У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
державного підприємства «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом» в особі відокремленого
підрозділу «Запорізька атомна
електрична станція» до ОСОБА_3, третя
особа - Державна фінансова інспекція
України, про стягнення матеріальних
збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_4,
яка діє від імені Державної фінансової
інспекції України, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 25 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року державне
підприємство «Національна атомна
енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
звернулося до суду з указаним позовом.
Зазначало, що Державною фінансовою
інспекцією України (далі - ДФІ України)
відповідно до затвердженої програми
проведено планову ревізію
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства «Національна
атомна енергогенеруюча компанія
«Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК
«Енергоатом») та його відокремлених
підрозділів, у тому числі й
відокремленого підрозділу «Запорізька
атомна електрична станція» (далі - ВП
«Запорізька АЕС») за період з 1 липня 2010
року по 1 липня 2012 року, під час якої
встановлені порушення законодавства,
які відображені в акті ревізії від 19
листопада 2012 року № 05-21/71 та довідці від
12 листопада 2012 року. Ревізією
встановлено безповоротне зменшення
активів ВП «Запорізька АЕС» на
загальну суму 5 959 344 грн 80 коп. через
перерахування коштів з послідуючою
втратою боржника, не ведення
претензійно-позовної роботи та спливу
термінів позовної давності, чим
заподіяно матеріальну шкоду (збитки) на
вказану суму. У зв'язку з цим, листом ДФІ
України від 12 грудня 2012 року направлена
вимога про усунення виявлених
порушень, відповідно до п. 9 якої
необхідно було стягнути з осіб, які не
забезпечили претензійно-позовної
роботи, матеріальну шкоду (збитки) в
сумі 5 959 344 грн 80 коп. за договорами,
укладеними у період з 1995 по 1999 роки,
зокрема щодо заборгованості міського
відділу освіти м. Енергодар перед
позивачем за договором від 4 листопада
1999 року № 69/424-99 у сумі 1 355 070 грн.
Вказувало, що винною особою, яка не
забезпечила претензійно-позовної
роботи, є відповідач. Тому на підставі
ч. 1 ст. 130, ст. 132 КЗпП України просило
стягнути з останньої шкоду, заподіяну
підприємству при виконанні трудових
обов'язків у розмірі середнього
місячного заробітку, який складає 3 645
грн 56 коп. та задовольнити позов.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 14 травня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
25 червня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано і ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

ОСОБА_4, яка діє від імені ДФІ України,
звернулася до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції,
застосовуючи до спірних правовідносин
ст. 1166 ЦК України, дійшов висновку, що
передбачених законом підстав для
відшкодування матеріальної шкоди
немає, оскільки в період з 1 липня 2010
року по 1 липня 2012 року, за який було
встановлено зменшення активів
позивача на суму 5 959 344 грн 80 коп., та які
відображені в акті ревізії від 19
листопада 2012 року № 05-21/71 та довідці від
12 листопада 2012 року, ОСОБА_3 перебувала
у декретній відпустці. Крім того,
погодився із висновком суду першої
інстанції, що позивачем було пропущено
строк позовної давності, а доказів
поважності причин пропуску такого
строку не надано.

З такими висновками апеляційного суду
повністю погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до наказу від 28 березня 2001
року ОСОБА_3 прийнято до управління
об'єктами соціального призначення ВП
«Запорізька АЕС» економістом з
планування. З 20 травня 2001 року її
переведено до договірного управління
на посаду економіста з договірної та
претензійної роботи, а з 29 грудня 2012
року на посаду інженера в
енергоремонтному підрозділі.

Судами встановлено, що з 10 лютого 2009
року по 30 вересня 2014 року відповідач
перебувала у відпустці у зв'язку із
вагітністю та пологами та відпустці по
догляду за дитиною.

З матеріалів справи вбачається, що при
проведенні планової ревізії
фінансово-господарської діяльності ДП
«НАЕК «Енергоатом» та його
відокремлених підрозділів, у тому
числі й ВП «Запорізька АЕС за період з 1
липня 2010 року по 1 липня 2012 року, було
встановлено зменшення активів
останнього на суму 5 959 344 грн 80 коп., які
відображені в акті ревізії від 19
листопада 2012 року № 05-21/71 та довідці від
12 листопада 2012 року.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ДП
«НАЕК «Енергоатом» звернулося до суду
з позовом про стягнення матеріальної
шкоди з підстав передбачених ч. 1 ст. 130
КЗпП України, обґрунтовуючи вимоги
неналежним виконанням відповідачем
трудових обов'язків, наявністю в діях
працівника порушення трудового
законодавства, що призвело до
заподіяння такої шкоди.

Під час розгляду справи у
встановленому порядку підстави позову
ним не змінювалися.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Однак, вирішуючи спір апеляційний суд
не звернув уваги на обставини, якими
обгрунтовувався позов, помилково
вважав, що правовідносини, які виникли
між сторонами регулюються ст. ст. 22, 1166
ЦК України, у зв'язку з чим з'ясовував
наявність підстав за яких можливе
покладення відповідальності за
заподіяну шкоду відповідно до цих норм.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
фактично наявність обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги, не перевірив,
вказуючи, що за період за який було
встановлено зменшення активів
позивача ОСОБА_3 перебувала у
відпустці, не звернув уваги на те, що
неналежне виконання нею трудових
обов'язків позивач пов'язував із діями
відповідача, які були вчинені до цієї
відпустки, не з'ясував чи здійснювалося
відповідачем кураторство за договором
не забезпечення ведення
претензійно-позовної роботи за яким, як
вважав позивач, призвело до завдання
шкоди, коли у відповідача виник
обов'язок по її веденню і на підставі
чого, чи завдана позивачу дійсна шкода,
оскільки відомості про те, що
останньому було відмовлено у позові до
міського відділу освіти м. Енергодара у
зв'язку з неналежним виконанням
укладеного між ним та цією установою 4
листопада 1999 року договору, внаслідок
чого, як зазначено в акті ревізії,
відбулося безповоротне зменшення
активів ВП «Запорізька АЕС» через
перерахування коштів з послідуючою
втратою боржника з підстав пропуску
строку позовної давності, не подано, в
чому виразилась втрата боржника не
зазначено.

Крім того, дійшовши висновку про
відмову у позові у зв'язку із
необгрунтованістю апеляційний суд,
посилаючись на ст. 4 ст. 267 ЦК України,
погодився із висновком суду першої
інстанції про пропуск строку позовної
давності.

При цьому не було враховано, що ч. 4 ст. 267
ЦК України не застосовуються до
спірних правовідносин, оскільки позов
заявлено з підстав передбачених КЗпП
України і тому суду необхідно було
перевіряти чи дотримано повивачем
строк звернення до суду передбачений
ст. 233 КЗпП України.

Висновки суду про відсутність підстав
для задоволення позову по суті та у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності є суперечливими, оскільки,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

З огляду на викладене, наведені
порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права (ст. ст. 10, 60,
179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, тому ухвалене ним
рішення не може вважатись законним і
обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню, а справа
передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від
імені Державної фінансової інспекції
України, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
25 червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до цього
суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук