Номер провадження 2/754/799/14
РІШЕННЯ

Іменем України

07.08.2014 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

при секретарі Величко Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання договору позики неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. В обгрунтування позову зазначив, що 30.08.2013 року він уклав з відповідачем договір позики грових коштів, відповідно до умов якого передав відповідачу кошти в сумі 815000 грн. Вказана сума грошей отримана позичальником від позикодавця до укладення цього договору повністю. Своїм підписом позичальник підтвердив, що грошові кошти у розмірі 815000 грн. отримав від позикодавця в повному обсязі до укладення цього договору. Відповідно до п. 2 договору позичальник зобов'язаний повернути суму боргу у розмірі 815000 грн. в термін до 01.11.2013 року. В порушення умов договору позики з моменту його укладення позичальник сплатив 10.09.2013 року лише частину належної до сплати суму в розмірі 9000 доларів США що по курсу встановленого сторонами в розписці 8,15 грн. за 1 долар становить 73350 грн. Станом на 01.11.2013 року позичальник жодної іншої сплати за договором позики не здійснив. Відповідно до п. 5 договору сторонами встановлено, що якщо позичальник здійснює затримку повергнення грошових коштів більше ніж на сім днів то позикодавець вправі пред'явити цей договір до стягнення в установленому законом порядку, на що позичальник дає свою згоду. В зв'язку з вищевикладеним просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу, що становить 741650 грн. та судові витрати по справі.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись з заявленими позовними вимогами, звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання вказаного договору позики неукладеним. В обґрунтування зазначеного позову зазначає, що за обставин, про які вказує позивач у первісній позовній заяві, відсутні встановлені чинним законодавством умови, необхідні для укладення правочину, оскільки правочин відповідачем не укладався, грошові кошти, що є предметом нібито укладеного вказаного договору позики, позивачем відповідачу не передавалися, договір позики від 30.08.2013 року, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, не є укладеним. Тобто, договір позики від 30.08.2013 року, наданого позивачем за первісним позовом до матеріалів цивільної справи, відповідачем не підписувався, підпис та прізвище, ім'я, по-батькові позичальника у вказаному договорі позики очевидно належать іншій особі, а не відповідачу по справі. Доказів, які б підтверджували даний факт, на час подання зустрічного позову надати до суду не є можливим. Для встановлення факту виконання підпису та прізвища, ім'я, по-батькові, саме ним або іншою особою необхідно у справі призначити та провести судову почеркознавчу експертизу. Висновки проведеної експертизи будуть являтися основним доказом обставин, викладених у зустрічній позовній заяві. У зв'язку із зазначеним просив призначити по справі судову почеркознавчу експертизу, задовольнити зустрічну позовну заяву та визнати договір позики від 30.08.2013 року таким, що є не укладеним, у задоволенні позовних вимог за первісним позовом просив відмовити в повному обсязі.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на те, що відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання за договором позики і у визначені строки не повернув суму боргу, що є підставою для стягнення суми боргу в примусовому порядку. У зустрічному позові відповідача, просив відмовити в повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача в судовому засіданні посилався на те, що відповідач у позивача будь-яких коштів не позичав, і розписки не писав. Заявлене клопотання про призначення по справі судово почеркознавчої експертизи на момент розгляду справи відкликав.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, їхні доводи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за основним позовом підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Правові відносини позики врегульовані параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так в судовому засіданні встановлено, що 13.08.2013 року, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав відповідачу позику в сумі 815000 грн., з кінцевим терміном поверненням не пізніше 01.11.2013 року (а.с. 4).

Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов'язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою у строк до 01.11.2013 року у визначений спосіб.

Позивач згідно даних зобов'язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов'язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого, відповідно, посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Наведені норми законодавства свідчать про те, що для встановлення факту укладення договору позики необхідною умовою є доведення факту передання грошових коштів за таким договором, що, в свою чергу, може бути підтверджене відповідною розпискою, виданою позичальником. За умови відсутності доказів передання грошових коштів, договір позики не може бути визнаний укладеним.

Позивач посилався на те, що грошових коштів за цим договором він не отримував, розписку не підписував.

Проте, як вбачається з матеріалів справи на підставі заяви ОСОБА_1 21.11.2013 року Прокуратурою Деснянського району м. Києва щодо ОСОБА_2. було порушено кримінальну справу за ч.2 ст. 192 КК України.

Постановою прокурора Деснянського району м. Києва від 22.01.2014 року в кримінальному провадженні №0000288 від 21.11.2013 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ).

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не підписував договір позики, а тому останній є неукладеним, спростовуються копією висновку судової почеркознавчої експертизи №790/791/14-32 від 07.02.2014 року КНДІСЕ, яка була проведена за матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України (70-79). Зі змісту висновку вбачається, що рукописні записи «ОСОБА_2», які містяться у графі «ПІДПИСИ:», пунк №2 договору позики від 30.08.2013, виконані ОСОБА_2. Підпис від імені ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який міститься після рукописного запису «ОСОБА_2» у графі «ПІДПИСИ», пункт №2 договору позики від 30.08.2013, виконано ОСОБА_2.

Згідно копії висновку повторної комісійно судової почеркознавчої експертизи №34 від 07.05.2014 року ДНДЕКЦ МВС України у кримінальному провадженні за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України підпис в графі «ПІДПИСИ:», пункт №2 договору позики від 30.08.2013 - ймовірно виконаний ОСОБА_2. Рукописнізаписи «ОСОБА_2» в графі «ПІДПИСИ:», пункт №2 договору позики від 30.08.2013, виконані ОСОБА_2.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

При в ирішенні питання про призначення експертизи суди повинні керуватися статтями 143- 150 ЦПК, Законом України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII „Про судову експертизу", Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року № 144/5), та враховувати роз'яснення, дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), з урахуванням особливостей правового регулювання захисту конкретних суб'єктивних прав.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України "Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, недійсність правочину може бути визнана, вже на укладений правочин.

В ст. 1051 ЦК України зазначно, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналізуючи все викдадене в сукупності, суд приходить до висновку, що на спростування укладення договору позики відповідачем будь-яких доказів надано не було, а твердження представника позивача за зустрічним позовом про те, що договір позики є не укладеним, оскільки підписаний не ОСОБА_2 а іншою особою є безпідставними та не беруться судом до уваги, оскільки судом розяснювалось право відповідача заявити клопотання про призначення у розгляді справи експертизи та відкладено розгляд справи для надання можливості підготувати дане клопотання - однак представник відповідача відкликав дане клопотання заявлене усно.

Будь-яких достатніх, достовірних доказів на підтвердження поданих зустрічних позовних вимог позивач суду не надав і таких судом не здобуто.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики від 13.08.2013 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 815000 грн. слід вважати укладеним.

За таких підстав, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики - 741650,00 грн.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України.

Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 3555,71 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 207, 509, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, керуючись ст.ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 88, 195, 196, 207, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 293, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення суми боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики - 741650,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати - суму сплаченого судового збору в розмірі 3555,71 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання договору позики неукладеним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва.

Повний текст рішення виготовлено 12.08.2014 року.

Суддя Н.Г. Таран