22-ц/775/1564/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Помогайбо
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Песоцької Л.І., Осипчук О.В.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
17 вересня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до Управління праці
та соціального захисту населення
Жовтневого району Маріупольської
міської ради про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
заподіяної незаконними рішеннями, -

В С Т А Н О В
И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до УПСЗН Жовтневого
району Маріупольської міської ради про
відшкодування шкоди, спричиненої
незаконними рішеннями з відмови у
нарахуванні та не сплаті державної
допомоги по догляду за її дитиною -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею
трирічного віку. Посилалась на те, що
перебуває на обліку в УПСЗН з приводу
отримання цього виду соціальної
допомоги, що сплачується згідно
довідки від 23.05.2014р. не в повному обсязі.
На її звернення про перерахунок та
виплату допомоги до рівня прожиткового
мінімуму отримала незаконну відмову.
Неправомірними діями відповідача з
відмови у задоволенні заяви про
перерахунок і виплату допомоги
позивачці завдано матеріальну шкоду,
що дорівнює недоотриманій сумі
допомоги по догляду за дитиною,
розрахованій в розмірі прожиткового
мінімуму за період з 25.10.2012р. по 30.06.2014р.,
що становить 20185грн., яку вона просила
стягнути з відповідача поряд із
компенсацією моральної шкоди,
вмотивованої зміною звичного образу
життя і оціненою в 5000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
17 вересня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 до УПСЗН Жовтневого району
Маріупольської міської ради про
відшкодування шкоди, заподіяної
незаконними рішеннями відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі.

Рішення суду переглядається в частині
вимог про відшкодування матеріальної
шкоди за період з 24.06.2014р. по 30.06.2014р. (із
урахуванням скасування судом
апеляційної інстанції ухвали суду
першої інстанції від 17.09.2014р. про
закриття провадження по частині вимог
щодо відшкодування матеріальної шкоди
за період з 25.10.2012р. по 24.06.2014р.) та
відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивачки ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 і ОСОБА_5, які підтримали доводи
апеляційної скарги, розглянувши справу
згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомлених про дату і
час розгляду справи позивачки і
представника УПСЗН Жовтневого району
Маріупольської міської ради,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджено
матеріалами справи, ОСОБА_1 є матір'ю
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 25.10.2012р. ОСОБА_1
перебуває на обліку в УПСЗН Жовтневого
району ММР як отримувач державної
соціальної допомоги по догляду за
дитиною до трьох років в розмірі 130 грн.
щомісячно.

Відповідно до постанови Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 24.06.2014р.,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 27.08.2014р., адміністративний позов
ОСОБА_1 до УПСЗН Жовтневого району ММР
задоволено частково: визнано
неправомірними дії УПСЗН Жовтневого
району ММР щодо відмови ОСОБА_1 у
перерахунку та виплаті державної
допомоги по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку за
період з 01.12.2013р. та зобов'язано УПСЗН
Жовтневого району ММР здійснити
нарахування та сплату позивачці
державної допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку у розмірі, що встановлюється
правлінням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом, за період з 01.12.2013р. по 24.06.2014р. з
урахуванням проведених виплат. За
ухвалою цього ж суду від 24.06.2014р.
залишено без розгляду позов ОСОБА_1 про
визнання неправомірними дій УПСЗН,
зобов'язання здійснити перерахунок і
виплату державної допомоги по догляду
за дитиною за період з 25.10.2012р. по
01.12.2013р. у зв'язку із пропуском строку
звернення позивачки до
адміністративного суду із даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що питання повноти і
законності розміру виплаченої
державної соціальної допомоги по
догляду за дитиною не розглядалось за
період з 24.06.2014р. по 30.06.2014р., тому
відсутні підстави для відшкодування
позивачці матеріальної шкоди.
Відмовляючи в задоволенні позову в
частині вимог про відшкодування
немайнової шкоди, суд виходив з
недоведення будь-якими доказами
спричинення позивачці такої шкоди у
вигляді фізичних чи душевних
страждань, зокрема стресу і
дискомфорту та порушення її звичного
образу життя.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституція України
задекларовано право кожного на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Одним зі способів захисту цивільних
прав згідно ст. 22 ЦК України є
відшкодування майнової шкоди, що є
однією з мір цивільно-правової
відповідальності, що покладається на
відповідача, який завдав збитків в
результаті порушення цивільного права
особи.

Позов ОСОБА_1 вмотивований положеннями
ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, а також
вимогами спеціального Закону України.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням" №
2240-III від 18.01.2001р. (в редакції, що діяла до
визнання неконституційними норм
Закону № 107-VI про виключення ст. 43
Закону № 2240-ІІІ), на яку посилається
позивач, допомога по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку
надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду, але не менше розміру
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

За ст. 1174 ЦК України шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Статті 1173, 1174 ЦК передбачають
спеціальні підстави та умови
відповідальності при завданні
фізичній або юридичній особі шкоди в
позадоговірних правовідносинах, які
відрізняють їх від інших норм, що
містять загальні правила
позадоговірної (деліктної)
відповідальності в цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їхніх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий, односторонній).

По своїй природі заявлена у позові
ОСОБА_1 грошова сума до стягнення не
відноситься до реальної шкоди, бо ці
недоотримані суми допомоги не були
нараховані на момент звернення
позивачки із позовом в порядку
адміністративного судочинства, не є
тими фактичними витратами (шкодою) або
прямим збитком, які вже понесла або
мусить зробити позивачка для
відновлення свого порушеного права, і
не відносяться до упущеної вигоди в
розумінні конструкції п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК
України.

На стадії судового розгляду справи
з'ясовано, як впевнилась колегія
суддів, вміст грошової суми, яку у
якості відшкодування матеріальної
шкоди прагне позивач - то є різниця між
отриманою позивачкою сумою соціальної
допомоги і сумою допомоги,
розрахованою позивачем згідно із
чинним законодавством за період (в
оскаржуваній частині) з 24.06.2014р. по
30.06.2014р. Позивач прагне стягнення тих
доходів, які б вона могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене.

Вирішуючи питання про формат
судочинства, в якому має бути
відновлене порушене право позивачки за
заявлений у змісті позову період (в тій
частині, що оскаржується) з 24.06.2014р. по
30.06.2014р., колегія суддів враховує
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, що визначено ч. 2 ст. 19
Конституція України.

Це правило також втілюється і норми
процесуальних законів щодо
підвідомчості і підсудності справ.

Відповідно до пункту 1 статті 6
Конвенції 1950 року кожен при вирішенні
спору щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Так, за роз'ясненнями, які містяться в
п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ» № 3 від 01.03.2013р.,
Конституцією України закріплено право
кожного на судовий захист та
передбачено, що юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі (статті 55, 124), а
статтею 18 Закону України від 7 липня 2010
року № 2453-VI "Про судоустрій і статус
суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено,
що суди загальної юрисдикції
спеціалізуються на розгляді цивільних,
кримінальних, господарських,
адміністративних справ, а також справ
про адміністративні правопорушення.

В сенсі п. 3 наведеної постанови Пленуму
ВССУ № 3 відповідно до статей 15, 16 ЦПК у
порядку цивільного судочинства суди
розглядають справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ за Кодексом
адміністративного судочинства України
(стаття 17) віднесено до компетенції
адміністративних, господарських суд.
Критеріями відмежування справ
цивільної юрисдикції від інших є,
по-перше, наявність у них спору про
право цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь-яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по-друге, суб'єктний склад
такого спору.

За змістом п. 1 ч. 1 статті 3 КАС України
справа адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Так, безпосередньо судам
адміністративним підвідомчі справи
щодо соціальних виплат, що витікають з
протиправності рішень, дій
бездіяльності і їх оскарження.

З позовної заяви вбачається, що
позивачка не згодна з прийнятим
рішенням УПСЗН про відмову в
здійсненні перерахунку та виплаті
допомоги в розмірі на рівні
прожиткового мінімуму.

В даному випадку позивач вимагає
стягнення недоплаченої суми
соціальної допомоги з залученого у
якості відповідача суб'єкту владних
повноважень - УПСЗН Жовтневого району
Маріупольської міської ради, що з
огляду на зміст позовних вимог діє на
виконання своїх владних повноважень у
сфері обліку, нарахування і виплат
соціальної допомоги по догляду за
дитиною щодо позивачки.

Виходячи із правової природи грошової
суми недоплаченої соціальної допомоги,
виплата якої врегульована спеціальним
Законом № 2240-III, з огляду на зміст п. 21
вищезгаданої постанови Пленуму ВССУ №
3 від 01.03.2013р., право позивача на
здійснення соціальної допомоги має
відшукуватись в порядку розв'язання
публічно-правового спору за правилами
адміністративної юрисдикції,
враховуючи вищеокреслене правило
розмежування компетенції судів.

У даній справі владні управлінські
функції суб'єкта владних повноважень
не спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав фізичної
особи, то спір в частині стягнення
недоплаченої суми соціальної допомоги
в конкретному розмірів не має
розглядатись в порядку цивільного
судочинства.

Встановлено, що за період з 01.12.2013р. по
24.06.2014р., що передував спірному періоду
з 24.06.2014р. по 30.06.2014р., ОСОБА_1 використала
у встановленому законом порядку (КАСУ)
право на відшукання недоплаченої суми
соціальної допомоги на дитину,
отримавши рішення від 24.06.2014р. (справа №
263/5294/14-а) за наслідками вирішення її
адміністративного позову
зобов'язального характеру,
пред'явленого до суб'єкту владних
повноважень.

За цим рішенням згідно отриманого
05.08.2014р. позивачкою виконавчого листа
територіальним органом державної
виконавчої відкрито виконавче
провадження, що триває досі, бо не
увалювалось постанови про закінчення
виконавчого провадження. Відтак, право
позивача на здійснення недоплаченої
суми допомоги за період з 01.12.2013р. по
24.06.2014р. захищено судовим рішенням,
ухваленим за правилами Кодексу
адміністративного судочинства
України, і його реалізація на даному
етапі лежить в площині виконання цього
рішення. А ухвала суду від 24.06.2014р. про
залишення без розгляду
адміністративного позову ОСОБА_1 про
визнання неправомірними дій,
зобов'язання нарахувати і виплатити
недоплачену суму допомоги за період
25.10.2012р. по 01.12.2013р. у встановленому КАС
України порядку позивачкою не була
оскаржена.

Завдання шкоди суб'єктом владних
повноважень при здійсненні ним
владно-адміністративних функцій
незаконними рішенням, яке адресоване
позивачеві, або шляхом протиправної
бездіяльності, які суперечать приписам
законів та інших нормативних актів,
повинно бути доведене.

Дійсно, в межах адміністративної
справи № 263/5294/14-а встановлено вчинення
УПСЗН Жовтневого району по відношенню
до ОСОБА_1 неправомірних дій, які
виразились у відмові позивачці у
перерахунку та виплаті державної
допомоги з період з 01.12.2013р. по 24.06.2014р.
Але ж у даній цивільній справі, рішення
по якому зараз переглядається (в межах
оскаржуваного періоду), не доведено, що
такими діями відповідача, завдано
позивачці матеріальну шкоду в
контексті визначення її поняття і
видів у ст. 22 ЦК України, як йшлось вище.
Як з'ясовано, відсутні такі елементи
складу цивільного правопорушення у
деліктних правовідносинах, як шкода і
причинний зв'язок між шкодою і
протиправною поведінкою відповідача,
що виключає відповідальність
останнього за заподіяну шкоду.

Суд врахував, що позовні вимоги з
приводу недоплати соціальної допомоги
за період з 24.06.2014р. по 30.06.2014р. не
розглядались у адміністративному
процесі і в даній частині взагалі не
визначались незаконними прийняті
суб'єктом владних повноважень рішення
про відмову в перерахунку соціальної
допомоги у встановленому притаманним
процесуальним законом (в даному
випадку - КАС). Тому відсутні докази
щодо неправомірності діяння
відповідача за цей період і відсутні
дані щодо спричинення ОСОБА_1
матеріальної шкоди.

Оскільки, як з'ясовано в ході
апеляційного перегляду справи, не
здобуто доказів щодо спричинення УПСЗН
позивачці матеріальних втрат, до яких
не можна віднести недоплачену суму
соціальної допомоги, що має
відшукуватись в порядку КАСУ, то
відсутні підстави для відшкодування
позивачеві майнової шкоди в порядку
ст.ст. 1173, 1174 ЦК України у способи,
визначені ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Як роз'яснено в п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995р. (далі - постанова Пленуму ВСУ №
4) право на відшкодування моральної
шкоди виникає за наявності
передбачених законом умов або підстав
відповідальності за заподіяну шкоду.
Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

За змістом п. 3 постанови Пленуму ВСУ № 4
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи
свої вимоги, позивачка посилалась на
те, що відповідач неправомірними діями
з недоплати соціальної допомоги на
дитину, завдав моральної шкоди,
вмотивованої у позовній заяві зміною
нормального життєвого укладу ОСОБА_1

Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості; кожна сторона
повинна довести ті обставини ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Втім, доказів на підтвердження зміни
звичного образу життя позивачкою не
наведено. І посилання суто на існування
частково позитивного на користь
позивачки рішення у адміністративній
справі від 24.06.2014р., в якій визнано
неправомірними дії суб'єкту владних
повноважень, не свідчить само по собі
про такі зміни у житті позивача.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду про недоведеність
моральної шкоди, оскільки сам по собі
факт встановлення судовим рішенням від
24.06.20014р. порушення УПСЗН вимог закону
при нарахуванні і виплаті допомоги
позивачці за період 01.12.2013р. по 24.06.2014р.,
що має розцінюватись як порушення
права на майно, як посилались
представники позивачки в суді
апеляційної інстанції, не є безумовним
свідченням зміни звичного образу
життя, що характеризує обсяг і
тривалість душевних страждань та
спричинення негативних наслідків для
душевного стану позивача, і не
відзначає застосовувані нею додаткові
зусилля для відновлення первісного
стану.

Відтак відсутні, як правильно
визначився суд першої інстанції,
підстави для компенсації позивачеві за
наслідками вирішення даної цивільної
справи моральної шкоди, що витікає з
вимог про матеріальні збитки.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_1 і дійшов
обґрунтованого висновку в
оскаржуваній частині про відсутність
підстав для відшкодування
матеріальної шкоди у розмірі
недоплаченої суми соціальної допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, розрахованої за
період з 24.06.2014р. по 30.06.2014р., а також
недоведеність спричинення позивачці
моральної шкоди, що є підставою для
відмови у задоволенні вимог в повному
обсязі.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
представниками позивача не надано і в
суді апеляційної інстанції. Порушень
норм процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
17 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді