АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1174/14
Головуючий: 1 інстанції
Категорія: відшкодування шкоди
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді -
Даниленка В.М.,

суддів: Швецової Л.А.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 20 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування
майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року позивачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 звернулися до суду з
вищезазначеним позовом, у якому
вказували на те, що вони, як подружжя, є
співвласниками квартири АДРЕСА_1.

24 листопада 2009 року з вини відповідача
ОСОБА_2 - власника квартири № 24, що
розташована поверхом вище, відбулося
залиття їхньої квартири.

Вказаний факт підтверджується
відповідним актом обстеження їхньої
квартири, складеним представниками КП
«Жилкомсервіс» 26.11.2009 року.

Згідно висновку експертного
будівельно-технічного дослідження № 670
від 26.02.2010 року, складеного експертом
Харківського науково-дослідного
інституту ім. Засл. Проф.. М.С. Бокаріуса,
розмір матеріальної шкоди, завданої
позивачам залиттям їхньої квартири,
складає 17 300,00 грн.

За виконання зазначеного експертного
висновку позивачами було сплачено 1 485,58
грн., що також є для них незапланованими
збитками.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що внаслідок залиття
їхньої квартири - пошкодження їхнього
майна вони зазнали значних моральних
страждань і переживань, позаяк
тривалий час були позбавлені звичного
комфорту, можливості користуватися
належним їм житлом, що призвело до
зміни їх звичного укладу життя,
порушення нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активної громадської діяльності, та
необхідності прикладати додаткові
зусилля для відновлення повноцінного
активного існування, позивачі ОСОБА_3
та ОСОБА_4 просили суд стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на їх користь 18 785,58
грн. у рахунок відшкодування
заподіяної їм останнім майнової шкоди;
по 25 000,00 грн. на користь кожного із них у
рахунок відшкодування завданої їм
моральної шкоди, а також судові
витрати, понесені ними по справі.

У судовому засіданні представник
позивачів ОСОБА_4 підтримав заявлені
ними позовні вимоги й наполягав на їх
задоволенні в повному обсязі.

При цьому він пояснив, що відповідач
ОСОБА_2 на протязі тривалого часу
визнавав свою провину в залитті
квартири позивачів та обіцяв провести
відновлювальні роботи в їхньому житлі
силами робітників, що здійснювали
ремонт його квартири, або відшкодувати
заподіяну їм шкоду грішми, але в
подальшому від своїх обіцянок
відмовився, заявивши, що він нічого їм
не винен, що й стало причиною звернення
позивачів до суду за захистом своїх
порушених прав.

Представник відповідача ОСОБА_2
заявлених до нього позивачами вимог не
визнав, посилаючись на їх
безпідставність.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 20 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 18 785,58
грн. у рахунок відшкодування
заподіяної майнової шкоди.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_3 15 000,00 грн. у
рахунок відшкодування заподіяної йому
моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_4 15 000,00 грн. у
рахунок відшкодування заподіяної їй
моральної шкоди.

При цьому судом першої інстанції
вирішено питання судових витрат по
справі.

Не погодившись із таким рішенням суду
першої інстанції, ухваленим по справі,
відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
позивачами ОСОБА_4 вимог за їх
безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин справи, які суд
вважав встановленими, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
акт обстеження квартири позивачів
після її залиття від 26.11.2009 року, який
покладено судом першої інстанції в
основу прийнятого по справі рішення,
був складений за його відсутності, цей
акт не відповідає за своєю формою та
змістом акту, передбаченому Правилами
утриманням житлових будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Державного комітету України, з
питань житлово-комунального
господарства № 76 від 17.05.2005 року, й у
цьому акті не зазначено причини
залиття квартири позивачів, а тому суд
першої інстанції безпідставно поклав
на відповідача відповідальність за
спричинену позивачам залиттям їхньої
квартири матеріальної та моральної
шкоди за відсутності доказів його вини
в цьому залитті.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції, ухвалене по справі,
частковій зміні, виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК рішення суду повинно
бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Проте, в даному випадку рішення суду
першої інстанції, ухвалене по справі,
не в повному обсязі відповідає цим
вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Пунктом третім частини другої статті 11
ЦК України передбачено, що завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі є підставою
виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування й моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у
фізичному болю та стражданнях, яких
особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких особа зазнала у
зв'язку із знищенням чи пошкодженням її
майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вона є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності та справедливості.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду передбачені
статтею 1166 ЦК України.

Відповідно до частини 1 вказаної
правової норми шкода, завдана майну
фізичної особи неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Теж саме стосується і підстав
відповідальності за спричинену
моральну шкоду, які зазначені в ст. 1167
ЦК України.

Як встановлено по справі, позивачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками
квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири
№ 24, що розташована поверхом вище в
тому ж житловому будинку.

Факт залиття квартири позивачів ОСОБА_4
24 листопада 2009 року з вище розташованої
квартири, належної відповідачу ОСОБА_2,
підтверджується відповідним
комісійним актом обстеження квартири
позивачів, складеним інженером та
майстром дільниці № 11 КП
«Жилкомсервіс» 26 листопада того ж року.

Згідно висновку експертного
будівельно-технічного дослідження № 670
від 26.02.2010 року, складеного експертом
Харківського науково-дослідного
інституту ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса,
розмір матеріальної шкоди, завданої
позивачам ОСОБА_4 залиттям їхньої
квартири, складає 17 300,00 грн.

Вартість цього експертного висновку в
сумі 1 485,58 грн. сплачена позивачами в
повному обсязі.

Вирішуючи по суті ініційований
позивачами ОСОБА_4 цивільно-правовий
спір, суд першої інстанції у цілому
правильно керувався зазначеними
нормами матеріального права, а тому
встановивши факт заподіяння останнім
майнової шкоди внаслідок залиття
їхньої квартири, що мало місце 24.11.2009
року, дійшов обґрунтованого висновку
про наявність передбачених законом
підстав для покладення на відповідача
ОСОБА_2 відповідальності за спричинену
позивачам майнову шкоду.

Але, рішення суду першої інстанції у
частині, що стосується розміру
відшкодування позивачам моральної
шкоди, в даному випадку є досить
сумнівним, оскільки якщо факт
заподіяння позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4
моральної шкоди, пов'язаної із залиттям
їхньої квартири, пошкодженням її
оздоблення, та відповідних у зв'язку з
цим душевних страждань і переживань,
які вочевидь мали місце, сумнівів у
судової колегії не викликає, то
визначений судом першої інстанції
розмір відшкодування цієї шкоди - 15 000,00
грн. кожному з позивачів, у даному
конкретному випадку не відповідає
вимогам ні розумності, ні
справедливості, позаяк будь-яких
об'єктивних, належних та допустимих, в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
доказів на підтвердження такого
значного розміру відшкодування
позивачами ОСОБА_4 до суду не
представлено, а тому судова колегія
вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 1
ст. 309 ЦПК України змінити ухвалене
районним судом по справі рішення в
указаній частині, зменшивши розмір
зазначеного відшкодування до 2 000,00 грн.
кожному з позивачів, визнавши, що така
грошова сума є достатньою для
компенсації останнім усіх негативних
наслідків, пов'язаних з залиттям їхньої
квартири та пошкодженням її
оздоблення.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що
акт обстеження квартири позивачів
після її залиття від 26.11.2009 року, який
покладено судом першої інстанції в
основу прийнятого по справі рішення,
був складений за його відсутності та не
відповідає за своєю формою та змістом
акту, передбаченому Правилами
утриманням житлових будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Державного комітету України, з
питань житлово-комунального
господарства № 76 від 17.05.2005 року, й у
цьому акті не зазначено причини
залиття квартири позивачів, а тому суд
першої інстанції безпідставно поклав
на відповідача відповідальність за
спричинену позивачам залиттям їхньої
квартири матеріальної та моральної
шкоди за відсутності доказів його вини
в цьому залитті, то ці доводи апелянта,
в даному випадку судова колегія оцінює
критично та відхиляє, виходячи з
наступного.

Як зазначалося вище сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
користуються рівними правами щодо
надання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

При цьому доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Як вбачається з комісійного акту
обстеження квартири позивачів ОСОБА_4
після її залиття, складеного
представниками дільниці № 11 КП
«Жилкомсервіс» 26.11.2009 року, цей акт
дійсно складений за відсутності
відповідача ОСОБА_2

Проте, в цьому ж акті зазначено, що
власник квартири № 24 не допустив
представників комісії для її огляду та
з'ясування дійсних причин затоплення
квартири позивачів, розташованої
нижче, та його вини в цьому затопленні.

При цьому в процесі розгляду справи
судом першої інстанції відповідач
ОСОБА_2 не представив до суду будь-яких
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що залиття
квартири позивачів відбулося не з його
вини, як власника житла, а з вини інших
осіб, які повинні відповідати за
завдану позивачам шкоду, чи внаслідок
якоїсь непереборної сили, або аварії
внутрішньобудинковій системи
водопостачання та водовідведення, за
що повинні нести відповідальність
конкретні організації, які їх
обслуговують.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача ОСОБА_2, що наведені на її
обґрунтування, які фактично зводяться
до незгоди з ухваленим судом першої
інстанції по справі рішенням та його
суб'єктивної переоцінки, в даному
випадку є несуттєвими і не містять
передбачених законом підстав для
подальшої його зміни чи скасування.

Таким чином, з огляду на викладене, та
керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 59, 60, 303, 304, 307,
п. 2 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 20 грудня 2013 року - змінити.

Зменшити розмір відшкодування
моральної шкоди, що підлягає стягненню
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, з 15 000,00 грн.
до 2 000,00 (двох тисяч) грн.

Зменшити розмір відшкодування
моральної шкоди, що підлягає стягненню
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, з 15 000,00 грн.
до 2 000,00 (двох тисяч) грн.

В решті рішення Київського районного
суду м. Харкова від 20 грудня 2013 року,
ухвалене по справі, - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: