Номер провадження № 22-ц/785/1777/14
Головуючий у першій інстанції Сегеда
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» (в
особі філії Одеського обласного
управління публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України», далі ПАТ «Державний ощадний
банк України» в особі філії Одеського
обласного управління ПАТ «Державний
ощадний банк України», треті особи, які
не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4,
ОСОБА_5) про визнання договору іпотеки
недійсним за апеляційною скаргою
заступника начальника філії Одеського
обласного управління АТ «Ощадбанк» з
питань по роботі з проблемними
активами на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 18 листопада
2013 року,

встановила:

22 березня 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом до ПАТ «Державний
ощадний банк України» (в особі філії
Одеського обласного управління ПАТ
«Державний ощадний банк України») про
визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послалась на те, що рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси
від 12 грудня 2008 року були задоволенні
позовні вимоги прокурора
Малиновського району м. Одеси (який
діяв в її інтересах) та визнано
недійсними договір купівлі-продажу від
14 березня 2001 року № 2-310 квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
та договір дарування вказаної вище
квартири від 22 вересня 2006 року № 10256,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, визнано
право власності ОСОБА_3 на зазначену
вище квартиру, усунуто перешкоди в
реалізації її права власності на
зазначену вище квартиру, шляхом
виселення з неї ОСОБА_4 та членів її
сім'ї, а також зобов'язано зняти за
зазначеною адресою з реєстрації
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та зареєструвати за
даною адресою ОСОБА_3

Позивачка зазначала, що в лютому 2013
року, будучи власником квартири
АДРЕСА_1, вона хотіла оформити договір
дарування належної їй квартири. З цього
приводу ОСОБА_3 звернулася до
державного нотаріуса п'ятої державної
нотаріальної контори, де її повідомили
про те, що на квартиру, яка належить їй
на праві власності накладена заборона
на її відчуження на підставі
іпотечного договору від 18 вересня 2008
року, укладеного між ВАТ «Державний
ощадний банк України» та ОСОБА_4, як
майновим поручителем, на підставі
якого останньою квартира АДРЕСА_1, була
передана в іпотеку банку.

Посилаючись на те, що вказаною
забороною порушуються її права, як
власника квартири, позивачка просила
суд визнати недійсним іпотечний
договір від 18 вересня 2008 року,
укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «Державний
ощадний банк України».

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 30 жовтня 2013 року до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог було
залучено ОСОБА_5 (а.с. 121).

В судовому засіданні:

- позивачка ОСОБА_3 та її представники
підтримали позовні вимоги та просили
їх задовольнити;

- представник відповідача ПАТ
«Державний ощадний банк України» в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав та просив суд відмовити в їх
задоволенні, надав свої заперечення на
позов.

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 18 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Суд першої інстанції визнав
іпотечний договір від 18 вересня 2008
року, укладений між відкритим
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» (в особі філії
Одеського обласного управління
відкритого акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України») та
ОСОБА_4 про передачу в іпотеку квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв.м.,
житловою площею 13,9 кв.м. недійсним.

В апеляційній скарзі заступник
начальника філії Одеського обласного
управління АТ «Ощадбанк» з питань по
роботі з проблемними активами просить
рішення суду скасувати, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи вищевказаний позов, суд
першої інстанції обґрунтовано на
підставі матеріалів даної справи,
ст.ст. 202, 203, 215, 216, 572, 575 ЦК України,
роз'яснень викладених в Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
виходив з наступного.

ОСОБА_3 на праві власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 23
жовтня 1979 року належала 1/2 частина
домоволодіння АДРЕСА_1, а інша частина
домоволодіння належала на праві
власності ОСОБА_8 на підставі Постанови
ОГЖК від 18 вересня 1922 року та свідоцтва
про право власності, видане ОГЖУ 15
вересня 1954 року, що підтверджується
копією довідки - характеристики від 14
березня 2002 року (а.с. 109-110).

Згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 31
травня 2001 року № 2067 домоволодіння
АДРЕСА_1 складалось з трьох жилих
будинків: літ. «А», «В», «Г» та належало
на праві власності ОСОБА_9 і ОСОБА_8 на
підставі Постанови ОГЖК від 18 вересня
1922 року та свідоцтва про право
власності, видане ОГЖУ 15 вересня 1954
року (а.с. 105).

З листа КП «ОМБТІ та РОН» від 12 грудня
2008 року вбачається, що ідеальна частка
1/2 домоволодіння, яка належала ОСОБА_3
складалася з квартири №1 у літ. «А»,
квартири №2 у літ. «В», квартири НОМЕР_1
та НОМЕР_2 у літ. «Г», сараю під літ. «Б»,
1/2 вбиральні літ. «Ж», була поділена на
підставі замовлення ОСОБА_3, яка на
підставі договору дарування від 21
березня 2002 року подарувала 16/100 частин
домоволодіння, які складалися з кв.
НОМЕР_2 у літ. «Г», сараю літ. «Б», 1/2
вбиральні літ. «Ж» - ОСОБА_11 (а.с. 108).

Станом на 07 серпня 2006 року за ОСОБА_3
було зареєстровано на праві власності
34/100 домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 23
жовтня 1979 року, що підтверджується
довідкою КП «ОМБТІ та РОН» від 07 серпня
2006 року (а.с. 111).

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 19 вересня 2003 року по
цивільній справі №2-1559/03 за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_13, УЖКГ м. Одеси
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
виселення ОСОБА_6, визнання недійсним
розпорядження Одеської міської ради
про приватизацію спірної квартири на
користь ОСОБА_13, за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання факту
будівництва квартири за ОСОБА_13,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадкування за заповітом,
визнання договору купівлі-продажу
нерухомого майна недійсним, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 13 лютого 2008 року, яке
набрало законної сили, апеляційна
скарга ОСОБА_3 була задоволена, рішення
Київського районного суду м. Одеси від
19 вересня 2003 року скасоване, та на
підставі ст. 48 ЦК України в редакції 1963
року прийняте нове рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені,
розпорядження органу приватизації
№138191 від 12 листопада 1999 року про
передачу у власність ОСОБА_13 квартири
АДРЕСА_1 (далі спірна квартира) визнано
незаконним, визнано недійсним та
скасовано свідоцтво про право
власності за ОСОБА_13 на спірну
квартиру, визнано недійсним договір
купівлі-продажу №99-28011 від 22 листопада
1999 року спірної квартири, укладений на
Одеській універсальній біржі «Вітязь»
між ОСОБА_13 та ОСОБА_6, виселено
останнього з вказаної квартири без
надання іншого житла. В задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 було відмовлено (а.с. 10-14).

Після набрання рішенням Апеляційного
суду Одеської області від 13 лютого 2008
року законної сили було встановлено, що
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 14 березня 2001 року №
2-310 здійснив відчуження спірної
квартири ОСОБА_5, а останній на підставі
договору дарування від 22 вересня 2006
року №10256 передав спірну квартиру в дар
ОСОБА_4

Дані обставини стали причиною
звернення прокурора Малиновського
району м. Одеси (в інтересах ОСОБА_3) з
позовом про визнання недійсними
договору купівлі-продажу від 14 березня
2001 року № 2-310 спірної квартири,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та
договору дарування спірної квартири
від 22 вересня 2006 року №10256, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 12 грудня 2008 року, яке
набрало законної сили, були задоволені
позовні вимоги прокурора
Малиновського району м. Одеси, заявлені
в інтересах ОСОБА_3, визнано недійсними
договір купівлі-продажу від 14 березня
2001 року № 2-310 спірної квартири,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та
договір дарування спірної квартири від
22 вересня 2006 року №10256, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 31-34).

Також, згідно з вищевказаним рішенням
було визнано за ОСОБА_3 право власності
на квартиру АДРЕСА_1, усунуто перешкоди
в реалізації її права власності на
зазначену вище квартиру, шляхом
виселення з неї ОСОБА_4 та членів її
сім'ї, а також зобов'язано зняти з
реєстрації за зазначеною адресою
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та зареєструвати ОСОБА_3
в спірної квартирі.

18 вересня 2008 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України»,
правонаступником якого є ПАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_5 було укладено договір
відновлюваної кредитної лінії 2461-н,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит на споживчі цілі у
розмірі 150000,00 грн. зі сплатою процентів
в розмірі 21,0% річних з остаточним
терміном повернення 18 вересня 2010 року
(а.с. 48-50).

В забезпечення виконання грошових
зобов'язань ОСОБА_5 за договором
відновлюваної кредитної лінії між ВАТ
«Державний ощадний банк України» та
ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір
від 18 вересня 2008 року, згідно якого
остання передала в іпотеку нерухоме
майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 45-47).

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 12 грудня 2008 року, яке при
розгляді даної справи має
преюдиціальне значення, було
встановлено, що ні ОСОБА_6, ні ОСОБА_5, ні
ОСОБА_4 не набули права власності на
спірну квартиру, ОСОБА_6 не будучи
власником квартири, не вправі був
розпоряджатися нею та передавати у
власність ОСОБА_5, а ОСОБА_5 - у власність
ОСОБА_4 (а.с. 59).

Відчуження квартири АДРЕСА_1
здійснювалося з порушенням права
власності та житлових інтересів ОСОБА_3

Отже, оскільки на момент укладення
договору іпотеки від 18 вересня 2008 року
на підставі якого спірна квартира була
передана в іпотеку ВАТ «Державний
ощадний банк України», ОСОБА_4 не набула
право власності на спірну квартиру, то
вона не мала права розпоряджатися нею
та не мала права укладати договір
іпотеки.

Власником спірної квартири була ОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право на
спадщину та рішення суду.

Судовими рішеннями було встановлено,
що квартира АДРЕСА_1, яка належала
ОСОБА_3 на праві власності, вибула з її
володіння не з її волі, а в результаті
незаконного розпорядженням органу
приватизації, та інших договорів, які
були скасовані за рішеннями суду, у
тому числі і договір дарування від 22
вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_5
та ОСОБА_4 (а.с. 59-60).

Тобто, договір іпотеки від 18 вересня 2008
року на підставі якого ОСОБА_4 передала
в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк
України» квартиру АДРЕСА_1, було
укладено на підставі незаконних
правовстановлюючих документів.

ОСОБА_3, як власник квартири АДРЕСА_1
договір іпотеки своєї квартири не
укладала, згоди на його укладення і
передачу квартири в іпотеку не давала.

За таких обставин, районний суд вірно
зауважив, що між сторонами на підставі
зазначених вище правочинів виникли
зобов'язальні відносини, отже належним
способом захисту, є зобов'язальний -
визнання цього правочину недійсними.

При цьому, судова колегія зазначає, що
відповідно до вимог ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства є справедливість,
добросовісність та розумність.

Суд першої інстанції при ухваленні
рішення по даній справі врахував
положення ст. 6 Європейської Конвенції
про захист прав і основних свобод
людини щодо того, що кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог статей 57 - 60
ЦПК.

Судова колегія вважає, що відповідач не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх
заперечень щодо вищевказаного позову,
що є обов'язком сторін згідно з
засадами змагальності процесу за ст. 10
ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія вважає, що доводи апеляційної
скарги суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до невірного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 74-77, 303, 304, 305, п. 1 ч. 1
ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника
начальника філії Одеського обласного
управління АТ «Ощадбанк» з питань по
роботі з проблемними активами -
відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 18 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» (в особі філії Одеського
обласного управління публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», треті особи, які
не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4,
ОСОБА_5) про визнання договору іпотеки
недійсним - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко