АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/2163/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.,

- Шебуєвої
В.А.,

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 25 листопада 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: Автогаражний
кооператив «Хімволокно» про визнання
договору дарування удаваним та
застосування до нього положень
договору купівлі-продажу, поділ
спільного майна подружжя

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року позивач звернулася в
суд із позовом до відповідачів про
визнання договору дарування удаваним
та застосування до нього положень
договору купівлі-продажу, поділ
спільного майна подружжя.

У мотивування вимог посилалася на те,
що 05.11.1994 р. між нею та відповідачем.
ОСОБА_2 був укладений шлюб. Після
укладення шлюбу вони мешкали у
квартирі АДРЕСА_1.

1/4 частка зазначеної квартири належала
на праві власності ОСОБА_3- сестрі її
чоловіка ОСОБА_2

ОСОБА_3 в червні 2010 року повідомила її
та її чоловіка про намір продати свою
частку у квартирі АДРЕСА_1 та
запропонувала їм купити її частку за
25000 доларів США.

17.06.2010 року вона зняла 20 000 доларів США з
банківського рахунку та ще 5000 доларів
США позичила у своєї тітки ОСОБА_5

Зазначені кошти в сумі 25000 доларів США
передала ОСОБА_3, а та написала про це
розписку, де зазначила факт отримання
цих коштів та зобов'язувалася у строк
до 24.08.2010 року подарувати їй 1/4 частку
квартири.

Разом з тим, 04.08.2010р. ОСОБА_3 уклала
договір дарування зі своїм братом -
ОСОБА_2

Також зазначила, що під час спільного
проживання ОСОБА_2 без її згоди продав
придбаний подружжям автомобіль марки
Кіа Magentis,д.н.з. НОМЕР_1 вартістю 100000 грн.,
а гроші витратив на особисті потреби.

Крім того, у 2001-2002 рр. ОСОБА_2 вступив до
автомобільного кооперативу
«Хімволокно» де отримав ділянку для
будівництва гаража НОМЕР_2. ОСОБА_2 був
сплачений внесок у кооператив та
згодом за спільні кошти побудований
гаражний бокс НОМЕР_2 Всього на внесок
до автомобільного кооперативу та
будівництво гаражу було витрачено 80000
грн.

Просила суд:

визнати удаваним договір дарування 1/4
частини квартири АДРЕСА_1, укладений
04.08.2010 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

- визнати, що відносини між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, відповідно до договору
дарування ј частини квартири АДРЕСА_1,
укладеного 04.08.2010 р. регулюються
нормами права щодо укладання договору
купівлі-продажу, який сторони дійсно
вчинили, де ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2
купив ј частини квартири АДРЕСА_1;

- відступити від засад рівності часток
подружжя при поділі майна та поділити
спільне сумісне майно подружжя,
визнавши за нею право власності на ј
частину квартири АДРЕСА_1, вартістю 150 000
грн.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на
внески до автомобільного кооперативу
«Хімволокно» та будівельні матеріали,
що були використані для будівництва
гаражу НОМЕР_2 у автомобільному
кооперативі «Хімволокно» вартістю 80000
грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 25 листопада 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір дарування ј частини
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 04.08.2010 року удаваним
правочином, що приховує договір
купівлі-продажу квартири та
застосувати до зазначеного правочину
правила, які регулюють відносини
договору купівлі-продажу.

В порядку поділу спільного майна
подружжя:

- визнано за ОСОБА_4 право власності на
1/8 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнано за ОСОБА_2 право власності на
1/8 частину квартири АДРЕСА_1.;

- визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину внесків до автомобільного
кооперативу «Хімволокно» та на Ѕ
частину будівельних матеріалів, що
були використані для будівництва
гаражу НОМЕР_2 у автомобільному
кооперативі «Хімволокно» всього
вартістю 40 000 грн.

- визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ
частину внесків до автомобільного
кооперативу «Хімволокно» та на Ѕ
частину будівельних матеріалів, що
були використані для будівництва
гаражу НОМЕР_2 у автомобільному
кооперативі «Хімволокно» всього
вартістю 40 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням,
відповідачі подали апеляційну скаргу,
в якій просять скасувати рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Зазначають, що розписка, пред'явлена
позивачем в якості єдиного доказу не
має жодної юридичної сили, а укладений
між ними договір дарування не є
удаваним правочином, відповідає всім
вимогам вчинення правочинів,
передбачених ст. 203 ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства
України.

Враховуючи те, що ј спірної квартири
отримана на підставі договору
дарування, тому вона не є спільною
сумісною власністю.

Крім того, посилання позивача на те, що
вартість внесків до АК «Хімволокно» та
будівництво гаражного боксу НОМЕР_2,
становило близько 80 000 грн., не
підтверджується жодним доказом.

Також звертають увагу на те, що
зазначений гараж навіть не є
зареєстрованим на праві власності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції підставно виходив
з їх доведеності та обґрунтованості з
огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
05.11.1994 р., що підтверджується свідоцтвом
про шлюб, серії І-БК №302568 виданим
Лівобережним міжрайонним управлінням
реєстрації шлюбів м. Києва від 05.11.1994
року (а.с. 11).

Звертаючись до суду з даним позовом
позивач просила визнати договір
дарування частини квартири від 04.08.2010
року удаваним правочином та
застосувати до нього положення
договору купівлі-продажу, посилаючись
на розписку, надану їй ОСОБА_3 про
отримання коштів за подаровану частку.

Так, згідно розписки від 23.06.2010 року
ОСОБА_3 отримала за ј частину квартири 25
000 доларів США та зобов'язувалася до
24.08.2010 року подарувати частку ОСОБА_4
(а.с. 12).

04.08.2010 року між відповідачами укладено
договір дарування частини квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстрований в
реєстрі за №348, за умовами якого ОСОБА_3
подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар ј
частину квартири АДРЕСА_1, що належала
дарувальнику на підставі Свідоцтва про
право власності на житло, виданого
Відділом приватизації державного
житлового фонду Дарницької районної в
м. Києві державної адміністрації від 21
липня 2003 року (а.с.18,92).

03.10.2011 року право власності на ј частину
квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за
ОСОБА_2 (а.с.19).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов»язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" №9 від
06.11.2009 року, за удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Воля сторін в удаваному
правочині спрямована на настання інших
цивільно-правових наслідків, ніж ті, що
передбачені правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК
України головним елементом угоди
(правочину) є вільне волевиявлення та
його відповідність внутрішній волі
сторін, які спрямовані на настання
певних наслідків, то основним
юридичним фактом, який підлягав
встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування та
з'ясування питання про те, чи не
укладена ця угода з метою приховати
іншу угоду та яку саме.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем доведено, що воля сторін в
угоді була спрямована на укладення
договору купівлі-продажу, а не договору
дарування, оскільки удаваність дій
сторін договору дарування,
підтверджується письмовою розпискою
про отримання грошових коштів за 1/4
частину квартири в розмірі 25 000 доларів
США, тому спірний правочин вірно
визнано удаваним правочином, який
насправді приховував договір
купівлі-продажу 1/4 частини квартири,
тому відносини між сторонами щодо
спірної частини квартири повинні
регулюватися правилами, що регулюють
договори купівлі-продажу.

Інший співвласник ОСОБА_8 направив суду
нотаріально завірену копію заяви з
зазначенням в ній, що він не має наміру
ставити питання про переведення на
нього прав та обов»язків покупця на
продану ОСОБА_3 частку.

Враховуючи те, що згідно ст.ст. 60, 70 СК
України майно, набуте подружжям під час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
та їх частки є рівними, тому судом
визнано право власності за ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 на 1/8 частину спірної квартири
за кожним.

Суд визнав придбану ј частку квартири
спільною сумісною власністю подружжя і
ОСОБА_4 погодилася з таким рішенням
суду, оскільки нею рішення суду в цій
частині не оскаржується.

Визнаючи за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право
власності по Ѕ частині внесків до
автомобільного кооперативу
«Хімволокно» та по Ѕ частині
будівельних матеріалів, що були
використані для будівництва гаражу
НОМЕР_2 у автомобільному кооперативі
«Хімволокно» всього вартістю 40 000 грн.
кожному судом першої інстанції
підставно враховано наступне.

Встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_4
та ОСОБА_2 придбано майно, серед якого, у
тому числі є внески до автомобільного
кооперативу «Хімволокно» та
будівельні матеріали, що були
використані для будівництва гаражу
НОМЕР_2 у автомобільному кооперативі
«Хімволокно» вартістю 80 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2, який володіє гаражним боксом
НОМЕР_2 в автогаражному кооперативі
«Хімволокно» при вступі в АГК сплачено
пайовий внесок 500 грн. За період з 01.11.2002
року по 31.05.2013 року було внесено
членські внески в сумі 8348 грн. Тобто
всього в період шлюбу було сплачено 8848
грн. (а.с.39).

Відповідно до п. п. 22 постанови Пленуму
Верховного суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими ст. ст.. 69-72
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Відповідачі, розпорядившись своїми
правами на власний розсуд, в суді
першої інстанції вартість зазначеного
майна не оспорювали та не заявляли
клопотання про призначення експертизи
для встановлення вартості будівельних
матеріалів, що були використані для
будівництва гаражу НОМЕР_2 у
автомобільному кооперативі
«Хімволокно».

В апеляційному суді ОСОБА_2 підтвердив
той факт, що він погоджується з
визначенням вартості гаражного боксу і
не ставить питання про призначення
експертизи для визначення його
вартості, як і погоджується з поділом
розміру пайового внеску.

В цій частині він позов визнає та
апеляційну скаргу не підтримує.

З огляду на наведене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про визнання за ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину
внесків до автомобільного кооперативу
«Хімволокно» та на Ѕ частину
будівельних матеріалів, що були
використані для будівництва гаражу
НОМЕР_2 у автомобільному кооперативі
«Хімволокно» всього вартістю 40 000 грн.
за кожним.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося та набрало законної
сили.

Всі доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду в суді першої
інстанції, суд повно та всебічно
з'ясував обставини справи, дав їм
належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 25 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: