УХВАЛА

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Автокредит Плюс», ОСОБА_4, третя особа -
публічне акціонерне товариство
комерційний банк «ПриватБанк», про
витребування майна із чужого
незаконного володіння за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою представником -
ОСОБА_5, на рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
9 липня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 14
жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 31 липня 2008 року між ним та
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено
кредитно-заставний договір, за умовами
якого він отримав кредитні кошти у
розмірі 9 826 доларів 69 центів США для
придбання автомобіля Опель Астра,
державний номер НОМЕР_1, 2004 року
випуску. Оскільки він не мав змоги
виконувати зобов'язання за цим
договором, утворилась заборгованість у
розмірі 52 279 грн 56 коп. 11 червня 2012 року
працівниками банку було вилучено
вказаний автомобіль. Заочним рішенням
Індустріального районного суду
м. Дніпропетровська від 16
жовтня 2012 року було звернуто стягнення
на предмет застави - автомобіль.
Ухвалою Індустріального районного
суду м.
Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року
заочне рішення суду було скасовано, а
позовну заяву залишено без розгляду. 11
травня 2013 року даний автомобіль за
рішенням суду від 16 жовтня 2012 року
представником банку було знято з
обліку для реалізації, з записом в
особливих відмітках «кредит не
погашено». Відповідно до договору
фінансового лізингу від 19 червня 2013
року спірний автомобіль передано в
лізинг ОСОБА_4

Ураховуючи наведене, оскільки немає
жодного судового рішення про звернення
стягнення на заставне майно,
автомобіль, позивач просив витребувати
у ТОВ «Автокредит Плюс» та у ОСОБА_4
його автомобіль.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 9 липня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 14 жовтня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
спірний автомобіль як предмет застави
відповідно до умов кредитно-заставного
договору від 31 липня 2008 року,
укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_3, був вилучений працівниками
банку у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3
умов цього договору.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 31 липня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитно-заставний договір,
відповідно до умов якого банк надав
ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 9 826
доларів 69 центів США для придбання
автомобіля Опель Астра, державний
номер НОМЕР_1, 2004 року випуску,
вартістю 52 279 грн 56 коп., який за умовами
договору є предметом застави.

У зв'язку з невиконанням позичальником
умов договору у ОСОБА_3 утворилась
заборгованість у розмірі 12 172 доларів 36
центів США і 11 червня 2012 року
працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» у
ОСОБА_3 було вилучено спірний
автомобіль.

Заочним рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
16 жовтня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк» частково задоволено та у
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 перед банком у розмірі 156 278 грн 09
коп. звернуто стягнення на предмет
застави - автомобіль Опель Астра,
державний номер НОМЕР_1, 2004 року
випуску.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 10 грудня
2013 року вказане заочне рішення
скасовано, справу призначено до
розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2014
року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк»
до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3
про звернення стягнення залишено без
розгляду.

Отже, на час розгляду справи рішення
суду про звернення стягнення на
предмет застави немає.

Статтею 41 Конституції України
встановлено право громадянина
володіти, користуватись та
розпоряджатись своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
заставу» застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом. В силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна
переважного перед іншими кредиторами.

Згідно з ч. 6 ст. 20 Закону України «Про
заставу» звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду або третейського суду, на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
якщо інше не передбачено законом або
договором застави.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За п. 2 ст. 388 ЦК України можливість
витребувати майно від добросовісного
набувача є за наявності у діях власника
майна волі на передачу майна.

За змістом наведеного майно, яке вибуло
з володіння власника на підставі
рішення суду, ухваленого щодо цього
майна, але в подальшому скасованого,
слід вважати таким, що вибуло з
володіння власника поза його волею.

Подібна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
11 червня 2014 року № 6 - 52 цс 14, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
усіх судів України.

Проте суди у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК
України наведене не врахували, не
звернули увагу на те, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» не довів правомірність
утримання автомобіля та його подальшої
реалізації, оскільки рішення суду про
звернення стягнення на предмет
застави, на підставі якого спірний
автомобіль вибув з володіння власника,
скасовано і позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» залишено без розгляду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлено, їх судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 9 липня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 жовтня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Леванчук

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко