У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом Вишківської
сільської ради Великоберезнянського
району Закарпатської області до
ОСОБА_1, третя особа - відділ земельних
ресурсів Великоберезнянського району
Закарпатської області, про визнання
незаконними рішень органу місцевого
самоврядування, визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю за касаційними
скаргами заступника прокурора
Закарпатської області та Вишківської
сільської ради Великоберезнянського
району Закарпатської області на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 18 вересня 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року Вишківська сільська
рада Великоберезнянського району
Закарпатської області звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати недійсним державний
акт на право приватної власності на
землю, виданий на ім'я ОСОБА_1, та
визнати недійсними і скасувати рішення
Вишківської сільської ради від 7 грудня
1996 року та від 30 жовтня 1998 року, на
підставі яких був виданий вказаний
державний акт.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12
листопада 1998 року відповідачу було
видано державний акт на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-ЗК № 018239, на підставі якого
останній став власником земельної
ділянки площею 0,64 га, з яких 0,14 га - для
обслуговування житлового будинку та 0,5
га - для ведення особистого підсобного
господарства, який був виданий на
підставі двох рішень Вишківської
сільської ради від 7 грудня 1996 року та
від 30 жовтня 1998 року. Зазначав, що
вищезгадані рішення сільської ради не
містять вказівки про передачу
відповідачу земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку, а
розміри земельної ділянки для ведення
особистого підсобного господарства (0,64
га) перевищують максимально допустимі,
передбачені ст. 56 ЗК України, який діяв
на момент видачі державного акту. Окрім
того, на його думку, видача державного
акту відбулася з порушення процедури,
передбаченої ст. 17 ЗК України 1990 року та
інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів, затвердженої наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15 квітня 1993
року. Зокрема, відведення земельної
ділянки в натурі відбулося на підставі
абрису із накладкою на земельну
ділянку, на якій знаходиться майно
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вішка».

Рішенням Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 2 серпня 2013 року позов Вишківської
сільської ради Великоберезнянського
району Закарпатської області
задоволено.

Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ІІІ-ЗК № 018239, зареєстрований у
книзі актів на право приватної
власності на землю за № 36, виданий на
ім'я ОСОБА_1, та скасовано її державну
реєстрацію.

Визнано незаконним та скасовано
рішення дев'ятої сесії двадцять
другого скликання Вишківської
сільської ради Великоберезнянського
району Закарпатської області від 30
жовтня 1998 року про передачу у власність
ОСОБА_1 земельних ділянок загальною
площею 0,64 га для ведення особистого
підсобного господарства.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 18 вересня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційних скаргах заступник
прокурора Закарпатської області та
Вишківська сільська рада
Великоберезнянського району
Закарпатської області, посилаючись на
неправильне застосування апеляційним
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просять рішення апеляційного суду
скасувати, рішення суду першої
інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційних
скаргах доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що рішення про
передачу ОСОБА_1 у власність земельної
ділянки площею 0,14 га для
обслуговування житлового будинку
сільська рада не приймала. Крім того,
земельна ділянка площею 0,64 га для
ведення особистого підсобного
господарства, надана відповідачу,
перевищує допустимі законом норми.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
відповідач не зобов'язаний був знати
про те, що Вишківська сільська рада
надала йому земельну ділянку з
порушенням повноважень, діяв
добросовісно, виняткові обставини, які
б свідчили про підвищену необхідність
захисту загальних інтересів
суспільства відсутні. Позбавлення
відповідача права власності на
земельну ділянку без будь-якого
відшкодування не може бути виправдано
та порушує справедливий баланс, який
має бути дотриманий між вимогами
суспільного інтересу з одного боку та
захистом права на мирне володіння
майном - з іншого.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є
власником земельної ділянки площею 0,64
га, з яких: 0,14 га - для обслуговування
житлового будинку та 0,5 га - для ведення
особистого підсобного господарства, що
підтверджується державним актом від 12
листопада 1998 року. Вказаний державний
акт був виданий на підставі рішення
Вишківської сільської ради від 7 грудня
1996 року «Про передачу у приватну
власність земельної ділянки в
кількості 0,5 га для ведення особистого
підсобного господарства» та від 30
жовтня 1998 року «Про передачу земельної
ділянки площею 0,14 га для ведення
особистого підсобного господарства в
урочищі «Біля хати» та зареєстрований
у книзі записів державних актів на
право приватної власності на землю за
№ 36 (а.с. 6-8).

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку та право
постійного користування нею виникає
після одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК право власності
на земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК
України визначено, що громадяни і
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Вибір місця розташування земельної
ділянки та надання дозволу і вимог на
розроблення проекту її відведення
здійснюються в порядку, встановленому
статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки
розробляється за замовленням громадян
організаціями, які мають відповідні
дозволи (ліцензії) на виконання цих
видів робіт, у строки, що обумовлюються
угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
місячний строк розглядає проект
відведення та приймає рішення про
передачу земельної ділянки у
власність.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Таким чином, державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

При цьому, вимога про визнання
неправомірним державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку є похідною й залежить від
доведеності незаконності підстав
видачі такого оспореного державного
акту.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається на
підставах, не заборонених законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Як убачається з матеріалів справи,
позовні вимоги мотивовані тим, що
спірна земельна ділянка була надана
відповідачу з порушенням порядку,
визначеного земельним законодавством;
оспорений державний акт не відповідає
вимогам закону, який діяв на час його
видачі.

Суди попередніх інстанцій, зазначені
вимоги закону не врахували, у порушення
ст. ст. 212 -214 ЦПК України не встановили
обставини, що мають значення для
справи, не звернули уваги на
невідповідність мети передачі
земельної ділянки у власність,
вказаної в оспореному державному акті,
вказаній у рішеннях сільської ради; не
встановили чи не порушений визначений
статтею 116 ЗК України (у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин) порядок
передачі земельної ділянки площею 0,64
га у власність відповідачу.

Крім того, апеляційний суд, ухвалюючи
рішення, помилково вважав, що сама по
собі наявність рішень відповідного
органу місцевого самоврядування про
надання земельної ділянки громадянину
без перевірки його законності є умовою
набуття права власності на земельну
ділянку відповідачем та достатньою
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Висновки судів попередніх інстанцій
ґрунтуються на припущеннях, що,
відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, є неприпустимим.

Таким чином, оскільки судами першої та
апеляційної інстанцій не встановлено
фактичні обставини справи, що
унеможливлює виправлення допущених
ними помилок, так як суд касаційної
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 335
ЦПК України не може встановлювати або
(та) вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, рішення суду
першої та рішення суду апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги заступника прокурора
Закарпатської області та Вишківської
сільської ради Великоберезнянського
району Закарпатської області
задовольнити частково.

Рішення Великоберезнянського
районного суду Закарпатської області
від 2 серпня 2013 року та рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 18 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко