ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва

в складі: головуючого судді
ЛЕОНТЮК Л.К.

з участю секретаря
СНІГУР Н.В.

сторін:

позивача
ОСОБА_2

представника відповідачів
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Київське
міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об"єкти нерухомогог
майна, Приватний нотаріус ОСОБА_6,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання договору купівлі- продажу
недійсним, суд-

в с т а н о в и в :

Позивач Лємзяков Дмитро Сергійович
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з
лютого 2006 року по січень 2012 року
включно проживав однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з відповідачкою
ОСОБА_4. За період спільного проживання
було придбано квартиру за адресою:
АДРЕСА_1, автомобілі CHEVROLET AVEO та DAWOO Lanos.
Право власності на рухоме та нерухоме
майно було зареєстровано на
відповідачку ОСОБА_4. З січня 2012 року
позивач та відповідачка ОСОБА_4
припинили подальше спільне проживання
та ведення спільного господарства.
01.03.2012 року позивачем було подано до
Дарницького районного суду м. Києва
позовну заяву до ОСОБА_4 про поділ
спільного сумісного майна придбаного
під час перебування у фактичних
шлюбних відносинах з ОСОБА_4. Під час
розгляду справи 16.05.2012 р. судом було
зроблено запит до Київського міського
бюро технічної інвентаризації щодо
належності квартири АДРЕСА_1, 12.06.2012 р.
було отримано відповідь від 31.05.2012 р.
про те, що квартира за вищевказаною
адресою, відповідно до договору
купівлі-продажу, посвідченого
нотаріусом від 25.05.2012 р. належить
громадянці ОСОБА_7, відповідачка
ОСОБА_4 фіктивно відчужила спірне
майно на користь своєї матері ОСОБА_7.
Вищевказані обставини свідчать про те,
що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 приховали від
нотаріуса, який посвідчив договір,
наявність вимог третіх осіб на вказану
квартиру, у зв'язку із чим він
звертається до суду із позовом про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу на квартиру , що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі і просив їх задовольнити з
підстав визначених в позовній
заяві.Зазначає, що укладений договір
відчуження квартири АДРЕСА_1 необхідно
визнати недійсним, оскільки його
укладено в порушення ч.1 статті 69 СК
України. Крім того, вважає, що він не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків та на його думку, до
статті 234 ЦК України, є фіктивним
правочином, оскільки квартиру було
відчужено близькій відповідачці
людині, на даний час відповідачка
продовжує проживати у спірній
квартирі.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в
судове засідання не з"явилися, про
день та час розгляду справи
повідомлені у відповідності до вимог
чинного законодавства.

Відповідачка ОСОБА_7 на адресу суду
через свого представника ОСОБА_3
надала письмове клопотання від 09.12.
2013 року про розгляд справи без її
особистої участі.

Представник відповідачів ОСОБА_4, який
діє за договором про надання
адвокатських послуг № 1-11-13 від 01.11.2013
року та ОСОБА_7, який діє за
договором про надання адвокатських
послуг № 2/12/13 від 05.12. 2013 року ОСОБА_3
у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав в повному обсязі і
просив відмовити у їх задоволенні в
повному обсязі, посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість.

Третя особа Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна в судове засідання не
направили свого представника, про дату,
час та розгляд справи повідомлялись
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили.

Третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явився, про дату, час та розгляд
справи повідомлявся належним чином,
через загальну канцелярію за вх. № 41127
від 16.09. 2013 року надав свої пояснення
та документи стосовно посвідченого
25 травня 2012 року за реєстровим
номером 1914 договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1

( а.с. 58 -89).

Третя особа Реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м. Києві
в судове засідання не направили свого
представника, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, про причини неявки
суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника відповідачів, дослідивши
матеріали справи у їх сукупності ,
вважає, що позов підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні,
рішенням Дарницького районного суду
м. Києва від 10.07. 2013 року ( а.с. 22-32) та
залишено без змін ухвалою колегії
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду м. Києва
від 31.10. 2013 року, встановлений факт
перебування позивача ОСОБА_2 та
відповідачки ОСОБА_4 у фактичних
шлюбних відносинах з лютого 2006 року
до січня 2012 року.

За вказаний період ними були
придбані у власність квартира, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1 та
два автомобілі, а саме DAWOO Lanos та
Шевролет Авео. Все вищевказане майно
документально було офрмлено на
ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 60 СК України,
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Як вбачається з матеріалів
справи, за договором купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_6 від 25 травня 2012 року ОСОБА_4
продала, а ОСОБА_7 купила квартиру
АДРЕСА_1 і останній вказана квартира
належить на праві власності .
Зареєстровано в реєстрі за № 1914 (а.с.
59-60).

Згідно заяви до приватного нотаріуса
ОСОБА_6 від 25.05.2012 року ОСОБА_4 вказала,
що не перебуває в фактичних шлюбних
відносинах або в зареєстрованому
шлюбі (а.с. 71), хоча на той час
розглядався позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в
Дарницькому районному суді м. Києва про
встановлення факту перебування у
фактичних шлюбних відносинах.

Згідно витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі правочинів від
25.05.2012 року за ОСОБА_5 зареєстровано
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 87).

З даного договору вбачається, що
договір укладено в період
перебування на розгляді в суді
заяви позивача про встановлення
факту шлюбних відносин та розподіл
спільної сумісної власності з 01.03. 2012
року, тобто без згоди ОСОБА_2 в
порушення ст. 69 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК
України, дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм
на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено, зокрема, домовленістю між
ними (ч.1 ст.70 СК України ).

Майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. (ч.1 ст. 71 СК України).

Аналогічне правове положення
закріплене в ч. 3 ст. 368 ЦК України,
відповідно до якого майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Разом з тим, в судовому
засіданні встановлено, що між ОСОБА_4
та ОСОБА_7 було укладено правочин
(договір купівлі- продажу ) без наміру
створити наслідки, що випливають із
цього правочину та відповідно даний
правочин був фіктивним і повинен бути
визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті
215 ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до п.п. 7, 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину.

У фіктивних правочинах
внутрішня воля сторін не відповідає
зовнішньому її прояву, тобто сторони,
укладаючи його, знають заздалегідь, що
він не буде виконаний. Укладення
фіктивного правочину завжди
відбувається з певною метою і умисно.

Отже, суд приходить до
висновку, що договір купівлі-продажу
не відповідає загальним підставам
дійсності правочинів, зазначених у ч. 5
ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним.

Суд вважає, що ознака фіктивності
договору купівлі-продажу квартири
була властива діям обох сторін
правочину, позивач довів суду
відсутність в учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

Таким чином, договір купівлі-
продажу квартири АДРЕСА_1 укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрованого в реєстрі за № 1914, є
фіктивним і має бути визнаний судом
недійсним, так як на момент укладання
вищезазначеного договору не
враховувався інтерес третіх осіб, а
саме ОСОБА_2, який перебував у
фактичних шлюбних відносинах з
ОСОБА_4 в період з лютого 2006 року по
січень 2012 року, оскільки
вищезазначена квартира була придбана
25.05.2009 року, тобто під час шлюбних
відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтвердженні певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до п. б Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі»
враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду, рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім встановлених ст. 61
ЦПК України випадків. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК
України).

Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України
передбачено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

У положенні ч. 1 ст. 8 ЦПК України
зазначено, що суд вирішує справи
відповідно до Конституції України,
законів України та міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.

Враховуючи обставини викладені
вище, зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд дійшов до висновку про
те, що позовні вимоги підлягають
задоволенню.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст.1,4, 8ч.1, 10-11, 57-60, 61, 208-209,
212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 202, 203, 212 ч.3,4,
215, 234, 368 ч.3, 370, 372, 392 ЦК України; ст.ст. 60, 69
ч.1, 70 ч.1, 71 ч.1 СК України; п. б Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» ;
п.п. 7, 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» , суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Київське
міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об"єкти нерухомогог
майна, Приватний нотаріус ОСОБА_6,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання договору купівлі- продажу
недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним укладений
між ОСОБА_4, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1 та ОСОБА_5,

ідентифікаційний номер НОМЕР_2
договір купівлі-продажу трикімнатної
квартири від 25 травня 2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 під номером № 1914, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Скасувати реєстраційний запис
у державному реєстрі речових прав
на нерухоме майно щодо реєстрації
права власності за ОСОБА_5,

ідентифікаційний номер НОМЕР_2
трикімнатної квартири, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд протягом 10
днів з дня його проголошення . Особи,
які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 21
січня 2014 року.

СУДДЯ
Л.К.
ЛЕОНТЮК