Справа № 2/489/49/14
РІШЕННЯ

Іменем України

14 січня 2014 року
місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю позивача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4, представника відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_1, представника
відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, третьої
особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, третя особа -
приватний нотаріус Миколаївського
міського нотаріального округу
Ягужинська Катерина Тарасівна, ОСОБА_7
про визнання договору дарування
житлового будинку недійсним та
визнання права власності на належну
частку спадщини,

встановив:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4
мотивуючи свої вимоги тим, що з 27.10.1956
ОСОБА_5 та ОСОБА_9 перебували у
зареєстрованому шлюбі та відповідно до
ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР
житловий будинок АДРЕСА_1 є їх спільним
сумісним майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 і після її
смерті відкрилася спадщина на належну
їй ? частину зазначеного будинку. Він є
сином померлої ОСОБА_9, який з
народження і по теперішній час
постійно проживав в зазначеному
будинку, а тому вважається таким, що
прийняв спадщину. Крім нього,
спадкоємцем після смерті матері є
ОСОБА_5 Їх частки мають складати по ?
частини спадкового майна.

Відповідно до договору дарування від
06.03.2013, посвідченого приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу Ягужинською К. Т.,
зареєстрованому в реєстрі за № 419,
ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 зазначений
житловий будинок.

04.06.2013 він звернувся до Другої
Миколаївської державної нотаріальної
контори із заявою про надання йому
свідоцтва про право на спадщину за
законом на частку зазначеного будинку.

Своєю постановою від 12.06.2013 нотаріус
відмовив йому у видачі свідоцтва про
право на спадщину в зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документу та рекомендовав звернутися
до суду.

Посилаючись на викладене позивач
просив суд визнати недійсним договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1
від 06.03.2013, посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу Ягужинською К. Т.,
зареєстрований в реєстрі за № 419 та
визнати за ним право власності на ?
частину домоволодіння з усіма
господарським та побутовими будівлями
і спорудами, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за
законом після смерті матері ОСОБА_9,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали,
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_1 заперечував проти задоволення
позову. Відповідач ОСОБА_5 в судовому
засіданні 10.01.2014 позов не визнав,
пояснив, що збудував будинок ще до
шлюбу з ОСОБА_9

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав,
просив відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_6 позов не визнала, надала суду
письмові заперечення проти позову.

Ухвалою суду від 10.01.2014, занесеною до
журналу судового засідання, до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору залучено ОСОБА_7, який також є
сином спадкодавця ОСОБА_9

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

Згідно з свідоцтвом про одруження
серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_9 уклали
шлюб 27 жовтня 1956 року (а. с. 13).

Відповідно до договору про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку від
23.05.1957, укладеного виконкомом
Сталінської райради та ОСОБА_5,
останньому на праві безстрокового
користування надано земельну ділянку
АДРЕСА_2 загальною площею 536 кв. м. (а. с.
37-38).

Згідно з актом від 28.10.1960 прийомки до
експлуатації індивідуального
домоволодіння АДРЕСА_2, зазначений
будинок введено в експлуатацію (а. с.
45-47).

Право власності на спірний житловий
будинок зареєстровано в бюро технічної
інвентаризації 04 січня 1961 року на
підставі договору про забудову від
22.05.1957 (а. с. 37-39).

Рішенням виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 28
вересня 2012 року за № 1015 змінено адресу
житлового будинку з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Посилання відповідача ОСОБА_5 на те, що
будинок збудовано до 27 жовтня 1956 року
спростовується матеріалами справи, а
саме актом про введення в експлуатацію
в п. 1 якого комісією встановлено, що
будівництво розпочато у 1957 році та
завершено у 1960 році, витягом про
реєстрацію права власності у якому
зазначено, що підставою виникнення
права власності є договір про право
забудови від 22.05.1957.

Інших належних і допустимих доказів
виникнення права власності до 27 жовтня
1956 року відповідачами не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що право власності на спірний
будинок АДРЕСА_1 у ОСОБА_5 виникло в
момент перебування у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_9 та спірний будинок був
спільною сумісною власністю подружжя
не зважаючи на реєстрацію за ОСОБА_5

Як зазначає позивач, ні домовленістю
між подружжям, ні законом, ні рішенням
суду частки співвласників у праві
спільної сумісної власності подружжя
не було змінено, а отже, виходячи з
рівності часток, ОСОБА_9 належала ?
частина домоволодіння з
господарськими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка
розташована під домоволодінням,
господарськими будівлями та спорудами.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії
НОМЕР_2 ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.
12).

Після смерті ОСОБА_9 відкрилася
спадщина на належну їй ? частину
домоволодіння з господарськими
будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та
земельної ділянки, яка розташована під
домоволодінням, господарськими
будівлями та спорудами.

Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР (1963 р., що
діяв на час відкриття спадщини)
визначено, що при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого.

Спадкоємцями першої черги за законом
після смерті ОСОБА_9 є її чоловік -
ОСОБА_5, її син - ОСОБА_2 ( свідоцтво про
народження серії НОМЕР_3) (а. с. 11) та син
ОСОБА_7

Згідно будинкової книги в будинку
АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 з 21.01.1965;
ОСОБА_2 з 03.11.1977; ОСОБА_11 з 27.01.1989; ОСОБА_4 з
24.03.2011 ( а. с. 48-49).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р., що
діяв на час відкриття спадщини)
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном.

Вказана норма передбачала прийняття
спадщини шляхом вступу або в
управління спадковим майном або у
володіння спадковим майном.

Володіння майном це перебування майна
у безпосередньому фізичному чи
юридичному віданні володільця, у сфері
його фактичного господарського чи
іншого впливу.

Доказів того, що ОСОБА_2 у встановленому
порядку відмовився від прийняття
спадщини сторонами не надано.

Оскільки позивач ОСОБА_2 та відповідач
ОСОБА_5 проживали у спірному будинку, що
є спадковим майном, на час відкриття
спадщини та після, що підтверджується
будинковою книгою, а тому вони
вважаються такими, що прийняли
спадщину фактично вступивши у
володіння нею.

04.06.2013 ОСОБА_2 звернувся до Другої
Миколаївської державної нотаріальної
контори із заявою про надання йому
свідоцтва про право на спадщину за
законом на частку зазначеного будинку.
Своєю постановою від 12.06.2013 нотаріус
відмовив йому у видачі свідоцтва про
право на спадщину в зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документу та рекомендовав звернутися
до суду (а. с. 14).

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що позовні вимоги про визнання
за позивачем права власності на ?
частку спірного будинку в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_9 є
обгрунтованими і підлягають
задоволенню.

Відповідно до договору дарування від
06.03.2013, посвідченого приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу Ягужинською К. Т.,
зареєстрованому в реєстрі за № 419,
ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 зазначений
житловий будинок (а. с.15).

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України саме
власникові належить право
розпорядження власністю. Частина 1
статті 321 ЦК України встановлює, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відчуження відповідачем ОСОБА_5 всього
спірного будинку порушує права та
інтереси позивача, а відчуження ?
частки спірного будинку, яка є часткою
у спадщині належною позивачу
суперечить вищевказаним нормам
Цивільного кодексу України про
реалізацію правомочності щодо
розпорядження власністю та
непорушності права власності, його
позбавлення або обмеження, що є
підставою для визнання правочину в
частині відчуження ? частки будинку
недійсним.

В постанові Пленуму Верховоного Суду
України від 06.11.2009 за № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
висловлено правову позицію, а саме,
згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може
бути визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217 ЦК
суд може визнати недійсною частину
правочину, з'ясувавши думку сторін
правочину.

Суд приходить до висновку, що
відповідач виявив волю щодо дарування
майна і у суду не має підстав вважати,
що у випадку, якщо б відповідач ОСОБА_5
знав, що він може подарувати лише 3/4
частки спірного будинку його воля щодо
дарування змінилася.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про те, що позовні вимоги про визнання
договору дарування недійсним
підлягають частковому задоволенню, а
саме необхідно визнати частково
недійсним договір дарування житлового
будинку від 06.03.2013, посвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу
Ягужинською Катериною Тарасівною,
зареєстрований в реєстрі за № 419, а саме
в частині дарування 1/4 частки житлового
будинку АДРЕСА_1.

Суд не може прийняти до уваги
заперечення представника відповідача
щодо того, що позивач як на підставу
позову посилається не на ті норми
законодавства, оскільки підставами
позову є фактичні обставини, а не норми
права на які посилається позивач.

Такого висновку можна дійти з аналізу
ч. 1 ст. 60 ЦПК України, а також таку
правову позицію неодноразово
висловлював у судових рішеннях
Верховний Суд України.

Враховюючи те, що позовні вимоги
задоволено частково, однак задоволено
вимогу і матеріального і
нематеріального характеру, суд вважає,
що з відповідачів на користь позивача
підлягає стягненню сплачений судовий
збір в рівних частинах.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_4, третя особа - приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу Ягужинська
Катерина Тарасівна, ОСОБА_7 про
визнання договору дарування житлового
будинку недійсним та визнання права
власності на належну частку спадщини
задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір
дарування житлового будинку від 06.03.2013,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу Ягужинською Катериною
Тарасівною, зареєстрований в реєстрі
за № 419, а саме в частині дарування 1/4
частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнати право власності на 1/4 частку
житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в
порядку спадкування після смерті
матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 172 грн. 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 172 грн. 05 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв