Справа № 2/489/42/14
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2014 року
місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участі позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, представника третьої особи
Довгої А. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, яка дії в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах
дітей адміністрації Ленінського
району Миколаївської міської ради про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом виселення без надання
іншого житла,

встановив:

В серпні 2013 року ОСОБА_1, яка дії в
інтересах неповнолітньої дитини
ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем з 1997 року по 18.05.2010, мають
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Під час перебування у шлюбі 31.05.2002 ними
було придбано у власність ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 у рівних частках квартиру
АДРЕСА_1. 01.07.2009 відповідач, з її згоди,
подарував належну йому ? частку
зазначеної квартири їх неповнолітній
доньці ОСОБА_5

В подальшому відповідач став
зловживати спиртними напоями, вчиняв
сварки, сімейні відносини між ними
погіршилися, це продовжувалося деякий
час, проживати з відповідачем в одній
квартирі стало неможливо і тому вона з
донькою змушена була жити в найманій
квартирі. Відповідач примусив її
віддати йому ключі від спірної
квартири, таким чином позбавивши їх
права користування житлом.

Приблизно з жовтня 2011 року відповідач
не мешкає у зазначеній квартирі, у неї
та доньки не має доступу до власності,
місце перебування чи проживання
відповідача їм не відомо. Її донька, яка
є власником квартири позбавлена права
володіти та користуватися належним їй
майном.

Посилаючись на те, що відповідач
перешкоджає їй та доньці проживати та
користуватися вказаною квартирою,
просила суд зобов'язати відповідача
усунути перешкоди у користуванні
зазначеною квартирою шляхом виселення
відповідача з квартири АДРЕСА_1 без
надання йому іншого житла.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
з підстав викладених у позовній заяві.
Просили позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав, надав суду письмові
заперечення проти позову.

Представник третьої особи просила суд
прийняти рішення з врахуванням
інтересів неповнолітніх дітей та
задовільнити позов.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 1997 року по
18.05.2010. Від спільного проживання мають
доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8, 9).

На підставі договору купівлі-продажу
від 31.05.2002, посвідченого ОСОБА_6,
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу та та
зареєстрованому в ММБТІ, реєстрацій
напис № 16184 від 25.07.2002, квартира АДРЕСА_1
належала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а. с. 6).

Відповідно до договору дарування від
01.07.2009, посвідченого ОСОБА_7, приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу, ОСОБА_3
подарував ОСОБА_5 ? частину квартири
АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить
неповнолітній ОСОБА_5

Згідно довідки ЖКП ММР «Південь» від
03.07.2013 за № 4124 ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3
зареєстровані у АДРЕСА_1, основний
квартиронаймач - ОСОБА_5 (а. с. 10).

Відповідно до ст. 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

В разі коли такі перешкоди полягають у
неправомірному користуванні житлом
власника, або іншим належним йому
приміщенням для цілей проживання,
останній вправі, відповідно до
положень житлового законодавства,
вимагати виселення із належного йому
приміщення.

Судом встановлено, що відповідач
проживає у спірній квартирі, однак з
пояснень свідків вбачається, що він
частко від"їжджає у довготривалі
відрядження.

Позивач та донька у квартирі не
проживають у зв"язку з тим, що
відповідач вигнав позивача. За
вказаними обставинами слідчим
винесено постанову про закриття
кримінального провадження від 03.06.2013 (а.
с. 21).

Судом встановлено, що відповідач
вселився до вказаної квартири на
законних підставах, будучи власником
її частини та на сьогоднішній день
користується квартирою як член сім"ї
власника.

Згідно з ч. 405 ЦК України Члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло(Лист Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, від 28.01.2013, № 24-150/0/4-13 "Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав").

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Листом Верховного Суду від 26.05.2001
"Правові позиції щодо розгляду судами
окремих категорій судових справ
(Житлове право) роз"яснено, що при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК мають враховуватись
порушення правил співжиття у сфері
даних житлових відносин, а не такі
правопорушення, що допущені
відповідачем в іншому місці й не мають
відношення до користування сторонами
жилим приміщенням. Виходячи з
офіційного характеру заходів
запобігання й громадського впливу, які
мають передувати виселенню наймача або
членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК
без надання іншого жилого приміщення, і
відповідно до правил ст. 29 ЦПК про
допустимість засобів доказування факт
застосування заходів запобігання
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, виконавчими
комітетами, іншими уповноваженими
органами, а заходів громадського
впливу - органами самоорганізації
населення (будинкові, вуличні,
квартальні комітети, товариські суди
тощо), повинен підтверджуватися
письмовими доказами.

З аналізу ч. 1 ст. 116 ЖК України можна
зробити висновок, що підставою для
виселення є саме систематичне
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними.

Таким чином, для виселення з житлового
приміщення члена сім'ї власника,
потрібна обовязкова ознака
систематичності, тобто вчинення дій
два та більше разів, з заходами
попередження. Позивач всупереч ст.ст. 10,
27 ЦПК України не надав та не довів в
суді відповідними доказами
обґрунтованість та законність
заявлених вимог про виселення. Позивач
для захисту свого права може
звернутися до суду з позовом про
вселення при наявності перешкод в
користуванні. Тому суд прийшов до
висновку про неможливість задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК
України суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
яка дії в інтересах неповнолітньої
доньки ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа -
Служба у справах дітей адміністрації
Ленінського району Миколаївської
міської ради про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення без надання іншого житла
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв