АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Бабаніна В.А. Доповідач - Болтунова
Л.М. Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів -
Макарова М.О., Тамакулової В.О.

при
секретарі - Куць О.О.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 24 жовтня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ «Нікопольський завод
трубопровідної арматури» про
стягнення невиплаченої заробітної
плати, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 жовтня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачка
просила скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов, посилаючись на
те, що судом були порушені норми
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

За вимогами статті 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

За змістом статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. За
вимогами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Рішення суду першої інстанції
відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції
встановлено, що з 01 грудня 2010 року по 07
серпня 2012 року позивачка перебувала в
трудових відносинах з відповідачем,
працюючи бухгалтером 1 категорії, а 07
серпня 2012 року , на підставі наказу №
90-к, вона була звільнена з займаної
посади за п.1 ст.40 КЗпП України у зв*язку
зі скороченням штату.

Звертаючись, 02 серпня 2013 року, до
суду з позовом про стягнення
невиплаченої заробітної плати, а у
подальшому уточнила свої вимоги,
ОСОБА_2 зазначила, що впродовж другої
половини 2011 року та на протязі 2012 року
відповідач не регулярно виплачував
заробітну плату. Відповідачем було
прийнято рішення про скорочення
робочих тижнів, а працівники
направлялись у неоплачувані відпустки.
Накази видавались наприкінці місяця і
працівникам недоплачували за фактично
відпрацьований час. Так за січень 2012
року їй не доплачено за 8
відпрацьованих днів, за лютий 2012 року
за 6 днів, березень 2012 року за 6 днів, за
квітень 2012 року за 10 днів, за червень 2012
року за 3 дні, за липень 2012 року за 3 день,
за серпень 2012 р не сплачена
компенсація відпустки -913,38 грн.,
вихідна допомога -126,74 грн. та відпустка
- 134,15 грн. Вважає, що даними діями
відповідач завдав їй моральну шкоду, а
тому просила ухвалити рішення, яким
визнати факт виходу на роботу в
оскаржувані дати, наведені в
розрахунку до позовної заяви;
зобов'язати ПАТ „НЗТА» нарахувати
заробітну плату за відпрацьовані, але
не зараховані дні в розмірі 4043,71 грн.;
стягнути з відповідача на її користь
суму коштів невиплаченої заробітної
плати в розмірі 4043,71 грн., моральної
шкоди - 1000 грн.; витрати на правову
допомогу в розмірі 1000 грн. ( а.с.94)

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх недоведеності та
необґрунтованості.

Зазначений висновок суду
відповідає обставинам справи,
узгоджується з нормами матеріального
та процесуального права, які правильно
застосовані судом першої інстанції.

Частиною першою ст.94 КЗпП України
передбачено, що заробітна плата це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану ним роботу.
Порядок та умови виплати заробітної
плати регламентуються положеннями
ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону
України «Про оплату праці».

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

06 червня 2012 року відповідачем
було видано наказ № 89 «Про скорочення
посад та професій на підприємстві».

Оскільки на підприємстві
склалося скрутне становище внаслідок
відсутності замовлень на продукцію, у
2012 році для працівників
встановлювались скорочені робочі
місяці. Заробітна плата нараховувалась
та виплачувалась за відпрацьований
час, що підтверджується наданими
табелями для співробітників обліку
використання робочого часу за
січень-серпень 2012 року, а також
витребуваними апеляційним судом
довідками відповідача про нараховану
та виплачену заробітну плату за
вказаний період позивачці.

За наказом ПАТ «Нікопольський
завод трубопровідної арматури» № 91 від
07 червня 2012 року «Про звільнення
працівників», ОСОБА_2 була звільнена з 07
серпня 2012 року з займаної посади.

З позивачкою станом на 20 серпня 2012
року було проведено повний розрахунок
по виплаті нарахованої заробітної
плати. ( а.с.20)

Доводи позивачки стосовно того,
що судом безпідставно не були прийняті
як доказ ксерокопії журналу обліку
робочого часу, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки копії
журналу обліку приходу-уходу на роботу
працівників підприємства, не є
документом обліку робочого часу і не
може вважатися належним доказом , у
розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України. Доказів
того, що даний журнал за наказом
керівництва офіційно ведеться на
підприємстві, ОСОБА_2 суду не надано.

Інші доводи апеляційної скарги
висновки суду не спростовують і не
містять посилання на нові факти чи
засоби доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції була дана належна
оцінка наданим сторонами доказам у
сукупності з встановленими
обставинами справи, відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України, рішення суду
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування та ухвалення нового
рішення не вбачається.

А отже апеляційна скарга не
задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 24 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Головуючий
Л.М. Болтунова

Судді:
М.О. Макаров

В.О.Тамакулова