У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
визнання договору дарування недійсним,
повернення сторін у первісний стан,
визнання права власності та скасування
права власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
договору дарування недійсним,
повернення сторін у первісний стан,
визнання права власності та скасування
права власності.

На обґрунтування позовних вимог
вказує, що 07 вересня 2012 року між нею та
ОСОБА_5 було укладено договір
дарування, за умовами якого позивач
безоплатно подарувала відповідачу
належну їй 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що під час укладення
цього договору припустилася помилки
щодо прав і обов'язків сторін договору,
вважала, що укладає договір довічного
утримання, згідно з яким на ОСОБА_5
покладається обов'язок утримувати її, а
не договір дарування, уточнивши
позовні вимоги, просила суд визнати
укладений між нею та відповідачем
договір дарування 1/2 частки квартири
АДРЕСА_1 недійсним, повернути сторони у
попередній стан, відновити за
позивачкою право власності на
вищевказану частку квартири, а право
власності відповідача на спірну частку
квартири відмінити з підстав,
передбачених ст. 229 ЦК України.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року, в позові відмовлено.

На обґрунтування касаційної скарги
ОСОБА_4 посилається на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
просить скасувати судові рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із
відсутності підтверджень про те, що
спірний договір дарування укладений
внаслідок помилки.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судами
встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 07
вересня 2012 року було укладено договір
дарування, відповідно до якого
позивачка подарувала відповідачу
належну їй на праві власності 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдаровуваного
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

Разом із тим за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги до правочинів. Зокрема,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Їх
невиконання є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Відповідно до ст. 229 ЦК України,
http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843267/ed_2010_02_11/prav
o1/T030435.html?pravo=1" l "843267" o "Цивільний кодекс
України; нормативно-правовий акт № 435-IV
від 16.01.2003" t "_blankякщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
ОСОБА_4 через похилий вік (ІНФОРМАЦІЯ_1)
та поганий стан здоров'я (з 1997 року
перебуває під наглядом медичного
закладу), укладаючи договір, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, оскільки вона потребувала
сторонньої допомоги, а тому була
впевнена, що укладає із ОСОБА_5 договір
довічного утримання, тобто договір
дарування було укладено під впливом
помилки.

Разом із тим, суди всупереч ст. 214 ЦПК
України не надали належної оцінки
доводам позивачки про те, що сторони
оспорених договорів дарування на
момент їх укладення домовилися, що
відповідач забезпечить її доглядом, а
тому й мала на меті укладення договору
довічного утримання й домовлялася з
ОСОБА_5 про передачу йому у власність
належної їй частки квартири за умови,
що буде мешкати в ній і відповідач
надаватиме їй допомогу та
здійснюватиме за нею догляд; належним
чином не перевірили та достовірно не
встановили всі дії сторін, які
передували підписанню оспорюваного
договору і свідчать про наміри ОСОБА_4
відчужити спірну частку квартири і
після укладання договору, зокрема, чи
опікувався позивачкою ОСОБА_5, чи
доглядав за нею, чи матеріально їй
допомагав, а також чи відбулося
прийняття спірного майна згідно із
умовами вказаного договору; не
з'ясував, чи було вільним волевиявлення
позивачки, чи відповідало її
внутрішній волі, залишивши поза увагою
її доводи про те, що в неї не було наміру
укладати договір дарування частки
квартири, оскільки іншого житла не
мала.

З огляду на викладене та без
встановлення вищевказаних обставин,
висновок судів про відсутність
правових підстав для визнання спірного
договору дарування недійсним є
передчасним.

Таким чином, ухвалені у справі рішення
не можна визнати законними та
обґрунтованими, тому вони підлягають
скасуванню з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 19
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік