доказам, ухвалено законне і
обґрунтоване рішення, подану касаційну
скаргу слід відхилити, а оскаржуване
рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Чернігівської області від 16
червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді:
А.О. Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська