Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/213/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Сліпенко Р.Ю.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

06.02.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за
участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поділ в натурі спільного майна
колишнього подружжя та зустрічною
позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: приватний нотаріус
Гайворонського районного
нотаріального округу Кіровоградської
області Линюк Неля Анатоліївна,
державний реєстратор прав нерухомості
в Гайворонському районі, Гайворонська
міська рада Кіровоградської області
про поділ в натурі майна, що
знаходиться в спільній сумісній
власності подружжя, визнання права
власності на будівельні матеріали,
визнання недійсним договору,
визначення часток в праві спільної
сумісної власності, скасування
державної реєстрації права власності
та визнання недійсним реєстраційного
посвідчення, про витребування майна з
чужого незаконного володіння, про
визнання недійсним договору дарування,
скасування державної реєстрації права
власності за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Гайворонського
районного суду Кіровоградської
області від 13 листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

9 січня 2013 року ОСОБА_2 пред'явила
вказаний позов до ОСОБА_3 З урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог (Т.
2 а.с. 49, 50), позивач просила суд
розділити спільне майно, а саме:
нежитлове приміщення (олійню) під
номером АДРЕСА_1 виділивши їй перший
поверх цієї будівлі загальною площею
388.0 кв.м., а відповідачу залишити в
користування другий поверх цієї
будівлі загальною площею 131, 1 кв.м. Крім
того виділити відповідачу автомобіль
«FORD» Transit, 199 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнувши
з нього на її користь грошову
компенсацію за її частку. Позов
обґрунтовано тим, що 14 жовтня 1989 року
між нею та відповідачем ОСОБА_3 був
зареєстрований шлюб, який розірвано 11
вересня 2012 року. За час спільного
проживання з відповідачем вони набули
у спільну сумісну власність вказане
нею майно. 2 жовтня 2012 року між нею та
відповідачем по справі укладено
договір про визначення часток в праві
спільної сумісної власності. Договором
визначені ідеальні частки в спільному
сумісному майні колишнього подружжя:
за кожним з них було визнано по ? частці
у праві власності на нежитлову
будівлю (олійня) номер АДРЕСА_1.

21 січня 2013 року відповідач пред'явив
зустрічний позов до ОСОБА_2 З
урахуванням неодноразового збільшення
та доповнення позовних вимог,
відповідач остаточно (Т. 4 а.с. 71-79)
просив суд:

1) визнати недійсним договір про
визначення часток в праві спільної
сумісної власності від 02 жовтня 2012
року, укладений поміж ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №
1795;

2) зобов'язати ОСОБА_2 повернути йому в
натурі все майно, яке вона отримала на
виконання договору про визначення
часток в праві спільної сумісної
власності від 02 жовтня2012 року, а саме: 1/2
частину земельної ділянки з
кадастровим номером НОМЕР_6,
розташовану в АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням (використанням) під
комплекс по переробці, зберіганню та
фасуванню сільськогосподарської
продукції; 1/2 частину нежитлової
будівлі АДРЕСА_1..;

3) визнати недійсним реєстраційне
посвідчення від 11 жовтня 2012 року на 1/2
частки нежитлової будівлі, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.,
видане ОСОБА_2;

4) скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 (свідоцтво про право
власності НОМЕР_7, видане 07 березня 2012
року виконавчим комітетом
Гайворонської міської ради) на 1/2
частки нежитлової будівлі,що
розташована за адресою: АДРЕСА_1;

5) витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та зобов'язати їх
передати ОСОБА_3 ? частину нежитлових
будівель-ангарів (допоміжних споруд до
комплексу по переробці, зберіганню і
фасуванню с/г продукції по АДРЕСА_1), що
розташована в АДРЕСА_2, та АДРЕСА_3;

6) витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_2 та зобов'язати її передати
ОСОБА_3 наступне нерухоме та рухоме
майно: нежитлову будівлю комплекс по
переробці, зберіганню і фасуванню с/г
продукції, що розташована в АДРЕСА_1;
обладнання, матеріали,
сільськогосподарську продукцію та
продукцію (прес для давки олії шнековий
(ПМ-450 Умань-Фермаш) 2 шт. загальною
вартістю 100000 грн.,5000 грн. за 1 шт.;
жаровні для піджарки зернят 8 шт.,
загальною вартістю 40000 грн. (5000 грн. за 1
шт.); прес для давки олії методом
пресування 1 шт. вартістю 10000 грн.;
віяльно-калібрувальна машина «Петкус»
гігант К-531, шт.. вартістю 16000 грн.;
шулушильна машина 2 шт. загальною
вартістю 20000 грн.(10000 за 1 шт.); вальци 2-ох
валкові 1 шт. вартістю 8000 грн.; бочки 15000
літрові (пластикові) 3 шт. загальною
вартістю 54000 грн., 18000 грн. за 1 шт.; Бочка
1000 літрів (пластикова) 1 шт. вартістю 10000
грн.; бочка 4500 літрів (металева) 3 шт.
загальною вартістю 24000 грн.(8000 грн. за 1
шт.); бочка 4000 літрів (металева) 1 шт.
вартістю 5000 грн.; котел для опалення
приміщення олійні вартістю 10000 грн.;
комп'ютер на олійні 1 шт. 5000 грн.; система
відео нагляду з 8 камерами, вартістю 4000
грн.; павільйони пересувні металеві 2
шт. загальною вартістю 15000 грн.; 27 тонн
жареної соняшникової олії, вартістю
270000 (10 грн. за 1 кг); макуха 10 тонн,
загальною вартістю 25000 (2.50 грн. за кг.);
морозильна камера однокамерна 400 л
білого кольору 1 шт. вартістю 4000 грн.;
холодильник двохкамерний бордового
кольору 1 шт. вартістю 4000 грн.; шнек
скребковий довжиною 3м сірого кольору,
вартістю 3000 грн.; шнек гвинтовий
довжиною 5 м сірого кольору, вартістю 5000
грн.; олія соняшникова сиро-давлена 17
тонн, вартістю 170000 грн. (10 грн. за кг.);
бочки пластикові під олію на 120 л
синього кольору 50 шт. вартістю 150 грн. за
шт. загальною вартістю 7500 грн.; бочки
пластикові по 200 л. (синього та чорного
кольору ) кількість 5 шт. вартістю 200 грн.
за 1 шт., всього на суму 1000 грн.; бочки
металеві під олію 5 шт. (200л) за 1 шт. - 200
грн., загальною вартістю 1000 грн.;
ємність кругла горизонтальна металева
1 шт. на 4м3, вартістю 4000 грн.; ємність
металева під олію розміром 1м х 1 м х 2 м
(2м3) 3 шт., загальною вартістю 6000 грн., за 1
шт. 2000 грн.; ємність металева під олію
розміром 1м х 1м х 0.5 м (0.5 м3) 2 шт.,
загальною вартістю 1000 грн., за 1 шт. 500
грн.; ємність металева під олію
розміром 1м х 1м х 1м (1 м3) 1 шт., загальною
вартістю 1000 грн., за 1 шт. 1000 грн.; фільтр
рамочний для фільтрування олії
нагнітаючим методом на 42 рамки
бірюзового кольору з насосом 1 шт.,
вартістю 20000 грн.; фільтр рамочний для
фільтрування олії вакуумним методом на
12 подушок, з вакуумним насосом 1 шт.
вартістю 15000 грн.; труба профільна
60х40х4000 30 шт. на суму 3000 грн.; труба
профільна 60х40х4000 20 шт. на суму 3000 грн.;
запчастини до автомобілів «Форд»,
«Фольцваген», «Тата» (ресори 6 шт.,
гальмівні диски 2 шт. та інші
запчастини) на загальну суму 6000 грн.;
відкалібровані зернята соняшника 4
тонни на суму 24000 грн.; зернята
соняшника 30 тонн, загальною вартістю
126000 грн.; відвіяні зернята 3-го сорту 20
тонн на суму 20000 грн.;
віяльно-калібрувальна машина «Петкус»
2 шт. вартістю 35000 грн. за 1 шт., загальною
вартістю 70000 грн.; машина для
виробництва відсіву блока на 4 блоки 1
шт. вартістю 5000 грн.; крупорушка по
виробництву круп Миколаївської фірми
«Сільмаш» вартістю 50000 грн.; шулушильна
машина 1 шт., вартістю 10000 грн.; павільйон
пересувний метало пластиковий білого
кольору 1 шт. вартістю 12000 грн.;
циркулярний деревообробний станок
(само виготовлений) 1 шт. вартістю 2000
грн.; труби азбестоцементні діаметром
220 мм по 4 м 7 шт., загальною вартістю 1400
грн.; кутник металевий 40 мм по 4м 25 шт.,
загальною вартістю 3000 грн.; заготовки
металеві на котел опалення (труби
порізані по 60 см товщиною 12 мм 28 шт.;
труби непорізані товщиною 12мм 2 шт. по 4
м.; листове залізо товщиною 6 мм
розміром 1.25 м на 3 м) на суму 5000 грн.;
необрізна дошка довжиною 3 м., товщиною
50 мм - 4 м3, загальною вартістю 2000 грн.;
необрізна дошка довжиною 4 м., товщиною
50 мм - 4 м3, загальною вартістю 2000 грн.);

7) поділити, виходячи із рівності
часток, спільно нажите майно подружжя
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виділивши ОСОБА_3
в ідеальній долі 0.075 га, що становить ?
частки земельної ділянки, площею 0.15 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4
(рішення в/к Сальківської селищної ради
Гайворонського району № 126 від 17.09.2009
року);

8) визнати за ОСОБА_3 право власності
на 1/2 частину будівельних матеріалів
та конструктивних елементів житлового
будинку по АДРЕСА_4, зазначених у
відомості ресурсів до акту приймання
виконаних підрядних робіт за вересень
2013 року та в акті приймання виконаних
будівельних робіт без обладнання за
вересень 2013 року та які входять до
складу майна визначеного експертом у
варіанті № 2 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
1-10/2013 вартість яких становить 57754, 90
грн.;

9) визнати за ОСОБА_3 право власності
на ? частину будівельних матеріалів та
конструктивних елементів житлового
будинку по АДРЕСА_5., зазначених у
відомості ресурсів до акту приймання
виконаних підрядних робіт за вересень
2013 року та в акті приймання виконаних
будівельних робіт без обладнання за
вересень 2013 року та які входять до
складу майна визначеного експертом у
варіанті № 2 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
1-10/2013 вартість яких становить 60651,45 грн.;

10) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
компенсацію в розмірі 20000 грн. за ?
частину автомобіля «FORD Transit» 1999 року
випуску д.р.н. НОМЕР_5, виділивши ОСОБА_2
в натурі автомобіль «FORD Transit» 1999 року
випуску д.р.н. НОМЕР_5;

11) витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_2 транспортні засоби «FORD Transit» 1998
року випуску д.р.н. НОМЕР_3 та «FORD Transit»
1999 року випуску д.р.н. НОМЕР_4,
зобов'язавши її повернути ОСОБА_3 ці
транспортні засоби;

12) визнати недійсним договір дарування
від 27 вересня 2002 року ? частки жилого
будинку по АДРЕСА_6, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2;

13) застосувати двохсторонню
реституцію, повернувши сторони за
договором дарування в першочергове
положення, визнавши за ОСОБА_3 право
власності на ? частку жилого будинку по
АДРЕСА_6;

14) виділити ОСОБА_3 в натурі ? частку
жилого будинку по АДРЕСА_6, яка
відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
1-10/2013 пропонується експертом першому
співвласнику в варіанті № 1;

15) скасувати державну реєстрацію права
власності ОСОБА_2 на житловий будинок
по АДРЕСА_6;

16) визнати за ОСОБА_3 право власності на
? частину автомобіля «FORD Transit» жовтого
кольору, 1999 року випуску д.р.н. НОМЕР_1;

17) стягнути з ОСОБА_2 витрати на надану
правову допомогу в сумі 5000 грн. та
судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що
незавершений будівництвом будинок в
АДРЕСА_4, та незавершений будівництвом
житловий будинок у АДРЕСА_5, являються
їх спільною сумісною власністю, а тому
він має право на ? частину будівельних
матеріалів, використаних при
будівництві. Самочинно збудовані
ангари в АДРЕСА_2, та АДРЕСА_3, є
приналежностями до головної речі -
виробничого комплексу по АДРЕСА_1. Він
має право на ? частину земельної
ділянки в АДРЕСА_4, загальною площею 0,15
га. Договір про визнання часток в праві
спільної сумісної власності від 2
жовтня 2012 року є недійсним, відповідно
до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, як такий
що суперечить ст. ст. 57, 61 СК України та
ст. 52 ЦК України так, як його предметом
являється майно фізичної
особи-підприємця, а не майно подружжя.
Крім того, позивач незаконно утримує
рухоме майно, яке належить йому
особисто, як фізичній особі-підприємцю.
Договір дарування ? частини житлового
будинку, укладений між сторонами по
справі 27 вересня 2002 року, був укладений
про людське око, без наміру юридичні
наслідки і в силу ст. 58 ЦК УРСР є
недійсним. На момент укладення цього
договору у будинку проживали їх
неповнолітні діти, але всупереч ст. 17
Закону України «Про охорону дитинства»
договір був укладений без згоди органу
опіки та піклування, а отже договір є
недійсним на підставі ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР.

Суд першої інстанції залучив до участі
у справі в якості відповідачів за
зустрічним позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_8, а
також в якості третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору приватного нотаріуса
Гайворонського районного
нотаріального округу Линюк Н.А. і
Реєстраційну службу Гайворонського
районного управління юстиції

Рішенням Гайворонського районного
суду Кіровоградської області від 13
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі
спільного майна задоволено в повному
обсязі: виділив ОСОБА_2 в користування в
натурі ? частину нежитлової будівлі
(олійні) під номером АДРЕСА_1 згідно
висновку експертизи по першому
варіанту поділу як другому
співвласнику а саме: приміщення 1-2
площею 128,8 кв.м., приміщення 1-3 площею 12,5
кв.м., приміщення 1-4 площею 21,8 кв.м.,
приміщення 1-5 площею 5,5 кв.м., приміщення
1-6 площею 28,8 кв.м., приміщення 1-7 площею
39,6 кв.м. загальною площею 287.0 кв.м. тобто
53/100 частини будівлі вартістю 149933 грн., а
ОСОБА_3 в користування в натурі ?
частину нежитлової будівлі (олійні) під
номером АДРЕСА_1 згідно висновку
експертизи по першому варіанту поділу
як першому співвласнику а саме:
приміщення 1-1 площею 22,7 кв.м.,
приміщення 1-38 площею 48,8 кв.м.,
приміщення 1-9 площею 17,4 кв.м.,
приміщення 1-11 площею 10,4 кв.м.,
приміщення 1-12 площею 16,6 кв.м.,
приміщення 1-13 площею 13,0 кв.м.,
приміщення 1-14 площею 45,6 кв.м.,
приміщення 1-15 площею 13,3 кв.м.,
приміщення 1-16 площею 32,2 кв.м загальною
площею 232.0 кв.м. тобто 47/100 частини
будівлі вартістю 133393 грн., залишено у
спільній сумісній власності ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 опорні конструкції будівлі,
зовнішні, внутрішні інженерні мережі
опалення та електропостачання,
нежитлової будівлі (олійні) під номером
АДРЕСА_1. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за
відступ від ідеальних часток в сумі 8270.0
грн. В порядку розподілу спільного
майна колишнього подружжя, залишено
ОСОБА_3 автомобіль Форд-Транзит д.р.н.
НОМЕР_5, 1999 року випуску та визнано за
ним право власності на нього. Вирішено
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію за ? частини
автомобіль Форд-Транзит д.р.н. НОМЕР_5,
1999 року випуску, у розмірі 20000 гривень.
Вирішено розподіл судових витрат. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з
рішенням суду, відповідач подав
апеляційну скаргу в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, ставить
питання про скасування рішення і
ухвалення нового рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги та
відмовити ОСОБА_2 в задоволені її
позову. Апеляційну скаргу обґрунтовано
тим, що суд неодноразово безпідставно
відмовляв у задоволенні відводу
головуючому судді, який був явно
упередженим під час розгляду справи.
Суд відмовляв у клопотаннях
відповідача про забезпечення доказів
та позову. Суд порушив порядок
дослідження доказів. Обраний судом
варіант поділу об'єкта нерухомості за
адресою АДРЕСА_1 унеможливлює його
використання відповідачем для
здійснення підприємницької
діяльності. Суд невірно здійснив поділ
автомобіля «FORD Transit» д.р.н. НОМЕР_5. Крім
того, суд безпідставно відмовив у
позові про витребування у позивача ще
двох автомобілів «FORD Transit», право на
керування якими належить відповідачу,
а позивач ніяких прав на ці транспортні
засоби не має. Суд неправильно
застосував норми матеріального права
при вирішення його позовних вимог про
визнання договорів недійсними. Не
відповідає фактичним обставинам
справи висновок суду про недоведеність
відповідачем належності йому права на ?
частину будівельних матеріалів
незавершених будівництвом об'єктів.
Суд неправомірно стягнув з нього на
користь позивача 7000 грн. за проведення
судової будівельно-технічної
експертизи так, як позивач не надав
доказів сплати цієї суми. Суд
неправомірно стягнув з нього судовий
збір.

Позивач подала письмові заперечення на
апеляційну скаргу в яких зазначила, що
доводи апеляційної скарги не
відповідають дійсним обставинам
справи, вважає рішення суду законним та
обґрунтованим, просила залишити його
без змін.

Відповідач, повідомлений належним
чином про час та місце розгляду справи,
в судове засідання не з'явився.

У судовому засіданні суду апеляційної
інстанції позивач та її представник,
ОСОБА_10, доводи апеляційної скарги не
визнали повністю з підстав викладених
у письмових запереченнях на апеляційну
скаргу.

Відповідачі за зустрічним позовом,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а також треті особи,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору: приватний нотаріус
Гайворонського районного
нотаріального округу Линюк Н.А. і
Реєстраційна служба Гайворонського
районного управління юстиції подали до
апеляційного суду заяви, в яких просять
розглядати справу без їхньої участі,
рішення суду вважають законним та
обґрунтованим, просять залишити його
без змін.

Гайворонська міська рада, повідомлена
належним чином про час та місце
розгляду справи, свого представника в
судове засідання не направила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, її представника, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом першої інстанції
встановлено і матеріалами справи
підтверджується, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 14
жовтня 1983 року по 11 вересня 2012 року,
після чого шлюб був розірваний.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 7
березня 2012 року (Т. 1 а.с. 7) позивачу
належить право власності на нежитлову
будівлю розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

2 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2
укладено нотаріально посвідчений
договір про визначення часток в праві
спільної сумісної власності (Т. 1 а.с. 8).

Згідно п. 1 цього договору сторони
визначили, що в період зареєстрованого
шлюбу сторони набули у спільну сумісну
власність майно, а саме: земельну
ділянку кадастровий номер НОМЕР_6
площею 0,1000 га розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, право на яку посвідчено
державним актом на право власності на
земельну ділянку серія НОМЕР_8,
виданого Гайворонською міською радою 25
листопада 2012 року та розташовану на
ній нежитлову будівлю.

Згідно п. 2 договору ідеальні частки
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у вказаному майні
належать по ? кожному.

11 жовтня 2012 року зареєстровано
право ОСОБА_3 і ОСОБА_2 по ? частці,
кожному, на нежитлову будівлю за
адресою: АДРЕСА_1, про що видано
свідоцтво (Т. 1 а.с. 9).

Задовольняючи позов про поділ
спільного майна ОСОБА_3 і ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що це
майно належить їм на праві спільної
власності з визначенням часток кожного
з них по ? частині, згідно укладеного
договору від 2 жовтня 2010 року. Підстави,
на які посилався відповідач, для
визнання цього договору недійсним
відсутні.

Вимагаючи визнання недійсним
договору, відповідач посилався на його
невідповідність вимогам ст. ст. 57, 61 СК
України та ст. 52 ЦК України,
стверджував, що вказане у договорі
майно належить йому особисто, як
фізичній особі-підприємцю.

Однак, з матеріалів справи
вбачається, що рішенням Гайворонської
міської ради від 15 липня 2004 року № 460 (Т.
1 а.с. 131) ОСОБА_3 виділено земельну
ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1, для
індивідуального житлового
будівництва.

Розпорядженням голови
Гайворонської районної державної
адміністрації від 21 вересня 2006 року №
487 (Т. 1 а.с. 139) затверджено акт державної
приймальної комісії від 21 вересня 2006
року (Т. 1 а.с. 137, 138) про готовність до
експлуатації приватного житлового
будинку садибного типу громадянина
ОСОБА_3 в АДРЕСА_1.

У подальшому було проведено
реконструкцію вказаного належного
сторонам по справі житлового будинку
під комплекс по переробці, зберіганню і
фасуванню сільськогосподарської
продукції, що підтверджується
декларацією про готовність об'єкта до
експлуатації (Т. 1 а.с. 57 - 60) після чого
право власності на цей об'єкт
нерухомості було зареєстровано за
ОСОБА_3, але не фізичною
особою-підприємцем, що підтверджується
відомостями свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 7
березня 2012 року (Т. 1 а.с. 7).

Відповідач не довів доказами, що
реконструкція житлового будинку було
проведено за його особисті кошти чи
кошти, які належать йому, як підприємцю,
а тому це майно належало йому та
позивачу на праві спільної сумісної
власності про що вони вказали в
договорі від 2 жовтня 2012 року. З моменту
укладення цього договору вказане у
ньому майно належить їм на праві
спільної часткової власності.

Земельна ділянка кадастровий номер
НОМЕР_6 в АДРЕСА_1, площею 0,1000 га
передана у власність фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 під розміщення
комплексу по переробці, зберіганню та
фасуванню сільськогосподарської
продукції, що підтверджується
відомостями державного акту на право
власності на земельну ділянку (Т. 1 а.с.
56).

Посилання відповідача на ст. 57,
ст. 61 СК України на підтвердження того,
що ця земельна ділянка належить йому
особисто є безпідставним так, як ст. 57
СК України була доповнена відповідною
нормою (п. 5 ч. 1 цієї статті) Законом
України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Сторони визнавали, що на цій
земельній ділянці знаходиться їх
спільне нерухоме майно і вона
використовується ними спільно, а тому
ОСОБА_3 міг розпорядитися нею, зокрема
уклавши договір.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 64 СК
України дружина та чоловік мають право
на укладення між собою усіх договорів,
які не заборонені законом, як щодо
майна, що є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У зв'язку з цим укладений між ОСОБА_3
і ОСОБА_2 договір про визначення часток
в праві спільної сумісній власності
від 2 жовтня 2012 року не суперечить
закону, а отже висновок суду про
відсутність підстав для визнання його
недійсним згідно ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК
України є правильним.

Визнавши нежитлову будівлю в
АДРЕСА_1, спільною власністю ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 суд, відповідно до ст. 364 ЦК
України, виділив частки кожної із
сторін в натурі.

Доводи апеляційної скарги про те, що
обраний судом, відповідно до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 1-10/213 від 1 жовтня 2013 року
(Т. 4 а.с. 2 - 65), варіант поділу цього
майна, за яким позивачу виділені
приміщення на першому поверсі, а йому -
на другому поверсі, порушує його права
через неможливості використовувати
виділеної частки для здійснення
підприємницької діяльності є
безпідставним.

Згідно обраного судом варіанту,
ОСОБА_3 виділені всі шість приміщення
на другому поверсі і 4 приміщення на
першому поверсі ( 1-1, 1-8, 1-9, 1-10) загальною
площею 232 кв.м., а позивачці - шість
приміщень на першому поверсі загальною
площею 287 кв.м. Відступивши від рівності
часток, суд вирішив про компенсацію
ОСОБА_3 різниці у вартості його частки.

Вказана будівля є нежитловою та в
цілому призначена для переробки,
зберігання і фасування
сільськогосподарської продукції.
Згідно експлікації внутрішніх площин
цього об'єкту нерухомості (Т. 1 а.с. 21)
цільове призначення приміщень, крім
коридорів на першому і другому
поверхах, не визначено.

Відповідач не надав доказів на
підтвердження неможливості
використання виділених йому в натурі
приміщень для здійснення ним
підприємницької діяльності.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає,
доводи апеляційної скарги в цій
частині є необґрунтованими і не
спростовують правильність рішення
суду, яким відмовлено у задоволенні
зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору від 2 жовтня 2012 року,
зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3
все майно, отримане за цим договором,
визнання недійсним реєстраційного
посвідчення, скасування державної
реєстрації права власності на це майно.

Вірно встановивши, на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (Т. 1 а.с. 55), що
автомобіль «FORD» Transit д.р.н. НОМЕР_5
належить ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на праві
спільної сумісної власності, як
колишньому подружжю, суд вирішив спір
про його поділ відповідно до вимог ст.
ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України.

Доводи апеляційної скарги про
порушення прав ОСОБА_3 внаслідок
присудження йому автомобіля та
стягнення з нього на користь ОСОБА_2
грошової компенсації за належну їй
частку у цьому майні є
необгрунтованими.

Згідно свідоцтва про право
власності від 25 вересня 2002 року (Т. 1 а.с.
107), у спільній сумісній власності
подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 знаходився
жилий будинок з надвірними спорудами,
розташовані на земельній ділянці в
АДРЕСА_6.

Суд першої інстанції встановив, що 27
вересня 2002 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2
було укладено договір дарування
частини жилого будинку (Т. 1 а.с. 106). За
умовами цього договору ОСОБА_3
подарував ОСОБА_2 належну йому ? частину
жилого будинку з відповідною частиною
надвірних споруд за АДРЕСА_6.

Оспорюючи цей договір, ОСОБА_3
посилався на дві правові підстави його
недійсності: недійсність угоди, яка не
відповідає вимогам закону (ст. 48 ЦК
УРСР) та недійсність мнимої угоди (ч. 1
ст. 58 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР (1963),
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові
права неповнолітніх дітей.

Позивач вказував на те, що всупереч
ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства» договір дарування був
укладений без дозволу органів опіки та
піклування незважаючи на те, що на той
час в будинку проживали діти: ОСОБА_5 і
ОСОБА_4

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» (в редакції діючій
на 27 вересня 2002 року) було передбачено,
що батьки або особи, які їх замінюють,
не мають права без дозволу органів
опіки і піклування укладати договори,
які підлягають нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Однак, укладення оспорюваного
договору без дозволу органів опіки та
піклування не свідчить про порушення
цієї норми Закону так, як власником
житлового будинку в цілому стала
ОСОБА_2, яка являється матір'ю ОСОБА_5 і
ОСОБА_4, а отже їх права на користування
цим житлом не були порушені, як не були
порушені і норми Закону, на який
посилається ОСОБА_3

Крім того, згідно ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР
(1963) недійсною є угода, укладена лише
про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Відповідно до цієї норми Кодексу
при укладенні мнимої угоди воля обох
сторін направлена лише на створення
видимості юридичного зв'язку між ними,
а в дійсності сторони не вчиняють
ніяких дій щодо її здійснення з метою
створення юридичних наслідків.

Для визнання угоди недійсною на
підставі ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР повинен бути
встановлений факт домовленості сторін
про укладення угоди про людське око,
тобто факт наявності волі обох сторін
на укладення саме такої угоди.

Однак позивач заперечувала факт
укладення договору від 27 вересня 2002
року про людське око. Докази наявності
між сторонами цієї угоди домовленості
про її укладення без наміру створення
юридичних наслідків ОСОБА_3 не надані.

Крім того, ОСОБА_2 зареєструвала
спірну частку в житловому будинку з
відповідною часткою споруд, що
підтверджується реєстраційною
відмітною на тексті договору і
свідчить про настання реальних
правових наслідків для сторін.

Суд першої інстанції обґрунтовано
вказав, що проживання ОСОБА_11 у цьому
будинку після укладення договору
дарування його частки не свідчить, що
ця угода є мнимою так, як вони з ОСОБА_2
залишалися подружжям.

З урахуванням викладеного колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно і обґрунтовано
відмовив у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування від 27 вересня 2002 року,
застосування двосторонньої
реституції, виділення йому в натурі ?
частки цього будинку, скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_2 на будинок.

ОСОБА_3 вимагав визнати за ним право
власності на ? частину будівельних
матеріалів та конструкцій,
використаних у будівництві на
земельних ділянках за адресами:
АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3.

Однак з відомостей свідоцтва про
право власності від 27 травня 2013 року (Т.
3 а.с. 19) вбачається, що земельна ділянка
кадастровий номер НОМЕР_9 площею 0,1 га,
розташована за адресою: АДРЕСА_2,
належить ОСОБА_5

Згідно будівельного паспорта за 2009
рік (Т. 4) забудовником земельної
ділянки в АДРЕСА_2, являється ОСОБА_5

З відомостей свідоцтва про право
власності від 3 червня 2013 року (Т. 3 а.с. 28)
вбачається, що земельна ділянка
кадастровий номер НОМЕР_10 площею 0,1 га,
розташована за адресою: АДРЕСА_3,
належить ОСОБА_4

Згідно будівельного паспорта за 2009
рік (Т. 4) забудовником земельної
ділянки в АДРЕСА_3, являється ОСОБА_4

Частиною 2 ст. 328 ЦК України
встановлено, що право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно ч. 2 ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки набуває право
власності на зведені ним будівлі,
споруди та інше нерухоме майно.

Відповідно довідці відділу
регіонального розвитку,
містобудування, архітектури та
житлово-комунального господарства
Гайворонської районної державної
адміністрації від 5 лютого 2013 року № 34
(Т. 1 а.с. 196) на земельних ділянках по
АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3, знаходяться
допоміжні споруди - ангари.

Таким чином використані матеріали
для будівництва цих споруд, які
розташовані на земельних ділянках по
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, належать
забудовникам, а не ОСОБА_3

Дійшовши такого висновку, суд першої
інстанції дав належну оцінку наданим
відповідачем на підтвердження своїх
вимог копій накладних, рахунків, які не
доводять того факту, що саме ці
матеріали були використанні для
будівництва за вказаними адресами.

Крім того, відповідач не надав
доказів, що будівництво велося ним або
спільно з іншими особами, а тому суд
правомірно відмовив у задоволенні цих
його вимог за зустрічним позовом.

Суд першої інстанції вірно
встановив, що рішенням Сальківської
селищної ради Гайворонського району
Кіровоградської області від 17 вересня
2009 року № 126 (Т. 1 а.с. 63) вирішено питання
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,15 га по АДРЕСА_4, для
індивідуального житлового будівництва
та зобов'язано її виготовити необхідну
технічну документацію.

Однак, доказів набуття ОСОБА_2
права власності на цю земельну ділянку
в порядку, встановленому ст.ст. 118, 125, 126
ЗК України суду не надано.

Згідно ст. 69 СК України поділу
підлягає лише майно, яке є спільною
сумісною власністю подружжя.

Встановивши, що земельна ділянка
за адресою: АДРЕСА_4, не являється
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і
ОСОБА_2, суд обґрунтовано відмовив у
задоволенні зустрічної вимоги ОСОБА_3
про виділення йому ? частини цієї
земельної ділянки.

Суд першої інстанції вірно
встановив те, що рішенням
Гайворонської міської ради від 18
жовтня 2012 року № 1052 (Т. 1 а.с. 116) надано
дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки на умовах оренди за адресою:
АДРЕСА_5, для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

Доказів укладення договору оренди на
виконання цього рішення сторонами не
надано.

Згідно вже згадуваної довідки відділу
регіонального розвитку,
містобудування, архітектури та
житлово-комунального господарства
Гайворонської районної державної
адміністрації від 5 лютого 2013 року № 34
(Т. 1 а.с. 196) на земельній ділянці у
АДРЕСА_5, знаходиться незавершене
будівництво житлового будинку,
готовністю 65 відсотків.

Вирішуючи спір про право ОСОБА_3 на ?
частину будівельних матеріалів та
конструктивних елементів незакінчених
будівництвом будинків за адресами:
АДРЕСА_5, та АДРЕСА_4, суд обґрунтовано
вказав на недоведеність допустимими,
достовірними та достатніми доказами
обставин, якими обґрунтовані ці вимоги.

Копія розписки від 7 травня 2013 року
(Т. 2 а.с. 166) про те, що ОСОБА_12 продала у
2007 році ОСОБА_3 10 000 грн. належний їй
незавершений будівництвом житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_3, являється
письмовими фактично не доказом
укладення договору, а письмовими
поясненнями ОСОБА_12

Те саме стосується копії розписки
від 3 квітня 2013 року (Т. 2 а.с. 165) в якій
ОСОБА_13 підтверджує факт продажу нею у
серпні 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за 40 000
грн. незакінченого будівництвом жилого
будинку в с. Сальково по АДРЕСА_4, який
належить її матері.

Суд надав належну оцінку цим копіям
документів та правильно визнав їх, як
недопустимі докази.

У зв'язку з викладеним, колегія
суддів вважає рішення суду в цій
частині правильним і обґрунтованим.

Вирішуючи спір між ОСОБА_3 і ОСОБА_2
щодо рухомого майна, крім транспортних
засобів, суд дійшов обґрунтованого
висновку, що ОСОБА_3, що ОСОБА_3 не надав
доказів, які б підтверджували факт
набуття ним права власності на це
майно, як фізичною особою-підприємцем,
а тому суд обґрунтовано вказав на
належність цього майна до спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 320 ЦК України,
власник має право використовувати своє
майно, в тому числі яке належить йому на
праві спільної сумісної власності, для
здійснення підприємницької
діяльності.

Таке використання спільного майна
подружжя не являється підставою для
виникнення у одного з подружжя
(підприємця) права особистої власності.

У зв'язку з цим суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_3
про витребування з незаконного
володіння ОСОБА_2 цього майна.

Вирішуючи спір щодо транспортних
засобів: «FORD Transit» 1998 року випуску д.р.н.
НОМЕР_3 та «FORD Transit» 1999 року випуску
д.р.н. НОМЕР_4, суд першої інстанції
дійшов висновку, що ці автомобілі не
являються спільною власністю
подружжя, яке користувалося ними за
довіреностями, а тому відмовив у
задоволенні зустрічного позову.

Проте такі висновки суду не
відповідають обставинам справи, а
рішення суду в цій частині
постановлене з порушенням норм ст.ст.
213, 214 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 довів, що на
підставі виданих йому довіреностей (Т. 1
а.с. 49, 50) він має право володіння і
користування транспортними засобами
«FORD Transit» 1998 року випуску д.р.н. НОМЕР_3,
який належить ОСОБА_14, та «FORD Transit» 1999
року випуску д.р.н. НОМЕР_4, який
належить ОСОБА_15 Строк дії обох
довіреностей закінчується 17 січня 2016
року.

ОСОБА_2 визнавала, що ці транспортні
засоби фактично знаходяться у її
володінні, але відповідні правові
підстави для утримання цього майна у
неї відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що
ОСОБА_3 довів факт порушення його
речових прав на чуже майно, які
підлягають захисту на підставі ст.ст.
387, 396 ЦК України.

Суд першої інстанції не правильно
визначив характер спірних
правовідносин та помилково виходив з
того, що це майно не підлягає поділу, як
спільна сумісна власність подружжя,
хоч відповідач таких вимог і не
пред'являв.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,
рішення суду першої інстанції в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне вказати, що вимога ОСОБА_3 про
визнання за ним права власності на ?
автомобіля «FORD Transit» НОМЕР_1 фактично
судом першої інстанції розглянута не
булла і рішення з цього питання не
ухвалювалося. Проте і в апеляційній
скарзі ОСОБА_3 на це не скаржиться.

Задовольнивши повністю позов ОСОБА_2
до ОСОБА_3, суд першої інстанції
розподілив документально
підтвердженні судові витрати у
відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про
відсутність у справі доказів сплати
позивачем 7000 грн. за проведення
експертизи у справі є безпідставним
так, як відповідна квитанція міститься
на у томі 3 на аркуші справи 117.

Відповідно до ст. 20 ЦПК України
суддя не може брати участі в розгляді
справи і підлягає відводу
(самовідводу), якщо:

1) під час попереднього вирішення цієї
справи він брав участь у процесі як
свідок, експерт, спеціаліст,
перекладач, представник, секретар
судового засідання;

2) він прямо чи побічно заінтересований
у результаті розгляду справи;

3) він є членом сім'ї або близьким
родичем (чоловік, дружина, батько, мати,
вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок,
падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук,
внучка, усиновлювач чи усиновлений,
опікун чи піклувальник, член сім'ї або
близький родич цих осіб) сторони або
інших осіб, які беруть участь у справі;

4) якщо є інші обставини, які викликають
сумнів в об'єктивності та
неупередженості судді;

5) було порушено порядок визначення
судді для розгляду справи,
встановлений частиною третьою статті
11-1 цього Кодексу.

Обставини, на які посилався
відповідач у своїх заявах про відвід
судді, не дають підстав для висновку
про наявність обставин, які викликають
сумнів в об'єктивності та
неупередженості судді, а отже суд
правильно вирішив заявлені відводи.

Допущені судом першої інстанції
порушення при вирішенні питання про
забезпечення доказів, що було
предметом окремого розгляду в суді
апеляційної інстанції, не можуть бути
підставою для скасування рішення так,
як в кінцевому рахунку це не привело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 315,
316 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного
суду Кіровоградської області від 13
листопада 2013 року в частині відмови в
задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
витребування транспортних засобів
скасувати і ухвалити з цього питання
нове рішення.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3
транспортні засоби: автомобіль FORD Transit,
1998 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_3; автомобіль FORD Transit, 1999 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: