Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/183/14
Головуючий у 1 інстанції: Горбачов Ю.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Куйбишевського районного суду
Запорізької області від 21 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Розівської селищної ради Розівського
району Запорізької області, ОСОБА_4,
треті особи: Реєстраційна служба
Розівського районного управління
юстиції Запорізької області,
Куйбишевського районного відділу
Запорізької регіональної філії
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»,
Відділ Державного агентства земельних
ресурсів України у Куйбишевському
районі Запорізької області, про
визнання права власності на земельну
ділянку, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із позовом до Розівської
селищної ради Розівського району
Запорізької області, ОСОБА_4, треті
особи: Реєстраційна служба Розівського
районного управління юстиції
Запорізької області, Куйбишевського
районного відділу Запорізької
регіональної філії державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», Відділ
Державного агентства земельних
ресурсів України у Куйбишевському
районі Запорізької області, про
визнання права власності на земельну
ділянку, відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

В обгрунтування позову зазначав, що 24
березня 1994 року його було призначено на
посаду судді Розівського районного
суду Запорізької області. Через
відсутність власного житла та згідно
частини 7 статті 44 чинного на той час
Закону України «Про статус суддів»
звернувся в усній формі до Розівської
селищної ради з проханням про
забезпечення благоустроєним житлом
або про виділення коштів на придбання
житлового будинку разом із земельною
ділянкою на території селищної ради.

На протязі п'яти років Розівська
селищна рада та взагалі органи влади
Розівського району Запорізької
області законні вимоги ігнорували, а
тому він разом з родиною проживав в
непристосованих для життя та роботи
умовах.

В 1999 році звернувся до Запорізького
обласного управління юстиції та
Міністерства юстиції України з
проханням про виділення коштів для
будівництва або придбання житлового
будинку в смт. Розівка. Згідно виписки
управління Державного казначейства у
Запорізькій області від 9 липня 1999 року
та меморіального ордеру № 7101 від 9
липня 1999 року з Міністерства юстиції
України на розрахунковий рахунок
Запорізького обласного управління
юстиції були перераховані кошти в сумі
38 тисяч гривень для придбання йому
житлового будинку.

22 грудня 1999 року між Запорізьким
обласним управлінням юстиції в особі
начальника управління ОСОБА_5
(довіритель) та виконкомом Розівської
селищної ради в особі селищного голови
ОСОБА_6 (повірений) був укладений
договір доручення без номеру,
відповідно до умов якого повірений
взяв на себе зобов'язання від імені та
за рахунок довірителя придбати на
підставі договору купівлі-продажу
житловий будинок в смт. Розівка для
позивача у власність, а довіритель
сплатити вартість житлового будинку та
витрати, пов'язані з оформленням
договору купівлі-продажу прийняти
домоволодіння за актом, а потім
передати житловий будинок у власність
голові Розівського районного суду
ОСОБА_3.

На виконання договору доручення 28
грудня 1999 року між виконкомом
Розівської селищної ради в особі
селищного голови ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був
укладений договір купівлі-продажу
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 разом із земельною
ділянкою, на якій розташоване
домоволодіння. Вказаний вище договір
купівлі-продажу в цей же день був
посвідчений Розівською державною
нотаріальною конторою Запорізької
області, реєстровий № 1328. Як вказано в
тексті договору купівлі-продажу
житловий будинок з надвірними
будівлями належав продавцеві ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
26 жовтня 1999 року, посвідченого
Розівською державною нотаріальною
конторою Запорізької області,
реєстровий № 1180. При укладенні цього
договору купівлі-продажу колишній
власник житлового будинку АДРЕСА_1 -
ОСОБА_4 порушуючи вимоги ч.2 с т. 126 ЗК
України, навмисно скрив від покупця та
нотаріуса існування державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку серії ЗП 000017 № 005111, не надавши
нотаріусу можливості цей державний акт
погасити, а продав житловий будинок без
земельної ділянки, на якій він
розташований, навмисно та незаконно
залишилася земельну ділянку у своєї
власності згідно акту.

Після укладення договору
купівлі-продажу від 28 грудня 1999 року
Розівський селищний голова ОСОБА_6
склала акт про використання отриманих
коштів на суму 38 тисяч гривень, який
надіслала в Запорізьке обласне
управління юстиції, а також передала
позивачу особисто оригінали
правовстановлюючих документів на
житловий будинок. Після придбання
будинку ОСОБА_3 разом із родиною
вселився у придбаний будинок, в якому
він і проживає до теперішнього часу,
оформивши при цьому на своє ім'я всі
документи на житло в місцевому бюро
технічної інвентаризації. Також ним
було укладено договір на прокладку та
використання питної води, договір на
підключення трифазного
електропостачання та його
використання в житловому будинку, а
також договір на користування
телефоном. Починаючи з 1999 року позивач
сплачує податок за користування
земельною ділянкою, на якій
знаходиться житловий будинок з
надвірними будівлями.

В 2002 році в зв'язку з тим, що колишній
власник домоволодіння ОСОБА_7 помер,
він звернувся безпосередньо до ОСОБА_4
з пропозицією щодо врегулювання
питання щодо законної передачі права
власності на земельну ділянку.
Керуючись п. «а» ч. 1 ст. 140 чинної на той
час редакції ЗК України, згідно якої
однією із підстав припинення права
власності на земельну ділянку є
добровільна відмова власника від права
на земельну ділянку. Згідно
домовленості, ОСОБА_4 було
запропоновано звернутися до
Розівської селищної ради із письмовою
заявою про відмову від права власності
на земельну ділянку, так як на той час
він вже не був власником цього
домоволодіння. За заявою ОСОБА_4,
рішенням 3-ї сесії 24-го скликання
Розівської селищної ради від 4 жовтня
2002 року № 47 у нього було вилучено
приватизовану присадибну ділянку за
адресою АДРЕСА_1 в розмірі 0,1765 га. , а
рішенням № 48 цієї ж сесії вказану
земельну ділянку було передано ОСОБА_3
у власність. Згідно цих рішень,
Розівською селищною радою було внесено
зміни до кадастрової книги, в якій
прізвище, ім'я та по батькові в графі
під № 28 змінено з ОСОБА_4 на ОСОБА_3. На
підставі ст. 125 ЗК України та з метою
виготовлення державного акту на право
власності на земельну ділянку
домоволодіння АДРЕСА_1, позивач передав
примірники рішень № 48 Розівської
селищної ради до відділу Держкомзему у
Розівському районі та відділу ЗРФ ДП
«Центр ДЗК». На підставі рішення за № 48
та сплачених коштів ОСОБА_3 в березні 2003
року на його ім'я був виготовлений
Державний акт на право власності на
земельну ділянку, зареєстрований та
отриманий ним під підпис, що
підтверджується листом Куйбишевського
РВ ЗРФ ДП «Центр ДЗК» № 1 від 3 січня 2012
року та листом заступника начальника
Куйбишевської МДПІ № 83/182/15 від 25 січня
2012 року, а також платіжними документами
від 15 квітня 2003 року про перерахування
позивачем коштів за переоформлення
держакту, його реєстрацію та за видачу
довідки відділом Держкомзему.
Отримавши два примірника державного
акту на земельну ділянку ОСОБА_3
передав їх в Розівську селищну раду для
підписання селищним головою,
реєстрації та внесення змін в
землевпорядну документацію. На протязі
ряду років позивач в усній та письмовій
формах звертався до Розівської
селищної ради, до відділу Держкомзему у
Розівському районі з приводу видачі
державного акта на земельну ділянку,
але звернення були безрезультатними.
Крім того, Розівською селищною радою не
було виконано пункт 4 договору
доручення від 22 грудня 1999 року щодо
передачі до Запорізького обласного
управління юстиції пакету документів,
підтверджуючих право власності на
придбаний житловий будинок та понесені
витрати. З цієї причини домоволодіння
на відповідний облік в органах юстиції
та бюро технічної інвентаризації
поставлено не було. Колишнім
керівництвом Розівської селищної ради
було заявлено, що придбаний житловий
будинок знаходиться в комунальній
власності, а тому суддя нібито проживав
в ньому без законних підстав.

За таких обставин за захистом
порушених прав він звернувся до суду з
позовом про визнання права власності
на вказаний житловий будинок. Рішенням
Куйбишевського районного суду
Запорізької області від 11 квітня 2006
року позовні вимоги були задоволені в
повному обсязі - за ним, ОСОБА_3, визнано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 та зобов'язано відповідне бюро
технічної інвентаризації видати
свідоцтво про право власності, що і
було зроблено.

В листопаді 2011 року він по телефону
звернувся до голови Розівської
селищного ради ОСОБА_8 з питанням про
відшукання та повернення державного
акту на земельну ділянку. Під час
розмови мені було заявлено про те, що
власником спірної земельної ділянки є
ОСОБА_4, а також було запропоновано
придбати у нього за власні кошти цю
земельну ділянку. 18 листопада 2011 року
не розуміючи, що відбувається, та не
знаючи, що ОСОБА_4 є родичем селищного
голови ОСОБА_8, звернувся з письмовою
заявою до Розівської селищної ради про
відновлення законності та
справедливості, так як на той час
минуло більше дев'яти років з часу
прийняття рішень 3-ї сесії 24-го
скликання Розівської селищної ради від
4 жовтня 2002 року №№ 47 та 48, але вони так
і залишались не виконаними. Ігноруючи
його письмову заяву, не будучи
власником земельної ділянки під
домоволодінням та немаючі законних
підстав розглядати майнові спори, в
порушення діючого законодавства
написав йому листа, що на думку
Розівського селищного голови вказані
вище рішення селищної ради були
прийняті незаконно, а тому на черговій
сесії буде винесено питання про їх
скасування. При цьому він не був
повідомлений про час проведення цієї
сесії. Рішенням 11 -ї сесії 6-го скликання
Розівської селищної ради від 20 грудня
2011 року, № 4 незаконно було скасоване
рішення від 4 жовтня 2002 року № 47, та
поновлено право власності не земельну
ділянку ОСОБА_9, а рішенням від 20 грудня
2011 року № 5 внесено зміни в рішення
селищної ради від 4 жовтня 2002 року № 48
про виключення ОСОБА_3 з додатку
громадян, яким передано у власність
земельні ділянки, чим позбавили його
права власності на земельну ділянку
під домоволодінням на якій знаходиться
його приватний будинок.

Після звернення до Куйбишевської
міжрайонної прокуратури Запорізької
області, було проведено прокурорську
перевірку дотримання вимог
законодавства при винесенні рішень 11-ї
сесії 6-го скликання Розівської
селищної ради від 20 грудня 2011 року № 4
та № 5, за результатами якої внесений
протест. В протесті прокурор вимагав
Розівську селищну раду винести на
обговорення та скасування рішення
сесії Розівської селищної ради від 20
грудня 2011 року № 4 «Про скасування
рішення» та від 20 грудня 2011 року № 5
«Про внесення змін до рішення сесії
селищної ради від 4 жовтня 2002 року № 48»
як прийняті незаконно. Рішенням 16-ї
сесії 6-го скликання Розівської
селищної ради від 29 травня 2012 року № 13
протест Куйбишевського міжрайонного
прокурора Запорізької області було
відхилено.

В зв'язку з відхиленням протесту
прокурора Розівською селищною радою
він звернувся з адміністративним
позовом до Запорізького окружного
адміністративного суду. Постановою
Запорізького окружного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року адміністративний позов
Куйбишевського міжрайонного прокурора
Запорізької області було задоволено,
рішення сесії Розівської селищної ради
від 20 грудня 2011 року № 4 «Про скасування
рішення» та від 20 грудня 2011 року № 5
«Про внесення змін до рішення сесії
селищної ради від 4 жовтня 2002 року № 48»
були скасовані, право власності на
земельну ділянку у ОСОБА_4 було
скасовано та знову повернуто ОСОБА_3
право власності на земельну ділянку. До
цього часу втрачений державний акт на
земельну ділянку відповідачами не
знайдено та не повернуто. Від
добровільного виготовлення
правовстановлюючого документу на
спірну земельну ділянку відповідачі
ухиляються, тому він змушений був
звернутися до суду з захистом своїх
порушених прав.

Крім того зазначає, що діями
відповідачів, грубим порушенням його
прав, адже більше десяти років він
незаконно позбавлений права на
земельну ділянку, йому спричинено
моральні страждання, які полягають в
наступному. Погіршився стан його
здоров'я, почав підвищуватись тиск,
з'явилися головні болі, болів суглобах
та кінцівках, за цей час він став
гіпертоніком, , неодноразово
знаходився на стаціонарному лікуванні
в медичних закладах Запорізької
області, переніс складну хірургічну
операцію, під час проведення якої
існувала реальна загроза для життя.
Хвороба позбавила його можливості
вільно спілкуватись , виконувати
належним чином професійні обов'язки.
Через незаконні дії відповідачів він
вимушений був на протязі тривалого
часу звертатися із десятками звернень
до Розівської селищної ради, різних
контролюючих та наглядових інстанцій
органів прокуратури за захистом своїх
порушених прав. Оскільки відповіді
носили формальний характер, то
боротьба за свої права вимагала від
нього значних витрат часу, моральних та
психічних зусиль. Розмір спричиненої
йому моральної шкоди оцінює сумою 50 000
грн.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд стягнути з відповідачів
матеріальну шкоду в сумі 9805,03 грн. та
моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Рішенням Куйбишевського районного
суду Запорізької області від 21 жовтня
2013 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
земельну ділянку розташовану за
адресою: АДРЕСА_1 Зобов'язано
Реєстраційну службу Розівського
районного управління юстиції
Запорізької області забезпечити
виготовлення та видачу на ім'я ОСОБА_3
свідоцтва про право приватної
власності на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано
Реєстраційну службу Розівського
районного управління юстиції
Запорізької області з 04 жовтня 2002 року
визнати припиненим право власності
ОСОБА_4 на земельну ділянку розташовану
під домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1.
Судовий збір віднесено на рахунок
держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому просить
частково змінити рішення,
задовольнивши його позовні вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

В частині задоволення позовних вимог
про визнання права власності на
земельну ділянку рішення суду першої
інстанції сторонами в апеляційному
порядку не оскаржене, а тому у
відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24
жовтня 2008 року „Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку апеляційним
судом не перевіряється

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їхнього порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені ч. 2 цієї статті.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК
України, відповідно до ч. 1 яких шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини.

Предмет та підставу позову визначає
виключно позивач (ст. ст. 10,11 ЦПК
України).

Саме на зазначені вище норми
матеріального права посилався позивач,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

В обґрунтування позовних вимог, щодо
стягнення матеріальної шкоди позивач
посилався на те, що для вирішення
справи в судах він поніс витрати на
придбання пального у сумі 2755 грн.42 коп.,
також на придбання ліків на суму 4049
гривень 61 коп., для участі у судових
засіданнях йому надавалась правова
допомога згідно угоди про надання
правової допомоги та додаткової угодою
на суму 3000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині
відшкодування моральної шкоди,
позивач посилаючись на загальні
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК
України зазначав, що діями
відповідачів, грубим порушенням його
прав, адже більше десяти років він
незаконно позбавлений права на
земельну ділянку, йому спричинено
моральні страждання, які полягають в
наступному. Погіршився стан його
здоров'я, почав підвищуватись тиск,
з'явилися головні болі, болі в суглобах
та кінцівках, за цей час він став
гіпертоніком, неодноразово знаходився
на стаціонарному лікуванні в медичних
закладах Запорізької області, переніс
складну хірургічну операцію, під час
проведення якої існувала реальна
загроза для життя. Хвороба позбавила
його можливості вільно спілкуватись,
виконувати належним чином професійні
обов'язки. Через незаконні дії
відповідачів він вимушений був на
протязі тривалого часу звертатися із
десятками звернень до Розівської
селищної ради, різних контролюючих та
наглядових інстанцій органів
прокуратури за захистом своїх
порушених прав. Оскільки відповіді
носили формальний характер, то
боротьба за свої права вимагала від
нього значних витрат часу, моральних та
психічних зусиль. Розмір спричиненої
йому моральної шкоди оцінив у сумі 50 000
грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з врахуванням вимог
ст. 1166 ЦК України та роз'яснень, наданих
у п. 2 постанови Пленуму Верховного
суду України „Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" № 6 від 27 березня
1992 року дійшов обґрунтованого
висновку про недоведеність позовних
вимог.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала; особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Указана стаття унормовує загальні
підстави для відшкодування шкоди в
рамках позадоговірних (деліктних)
зобов'язань.

Юридичною підставою позадоговірної
відповідальності є склад цивільного
правопорушення, елементами якого є
шкода, протиправна поведінка,
причинний зв'язок між шкодою і
протиправною поведінкою, вина.

Відсутність хоча б одного з цих
елементів виключає відповідальність
за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення
майнових чи немайнових благ, що
охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не
відповідає вимогам закону або
договору, тягне за собою порушення
майнових прав та інтересів іншої особи
і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент
цивільного правопорушення виражає
зв'язок протиправної поведінки і шкоди,
що настала, при якому протиправність є
причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах
саме на позивача покладається
обов'язок довести наявність шкоди та її
розмір, протиправність поведінки
заподіювача шкоди та причинний зв'язок
такої поведінки із заподіяною шкодою.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України ).

У відповідності до ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановленим цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виник спір.

У відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи викладені обставини, та
характер правовідносин, що склалися
між сторонами, колегія погоджується з
висновком суду, що витрати понесені
ОСОБА_3 на придбання пального та ліків
не знаходяться в причинному зв'язку зі
спором з приводу визнання права
власності на земельну ділянку. І тому
відшкодуванню за правилами ст. 1166 УК
України не підлягають.

Правильним є висновок і про відмову в
задоволенні позовних вимог, щодо
стягнення моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Так в матеріалах справи містяться
медичні документи, які долучені
позивачем до справи, у підтвердження
моральної шкоди, з яких вбачається, що
ОСОБА_3 почав проходити лікування з
26.03.2003 року (виписка з історії хвороби
№ 991), а хворіти з 2001 року, що
підтверджується виписним епікризом №
2301 від 08.08.2006 року ( анамнез: підвищений
артеріальний тиск протягом 5 років. В 2002
році стаціонарне лікування в ЗОКД).

Проте, будь-які докази на
підтвердження причинного зв'язку з
незаконними діями чи бездіяльністю
Розівської селищної ради та
погіршенням здоров'я у позивача ОСОБА_3
позивач ні суду першої, ні суду
апеляційної інстанції не надав.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.

Докази повинні бути належними та
допустимими.

Заявляючи вимоги про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
позивач не надав жодного доказу, який
би свідчив про заподіяння шкоди
відповідачами.

Є правильним висновок рішення суду
першої інстанції про відмову у
стягненні 3000 грн. витрат на правову
допомогу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України особа, яка
бере участь у справі, має право на
правову допомогу, яка надається
адвокатами або іншими фахівцями у
галузі права в порядку, встановленому
законом.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Особа, яка має право на надання
правової допомоги, допускається
ухвалою суду за заявою особи, яка бере
участь у справі.

Як убачається з наявного в матеріалах
справи договору про надання правової
допомоги, укладеного між ОСОБА_3 та
адвокатом ОСОБА_10 від 20 червня 2013 року,
останній взяв на себе зобов'язання
надавати позивачу правову допомогу з
приводу представництва та захисту його
інтересів в суді при розгляді цієї
цивільної справи (а.с.189).

В журналах судових засідань
процесуальний статус ОСОБА_10 вказано
як представник, а не адвокат або інший
фахівець в галузі права (а.с. 191; 227-238).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмета доказування у справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки,
посвідчення про відрядження).

Позивач всупереч ст.ст. 10,60 ЦПК України
не надав суду доказів щодо понесених
витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга не містить доводів
про порушення норм матеріального чи
процесуального

З огляду на викладене, судова колегія
не вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду в оскаржуваній частині.

Висновки суду в оскаржуваній частині
рішення ґрунтуються на доказах,
досліджених у судовому засіданні,
відповідають фактичним обставинам
справи. Фактична сторона справи в
зазначеній частині встановлена з
додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Куйбишевського районного
суду Запорізької області від 21 жовтня
2013 року в цій справі в оскаржуваній
частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: