АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/886/14
Справа: № 640/4036/13-ц
Категорія: про розстрочку виконання
рішення суду

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді -
Даниленка В.М.,

суддів: Швецової Л.А.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на ухвалу Київського районного суду м.
Харкова від 12 грудня 2013 року за заявою
ОСОБА_2 про розстрочку виконання
заочного рішення Київського районного
суду м. Харкова від 13 червня 2013 року по
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 13 червня 2013 року,
частково зміненим рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 25 вересня 2013 року, позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» (далі: ПАТ «Дельта Банк»)
задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь
позивача ПАТ «Дельта Банк» кредитну
заборгованість за Кредитним договором
№ 817/06-КВ від 22.11.2006 року в загальному
розмірі 32 498 грн. 88 коп.

Крім того, стягнуто з відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь
позивача ПАТ «Дельта Банк» судові
витрати, понесені ним по справі, а саме:
судовий збір у розмірі 324 грн. 98 коп. у
рівних частках з кожного.

У листопаді 2013 року відповідачка
(боржник) ОСОБА_2 на підставі ст. 373 ЦПК
України звернулась до Київського
районного суду м. Харкова з заявою про
розстрочку виконання заочного рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 13 червня 2013 року строком на 60
місяців шляхом стягнення суми боргу
рівними частками щомісячно.

В обґрунтування своєї заяви
відповідачка ОСОБА_2 вказувала на те, що
вона виступала лише поручителем
позичальника ОСОБА_3 за Кредитним
договором № 817/06-КВ від 22.11.2006 року.

Через свій пенсійний вік вона є
непрацездатною особою, а тому іншого
доходу ніж отримуваної нею пенсії вона
не має.

Тих коштів, що вона отримує як пенсію,
вистачає лише на оплату комунальних
послуг, придбання ліків та харчування,
в зв'язку з чим вона не має можливості
добровільно погасити солідарно
присуджену судом суму боргу відразу.

Крім того, співвідповідачем по справі є
її син - позичальник ОСОБА_3, який
перебуває у несприятливій фінансовій
ситуації, що пов'язана з безробіттям.
Він не працює, постійного доходу не має
та перебуває на обліку у Харківському
міському центрі зайнятості як
безробітній.

Посилаючись на вказані обставини, які
на думку відповідачки ОСОБА_2
ускладнюють виконання судового
рішення та свідчать про винятковий
характер її матеріального становища,
остання просила суд задовольнити її
заяву про розстрочку виконання
заочного рішення Київського районного
суду м. Харкова від 13 червня 2013 року в
запропонованому нею варіанті.

У судовому засіданні відповідачка
ОСОБА_2 та її представник підтримали
подану нею заяву та просили суд
задовольнити цю заяву в повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 12 грудня 2013 року в
задоволенні заяви відповідачки
(боржника) ОСОБА_2 про розстрочку
виконання рішення суду відмовлено.

Не погодившись із таким процесуальним
рішенням районного суду, відповідачка
(боржник) ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить скасувати зазначену вище
ухвалу суду першої інстанції та
постановити нову ухвалу з розглянутого
питання, якою задовольнити її заяву про
розстрочку виконання судового рішення
в повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на
неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
ініційованого нею питання.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
вона надала до суду достатньо доказів
на підтвердження свого скрутного
матеріального становища, але суд
першої інстанції на цю обставину
належної уваги не звернув, у зв'язку з
чим безпідставно відмовив у
задоволенні її заяви про розстрочку
виконання судового рішення.

Перевіривши законність і
обгрунтованність ухвали суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія не вбачає
підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 312 ЦПК| України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, суд апеляційної
інстанції відхиляє апеляційну скаргу і
залишає ухвалу без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України «Про
міжнародне приватне право».

Згідно з частиною другою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» від 7 липня 2010 року №
2453-VI судові рішення, що набрали
законної сили, є обов'язковими до
виконання усіма органами державної
влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими та
службовими особами, фізичними і
юридичними особами та їх об'єднаннями
на всій території України.

Конституційний Суд України
неодноразово зазначав, що виконання
судового рішення є невід'ємною
складовою права кожного на судовий
захист і охоплює, зокрема, законодавчо
визначений комплекс дій, спрямованих
на захист і відновлення порушених прав,
свобод, законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави
(пункт 2 мотивувальної частини Рішення
від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012);
невиконання судового рішення загрожує
сутності права на справедливий розгляд
судом (пункт 3 мотивувальної частини
Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України,
розглядаючи справу, брав до уваги
практику Європейського суду з прав
людини, який, зокрема, в рішенні у
справі «Шмалько проти України» від 20
липня 2004 року вказав, що право на
виконання судового рішення є складовою
права на судовий захист, передбаченого
статтею 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, для
цілей якої виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є
конституційною гарантією прав і свобод
людини і громадянина, а обов'язкове
виконання судових рішень - складовою
права на справедливий судовий захист.

Згідно ст. 14 ЦПК України судові рішення,
що набрали законної сили, обов'язкові
для всіх органів державної влади і
органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій,
посадових чи службових осіб та
громадян і підлягають виконанню на
всій території України.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України за
наявності обставин, що утруднюють
виконання рішення (хвороба боржника
або членів його сім'ї, відсутність
присудженого майна в натурі, стихійне
лихо тощо), за заявою державного
виконавця або за заявою сторони суд,
який видав виконавчий документ, може
відстрочити або розстрочити виконання,
змінити чи встановити спосіб і порядок
виконання рішення.

При цьому закон окремо наголошує на
тому, що заява державного виконавця чи
сторони може бути задоволена лише у
виняткових випадках, за наявності
реально існуючих обставин, що
утруднюють виконання судового рішення
та свідчать про доцільність і
необхідність надання відстрочки,
розстрочки, зміни чи встановлення
способу і порядку його виконання.

Таким чином, обставинами, що утруднюють
виконання рішення суду, можуть бути
тільки ті обставини, які насправді
існують, та які безпосередньо не
дозволяють виконати судове рішення в
обсязі, в строки та у порядку,
визначених у ньому.

Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26 грудня 2003
року N 14 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»,
при вирішенні заяв державного
виконавця чи сторони про відстрочку
або розстрочку виконання рішення,
встановлення або зміну способу й
порядку його виконання суду потрібно
мати на увазі, що відповідно до ст. 373
ЦПК України їх задоволення можливе
лише у виняткових випадках, які суд
визначає виходячи з особливого
характеру обставин, що ускладнюють або
виключають виконання рішення (хвороба
боржника або членів його сім'ї,
відсутність у нього майна, яке за
рішенням суду має бути передане
стягувачу, стихійне лихо, інші
надзвичайні події тощо).

Вирішуючи питання про розстрочку
виконання заочного рішення Київського
районного суду м. Харкова від 13 червня
2013 року рішення за заявою відповідачки
ОСОБА_2, яка є лише одним із солідарних
боржників, надав належну оцінку цій
заяві, а тому враховуючи відсутність
доказів на підтвердження
неплатоспроможності інших солідарних
боржників, які є працездатними особами,
тобто зважаючи на відсутність наявних,
реальних і об'єктивних обставин,
передбачених законом, та виходячи із
засад доцільності та необхідності
захисту інтересів, насамперед,
стягувача, права якого підтверджені
судовим актом, обґрунтовано відмовив у
задоволенні заяви відповідачки
(боржника) ОСОБА_2 про відстрочку
виконання ухваленого по справі
рішення, яке набрало законної сили, за
її безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідачки (боржника) ОСОБА_2,
наведених на її обґрунтування, про своє
скрутне матеріальне становище та
безробіття свого сина ОСОБА_3 -
основного боржника (позичальника) за
Кредитним договором № 817/06-КВ від 22.11.2006
року, то ці доводи апелянта судова
колегія оцінює критично та відхиляє,
позаяк зазначені обставини не є
достатніми й винятковими, про
неможливість виконання ухваленого на
користь позивача ПАТ «Дельта Банк»
судового рішення не свідчать і не
можуть бути підставою для подальшого
порушення законних прав останнього на
отримання присуджених йому грошових
коштів - непогашеної кредитної
заборгованості.

При цьому судова колегія звертає увагу
й на те, що розстрочка виконання
заочного рішення Київського районного
суду м. Харкова від 13 червня 2013 року, як
про те просила відповідачка (боржник)
ОСОБА_2, може послугувати також
підставою для додаткового стягнення
відповідних сум з усіх солідарних
боржників за період розстрочки
(наприклад, плати за користування
чужими грошовими коштами, передбаченої
ст. 536 ЦК України), що тим більше
негативно вплине на фінансовий стан, як
самої відповідачки ОСОБА_2, так і на
фінансовий стан інших солідарних
боржників.

Інші доводи апеляційної скарги, в
даному випадку є несуттєвими, прийняте
районним судом по справі процесуальне
рішення не спростовують і не містять
передбачених законом підстав для
скасування чи зміни ухвали суду першої
інстанції, яка є предметом
апеляційного оскарження.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Харкова від 12 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:
Суддя: