АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

30 січня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого -
Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі -
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Державної казначейської
служби України в м. Києві, третя особа:
Державна казначейська служба України
про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.11.2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

позивач у липні 2013 р. звернувся до
суду з позовом, в якому просив
стягнути з Головного управління
Державної казначейської служби
України моральну шкоду в розмірі 7 000
грн., вартість послуг за переказ коштів
- 210 грн., інфляційні втрати - 21 грн. В
ході розгляду справи позивач уточнив
свої позовні вимоги та просив стягнути
на свою користь моральну шкоду в
розмірі 59 000 грн., що становить вартість
путівки для санаторно-курортного
лікування з урахуванням проїзду.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.11.2013 р. в
задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування норм
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню за
такими підставами.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивач посилався на те, що
11.07.2008 р. Печерським районним судом м.
Києва було видано виконавчий лист на
виконання рішення Печерського
районного суду м. Києва від 19.06.2007 р. та
рішення Апеляційного суду м. Києва від
21.05.2008 р., згідно з якими було стягнуто
на його користь з держави в особі
Головного управління Державного
казначейства України в м. Києві
моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 27.11.2012
р. він подав виконавчий лист до
Головного управління Державної
казначейської служби України в м.
Києві, однак рішення суду до цього часу
не виконано. Оскільки рішення тривалий
час не виконується, позивач просив, з
урахуванням уточнень до позовної
заяви, стягнути на його користь
моральну шкоду в розмірі 59 000 грн., яка
складається з вартості путівки для
санаторно-курортного лікування та
проїзду.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.11.2013 р. в
задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що 20.12.2010 р. Головне управління
Державної казначейської служби
України в м. Києві направило виконавчий
лист до Державної казначейської
служби України, а тому Головне
управління Державної казначейської
служби України в м. Києві є неналежним
відповідачем , оскільки у нього на
виконанні виконавчий лист не
знаходився.

Однак, погодитись з таким висновком
суду першої інстанції неможливо,
оскільки він не відповідає
встановленим по справі обставинам.

11.07.2008 р. Печерським районним судом м.
Києва було видано виконавчий лист на
виконання рішення Печерського
районного суду м. Києва від 19.06.2007 р., яке
було частково скасоване рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2008 р.
Вказані рішення були залишені без змін
ухвалою Верховного Суду України від
05.11.2008 р.

З 22.07.2008 р. даний виконавчий лист
перебував на виконанні у Відділі
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві та був повернутий постановою
від 02.11.2012 р.

27.11.2012 р. позивач особисто подав
виконавчий лист на виконання до
Головного управління Державної
казначейської служби України в м.
Києві.

В ст. 14 ЦПК України закріплено, що
судові рішення, які набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України.

Відповідач в своїх запереченнях
вказує, що виконавчий лист позивачем
було подано на виконання 27.11.2012 р.
Відповідачем 29.11.2012 р. було направлено
повідомлення до Відділу державної
виконавчої служби Печерського
районного управління юстиції у м. Києві
з проханням надати документи, що
можуть бути підставою для зупинення
безспірного списання коштів
державного бюджету, а також було
направлено повідомлення до
Прокуратури м. Києва з проханням надати
зазначені вище документи. 20.12.2012 р.
відповідачем було направлено пакет
документів до Державної казначейської
служби України. 30.04.2012 р. про вказані
дії було повідомлено позивача. 10.12.2013 р.
було повідомлено Державною
казначейською службою України про
необхідність уточнення реквізитів
отримувача коштів.

30.12.2013 р. кошти були перераховані
позивачу.

Також відповідач зазначає, що механізм
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевого бюджету
визначений в Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, який був затверджений
постановою Кабінету міністрів України
від 03.08.2011 р. №845 та набрав чинності
19.08.2011 р. До прийняття вказаного Порядку
діяв Порядок виконання рішень про
стягнення коштів з рахунків, на яких
обліковуються кошти державного та
місцевих бюджетів, або бюджетних
установ, який був затверджений
постановою Кабінету міністрів України
від 09.07.2008 р. №609.

Таким чином, колегія суддів бере до
уваги той факт, що рішення суду не
виконувалось тривалий час саме через
дії відповідача, з якого було стягнуто
кошти на користь позивача.

В Рішенні Європейського суду з прав
людини «Пасльон проти України» №44235/05
від 11.03.2009 р. зазначається про тривале
невиконання остаточного рішення суду,
що є порушенням пункту 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод та статті 1
Першого протоколу. Такого ж висновку
дійшов Європейський суд у справах
«Швентковський проти України» №27589/05
від 30.10.2009 р. та у справі «Шмалько проти
України» №60750/00 від 20.07.2004 р.

Заперечення відповідача щодо
покладення на нього відповідальності
за тривале невиконання рішення суду
колегія вважає безпідставними,
оскільки відповідно до Положення про
головні управління Державної
казначейської служби України в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого Наказом Міністерства
фінансів України від 12.10.2011 р. №1280,
головні управління є територіальними
органами Державної казначейської
служби України. Згідно п. 4 Порядку
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників, затвердженого постановою
Кабінету міністрів України від 03.08.2011 р.
№845, органи Казначейства забезпечують
у випадках, передбачених цим Порядком,
зберігання виконавчих документів та
ведення їх обліку, вживають заходів до
виконання виконавчих документів
протягом установленого строку.

Враховуючи викладене, колегія дійшла
висновку, що тривале невиконання
рішення суду з вини відповідача
спричинило позивачу моральну шкоду,
розмір компенсації якої слід
визначити в сумі 7 000 грн. з урахуванням
принципів розумності та
справедливості. Заявлена позивачем
вимога про стягнення компенсації в
розмірі вартості путівки для
санаторно-курортного лікування
задоволенню не підлягає, оскільки стан
здоров'я позивача не пов'язаний з діями
відповідача і він потребує такого
лікування щорічно згідно з медичними
рекомендаціями.

Заявлені позивачем вимоги про
стягнення 21 грн. на відшкодування
інфляційних втрат відповідно до суми,
яка підлягала стягненню - 3 000 грн.,
задоволенню не підлягають, оскільки
позивач визначив таку суму згідно із
середньорічним рівнем інфляції за 2012
та 2013 р. ще до здійснення такої
виплати відповідачем, тоді як
нарахування має здійснюватись
відповідно до щомісячного показника, в
зв'язку з чим суд позбавлений
можливості обчислювати розмір
інфляційних втрат виходячи за межі
заявлених позивачем вимог.

За таких обставин, рішення суду
підлягає скасуванню, а по справі слід
ухвалити нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.11.2013 року скасувати
та ухвалити по справі нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково та стягнути з
Головного управління Державної
казначейської служби на користь ОСОБА_1
моральну шкоду в розмірі 7 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів в касаційному порядку.

Головуючий

Судді

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1679/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Волокітіна Н.Б.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.