У х в а л а

10 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О., суддів: Дем'яносова М.В.,
Колодійчука В.М., Мазур Л.М.,
Штелик С.П., розглянувши
заяву заступника Генерального
прокурора України про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 вересня 2013 року в справі за
позовом прокурора Шевченківського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Головного управління
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) до Київської міської
ради, комунального підприємства
«Генеральна дирекція Київської
міської ради з обслуговування
іноземних представництв», ОСОБА_6 про
визнання частково недійсним рішення
Київської міської ради, визнання
недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року прокурор
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Головного
управління комунальної власності
м. Києва виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) звернувся до
суду із вказаним вище позовом. В
обґрунтування позову посилався на те,
що прокуратурою Шевченківського
району м. Києва за результатами
перевірки додержання вимог чинного
законодавства при відчуженні майна,
яке перебувало у віданні комунального
підприємства «Генеральна дирекція
Київської міської ради з
обслуговування іноземних
представництв», було встановлено що
Київською міською радою у порушення
вимог чинного законодавства прийнято
рішення про надання дозволу
комунальному підприємству «Генеральна
дирекція Київської міської ради з
обслуговування іноземних
представництв» продати машино-місце
АДРЕСА_1. Надалі на підставі цього
рішення комунальним підприємством
«Генеральна дирекція Київської
міської ради з обслуговування
іноземних представництв» вказане
машино-місце незаконно відчужено
орендарю цього машино-місця ОСОБА_6
Просив визнати недійсним рішення
Київської міської ради від 02 лютого 2006
року № 14/315 «Про дозвіл
комунальному підприємству «Генеральна
дирекція Київської міської ради з
обслуговування іноземних
представництв» на продаж машино-місць»
в частині надання комунальному
підприємству прав продати машино-місце
АДРЕСА_1; визнати недійсним договір
купівлі-продажу машино-місця від 24
березня 2006 року, який укладено між
територіальною громадою міста Києва в
особі комунального підприємства
«Генеральна дирекція Київської
міської ради з обслуговування
іноземних представництв» та ОСОБА_6, а
також застосувати наслідки
недійсності цього правочину.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 листопада 2012 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
07 лютого 2013 року рішення районного суду
змінено шляхом виключення з
мотивувальної частини рішення
посилання суду на пропуск прокурором
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Головного
управління комунальної власності м.
Києва виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) строку
позовної давності, як підстави для
відмови у задоволенні позову.

У решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 вересня 2013
року рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 09 листопада
2012 року в незміненій при апеляційному
перегляді частині та рішення
апеляційного суду м. Києва від 07 лютого
2013 року залишено без змін.

Заступник Генерального прокурора
України звернулася до суду касаційної
інстанції із заявою про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 вересня
2013 року з підстав, передбачених п. 1 ч. 1
ст. 355 ЦПК України.

Заявник посилається на те, що суди
касаційних інстанцій
неоднаково застосовують одні й ті ж
самі норми матеріального права, а
саме: ст. 7 Закону України «Про
приватизацію державного майна»,
ст. ст. 4, 7 Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)».

До заяви про перегляд судових рішень,
як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, додано копії:

- постанови Вищого господарського суду
України від 20 квітня 2011 року в
справі № 14/192-ПД-10 за позовом
прокуратури Херсонської області в
інтересах держави в особі Херсонської
обласної ради до товариства з
обмеженою відповідальністю «Турінвест
1966» про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та повернення майна;

- постанови Вищого господарського суду
України від 16 червня 2010 року в
справі № 37/298 пд за позовом прокурора м.
Харцизька в інтересах держави в особі
Іловайської сільської ради до фізичної
особи про визнання недійсним аукціону
з продажу нежитлового вбудованого
приміщення та договору купівлі-продажу
цього майна.

У допуску справи до провадження слід
відмовити з таких підстав.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Наведені заявником доводи не містять
ознак, визначених у ст. 355
ЦПК України.

Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування статей
353-360 ЦПК України» під судовими
рішеннями у подібних правовідносинах
слід розуміти такі, де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені судом
фактичні обставини, а також має місце
однакове матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин.
Зміст правовідносин із метою
з'ясування їх подібності в різних
судових рішеннях суду (судів)
касаційної інстанції визначається
обставинами кожної конкретної справи.

Постановляючи ухвалу від 18 вересня 2013
року, про перегляд якої подано заяву,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ керувався тим, що права та
обов'язки Головного управління
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) є похідними від прав та
обов'язків Київської міської ради, а
тому інтереси Головного управління
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) прийняттям рішення про
продаж машино-місць у підземному
паркінгу не порушені. Київська міська
рада, надаючи дозвіл комунальному
підприємству «Генеральна дирекція
Київської міської ради з
обслуговування іноземних
представництв» на продаж машино-місць
діяла у межах повноважень та зміст
укладеного договору щодо відчуження
комунального майна не суперечить
вимогам законодавства.

Натомість, ухвалюючи постанову від 20
квітня 2011 року в справі №
14/192-ПД-10, на яку здійснюється посилання,
Вищий господарський суд України
виходив з того, що умови оскаржуваного
договору купівлі-продажу нерухомого
майна не відповідають вимогам Законів
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», «При приватизацію державного
майна» та «Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні», оскільки спеціальний орган,
на якого покладено функції
забезпечення приватизаційного
процесу, Херсонською обласною радою
створений не був, крім того, конкурс на
проведення оцінки спірного майна не
проводився.

Ухвалюючи постанову від 16 червня 2010
року в справі № 37/298 пд, на яку також
здійснюється посилання, Вищий
господарський суд України виходив з
того, що оскаржуваний договір
купівлі-продажу нерухомості є
недійсним, оскільки аукціон з продажу
майна, відчуженого за договором,
проведено з порушенням чинного
законодавства України.

З аналізу вказаних вище судових рішень
вбачається, що предмети спорів,
підстави позовів, зміст позовних вимог
та встановлені судами фактичні
обставини, а також матеріально-правове
регулювання спірних правовідносин є
різними.

Таким чином, відсутні підстави вважати,
що суди касаційних інстанцій при
розгляді зазначених справ за подібних
правовідносин при однаковому їх
матеріально-правовому регулюванні
дійшли неоднакових правових висновків,
тому в допуску справи до провадження
Верховного Суду України слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження
Верховного Суду України справи за
позовом прокурора Шевченківського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Головного управління
комунальної власності м. Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) до Київської міської
ради, комунального підприємства
«Генеральна дирекція Київської
міської ради з обслуговування
іноземних представництв», ОСОБА_6 про
визнання частково недійсним рішення
Київської міської ради, визнання
недійсним договору купівлі-продажу, за
заявою заступника Генерального
прокурора України про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 вересня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:М.В.
Дем'яносов В.М. Колодійчук Л.М.
Мазур С.П. Штелик