АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/1229/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 07 листопада 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення аліментів,

встановила:

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_4, в якому просила
стягнути з відповідача аліменти у
розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання
дитини, починаючи з дня подачі позову
до суду і до повноліття дитини, та
заборгованість по аліментах за останні
три роки, з розрахунку двох тисяч
гривень на місяць, загальною сумою 72 000
грн., а також витрати на правову
допомогу у розмірі 5000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що від
шлюбу з відповідачем має неповнолітню
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач
не надає коштів на утримання
неповнолітньої доньки, ухиляється від
виконання свого батьківського
обов'язку.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 07 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
аліменти на утримання неповнолітньої
доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій
грошовій сумі у розмірі 1300 грн.
щомісячно, починаючи з 14.08.2013 року і до
досягнення дитиною повноліття. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та постановити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
про стягнення з відповідача грошової
компенсації в сумі 77 000 грн., в
подальшому відповідач повинен бути
зобов'язаний сплачувати по 2000 грн.
щомісяця. Апелянт посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, оскільки
відповідач протягом останніх 10 років
не надавав матеріальної допомоги на
утримання своєї доньки, не приймав
участь у її вихованні. При цьому
вказує, що суд не прийняв до уваги
обставину щодо визнання відповідачем
того факту, що позивач пред'являла до
нього претензії про надання коштів на
утримання дитини, проте він не
реагував, оскільки не мав достатньо
коштів.

В судовому засіданні апелянт та її
представник підтримали апеляційну
скаргу та просили задовольнити;
відповідач вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
апеляційну скаргу відхилити,
зазначивши, що в нього відсутні кошти і
для виконання оскаржуваного рішення
суду про стягнення аліментів у розмірі
1300 грн. щомісячно.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі з
20.11.1998 року по 12.04.2002 року. Від шлюбу
мають неповнолітню дочку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з
позивачем та знаходиться на її
утриманні. Відповідач добровільно
допомоги на утримання дитини не надає.

Судом відповідно до вимог ст. 180,
181, 184 СК України ухвалено рішення про
часткове задоволення позову, стягнення
аліментів з відповідача на користь
позивача на утримання дитини у твердій
грошовій сумі в розмірі 1300 грн.
щомісячно, в іншій частині позову -
відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги
та визначаючи розмір аліментів у сумі
1300 грн. щомісячно, суд обґрунтовано
виходив із того, що зазначена сума є
прийнятною для платника аліментів,
оскільки відповідач є працездатною
особою, проте офіційно не працює, що не
позбавляє його обов'язку утримувати
дитину. При цьому суд враховував
обставини, визначені ст. 182 СК України,
та відсутність у відповідача
аліментних та інших зобов'язань.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для часткового задоволення
позову відповідають обставинам справи
та положенням матеріального закону,
зокрема, ст. 182 СК України, відповідно
до якої при визначенні розміру
аліментів суд враховує стан здоров'я
та матеріальне становище дитини, стан
здоров'я та матеріальне становище
платника аліментів; наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дітей; інші обставини, що мають
істотне значення.

Норми матеріального права до спірних
правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача про
необхідність стягнути аліменти у
розмірі 2000 грн. щомісячно колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки ці доводи належними доказами
не підтверджуються, в матеріалах
справи відсутні дані про доходи
відповідача, з яких можливо
відраховувати аліменти у такому
розмірі.

Доводи апелянта про недостатність
стягнутої суми аліментів у зв'язку з
необхідністю розвитку особливих
здібностей дитини колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
зазначені доводи належним чином не
обґрунтовані, не підтверджені
відповідними доказами, при цьому
стягнення витрат, викликаних
особливими обставинами, не було
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення аліментів за
останні три роки, виходячи із місячного
платежу 2000 грн., тобто на загальну суму
72 000 грн., суд першої інстанції
керувався положеннями ст. 191 СК України
та виходив з того, що позивач не надала
суду доказів про вжиття нею заходів до
стягнення аліментів протягом останніх
трьох років та ухилення відповідача
від їх сплати, а перешкод позивачу для
звернення до суду з позовом про
стягнення аліментів не було.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду та вважає їх
правильними, оскільки матеріали справи
не містять доказів, подання яких
передбачене ч. 2 ст. 191 СК України.
Відповідно до вказаної норми, аліменти
за минулий час можуть бути присуджені,
якщо позивач подасть суду докази того,
що він вживав заходів щодо одержання
аліментів з відповідача, але не міг їх
одержати у зв'язку з ухиленням
останнього від їх сплати.

Доводи представника апелянта про
визнання відповідачем у суді першої
інстанції тих обставин, що позивач
пред'являла йому претензії про сплату
аліментів - колегія суддів не може
прийняти до уваги як підставу для
скасування рішення у цій частині та
задоволення позовних вимог, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
позовних вимог відповідач не визнав, а
з пояснень відповідача встановлено, що
по мірі можливості він на прохання
позивача надавав їй допомогу на
утримання дочки. Враховуючи зазначені
пояснення відповідача і ту обставину,
що з часу розірвання шлюбу - з 2002 року
позивач не пред'являла позову про
стягнення аліментів, та за відсутності
доказів, передбачених ч. 2 ст. 191 СК
України, суд першої інстанції дійшов
законного і обґрунтованого висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог у цій
частині.

Колегія суддів також погоджується із
висновком суду першої інстанції про
відсутність підстав для стягнення
витрат на правову допомогу в сумі 5000
грн., оскільки позивачем та її
представником не надано до суду
підтвердження суми понесених витрат, а
також розрахунку розміру витрат із
зазначенням виду наданої правової
допомоги, враховуючи, що ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» встановлено виключний
перелік видів правової допомоги, за які
може бути стягнута компенсація.

Таким чином, обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування вищевказаних висновків
суду, апеляційна скарга позивача не
містить, в ході апеляційного розгляду
також не встановлено таких обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Враховуючи викладене,
апеляційний суд приходить до висновку
про те, що судом першої інстанції дана
належна оцінка доводам сторін у
сукупності з наданими сторонами
доказами, висновки суду відповідають
обставинам справи, доводи, викладені у
апеляційній скарзі, не спростовують їх,
тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 07 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: