АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1698/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 1 червня 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив
стягнути з відповідача на його користь
борг за договором позики № 1/01 від 10.01.2013
в сумі 3127149 грн. 45 коп., з яких: 1565355 грн. -
сума позики; 78267 грн. 75 коп. - штраф; 12093
грн. - три відсотки річних та 1471433 грн. 70
коп. - пеня.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що 10.01.2013 між ним та
відповідачем укладено безпроцентний
договір позики, відповідно до якого
останній отримав від нього грошові
кошти в сумі 1565355 грн., що еквівалентно
150000 Євро, строком до 20.01.2013. У визначений
договором строк відповідач суму позики
не повернув, внаслідок чого утворилась
заборгованість, яка складається з суми
позики, штрафу та пені, передбачених
договором, а також трьох відсотків
річних від простроченої суми, у
відповідності до положень ст. 625 ЦК
України, яка підлягає стягненню з
відповідача.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 01.06.2013, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
27.08.2013, позов задоволено - стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти
в сумі 3127149 грн. 45 коп. та судовий збір в
сумі 3441 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13.11.2013 скасовано
ухвалу Апеляційного суду м. Києва від
27.08.2013, а справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому, в мотивувальній частині
ухвали касаційної інстанції зазначено,
що ухвалені судові рішення в частині
стягнення позикової заборгованості та
сум, передбачених ст. 625 ЦК України, є
законними й такими, що відповідають
вимогам ст.ст. 1047, 1050 ЦК України. Разом з
цим, суд касаційної інстанції не
погодився з висновком апеляційного
суду про стягнення пені та штрафу.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду змінити в частині
стягнення сум штрафних санкцій за
невиконання вимог договору та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
цієї частини позовних вимог. Вважає, що
суд ухвалюючи рішення не з'ясував
причин несвоєчасного повернення суми
коштів отриманих відповідачем за
договором, не застосував Закон України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» № 543/96
ВР від 22.11.1996 та не прийняв до уваги
вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України де
визначений порядок застосування
штрафних санкцій та обмеження щодо
періоду їх нарахування.

Відповідач в судовому засіданні
підтримав апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просив її
задовольнити, з урахуванням висновків
суду касаційної інстанції.

Представник позивача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив взяті на себе зобов'язання,
визначені договором позики щодо
повернення коштів, що призвело до
виникнення заборгованості перед
позивачем, яка підлягає стягненню з
відповідача і включає в себе, суму
позики, штраф і пеню, передбачені
договором, а також три відсотки річних
від простроченої суми.

З вказаним висновком суду повністю
погодитися не можна, з огляду на
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
10.01.2013 між сторонами укладено
безпроцентний договір позики,
відповідно до якого відповідач отримав
від позивача грошові кошти в сумі 1565355
грн., що еквівалентно 150000 Євро, строком
до 20.01.2013.

У визначений договором строк
відповідач суму позики не повернув, чим
порушив взяті на себе зобов'язання, і
внаслідок чого утворилась
заборгованість.

Факт отримання грошових коштів та їх
неповернення у строк, передбачений
договором, не заперечується
відповідачем, однак останній вважає, що
заявлені позивачем штрафні санкції є
занадто великими.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду в частині задоволення
вимог позивача про стягнення суми
позики, трьох відсотків річних, у
відповідності з вимогами ст. 625 ЦК
України, та штрафу передбаченого
договором, укладеним між сторонами, є
законним й таким, що відповідає вимогам
ст.ст. 525, 526, 530, 625, 629, 1047, 1049, 1050 ЦК
України.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції
не може погодитись з висновком суду
першої інстанції про стягнення з
відповідача пені.

Так, у відповідності до п. 2.2. договору
позики, укладеного між сторонами, при
неповерненні суми позики своєчасно (до
20.01.2013) позикодавець вправі буде
пред'явити цей договір до стягнення в
строки і у порядку, передбачені чинним
законодавством України, та вимагати
при цьому повернення йому всієї суми
позики або частини позики, що
залишилась несплаченою, з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також сплати штрафу
п'яти відсотків від простроченої суми
та пені одного відсотка від
несвоєчасно сплаченої суми за кожен
день прострочки.

Згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; змін умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнутий до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

З наведеного вбачається, що пеня та
штраф є різновидами неустойки, а тому
стягнення одночасно двох видів
неустойки за невиконання одного й того
самого грошового зобов'язання
суперечить вимогам ст. 61 Конституції
України та загальним засадам
цивільного судочинства.

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм, а також змісту визначеного
сторонами зобов'язання, сплата
неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов'язання незалежно від виду
неустойки (штраф або пеня).

Отже, з урахуванням наведених правових
норм, фактичних обставин справи, вимог
розумності та справедливості, а також з
огляду на положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність належних
правових підстав для стягнення з
відповідача, поряд з неустойкою у виді
штрафу, що правомірно стягнутий судом,
ще й неустойку у виді пені за порушення
одного й того самого грошового
зобов'язання, а тому в цій частині
заявлені позивачем вимоги задоволенню
не підлягають.

Разом з цим, слід зазначити, що не
заслуговують на увагу й не є
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги про застосування Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
оскільки він не регулює відносини між
фізичними особами. Також є
безпідставними заперечення апелянта
про відсутність підстав для стягнення
трьох відсотків річних у відповідності
до ст. 625 ЦК України, оскільки ці три
відсотки не є санкцією, а виступають
способом захисту майнового права, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора та отримання
компенсації від боржника за
користування коштами і нараховуються
незалежно від вини боржника.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що у зв'язку з неправильним
застосуваннями норм матеріального
права, рішення суду підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову, а саме, стягнення з відповідача
на користь позивача суми позики, трьох
відсотків річних, а також неустойки у
вигляді штрафу, передбаченого умовами
укладеного між сторонами договору.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 1 червня 2013 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1565355
(один мільйон п'ятсот шістдесят п'ять
тисяч триста п'ятдесят п'ять) грн. -
боргу за договором позики, 12093
(дванадцять тисяч дев'яносто три) грн. -
три відсотки річних, 78267 (сімдесят вісім
тисяч двісті шістдесят сім) грн. 75 коп. -
штрафу та судовий збір в сумі 3441 (три
тисячі чотириста сорок одна) грн., а
всього стягнути 1659156 (один мільйон
шістсот п'ятдесят дев'ять тисяч сто
п'ятдесят шість) грн. 75 коп.

В задоволенні іншої частини заявлених
позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді