У х в а л а

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кафідової О.В.,
Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» про визнання договорів
поруки недійсними, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Львівської області від 05 серпня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року Відкрите акціонерне
товариство «ВТБ Банк», після зміни
назви - Публічне акціонерне товариство
«ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»),
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 22
липня 2008 року між ним і ТОВ «Торговий
дім «Софі» укладено кредитний договір,
за яким останньому передано 2 млн 400 тис
грн зі сплатою 19 % річних згідно з
внесеними додатковою угодою від 03
жовтня 2008 року змінами, строком
повернення до 22 липня 2009 року. На
забезпечення виконання кредитних
зобов'язань ТОВ «Торговий дім «Софі»
цього ж дня між банком та ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6
укладено окремі договори поруки.
Позичальник ТОВ «Торговий дім «Софі»
належним чином не виконувало умови
договору, унаслідок чого станом на 21
квітня 2009 року утворилася
заборгованість за кредитним договором
на загальну суму 2 682 535 грн
31 коп. На письмові претензії банку про
повернення кредиту відповідачі не
реагували. У зв'язку із цим на підставі
ст. ст. 526, 553, 554, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК
України позивач просив стягнути
солідарно з відповідачів на його
користь зазначену суму.

У червні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 пред'явили
зустрічний позов до ВАТ «ВТБ
Банк», в якому просили на підставі ст.
ст. 203, 215 ЦК України визнати договори
поруки від 22 липня 2008 року недійсними,
оскільки жоден із них не підписував
таких договорів, а тому вони не
створюють для них юридичних наслідків.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 10 грудня 2010 року
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України
провадження в частині позовних вимог
ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Торговий дім
«Софі» про стягнення заборгованості за
кредитним договором закрито.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 10 грудня 2010
року в задоволенні позовних вимог ПАТ
«ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором відмовлено.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду
Львівської області від 05 серпня 2013 року
рішення суду першої інстанції у
частині відмови в стягненні
заборгованості за кредитним договором
зі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 скасовано. Стягнуто
зі ОСОБА_3 на користь ПАТ
«ВТБ Банк» заборгованість за кредитним
договором у сумі 2 682 535
грн 31 коп. на підставі договору поруки
№ НКЛ 35/08-ДП від 22 липня 2008
року та 1 350 грн судових витрат. Стягнуто
з ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВТБ Банк»
заборгованість за кредитним договором
у сумі 2 682 535 грн 31 коп. на підставі
договору поруки № НКЛ 35/08-ДП-2 від 22
липня 2008 року та 1 350 грн судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частиною 3 ст. 335 ЦПК України
встановлено, що суд не обмежений
доводами касаційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде виявлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів касаційного суду, виходячи за
межі доводів касаційної скарги, дійшла
висновку про те, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з
огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
особам, які беруть участь у справі, в
реалізації їхніх прав. Реалізація
принципу змагальності в цивільному
процесі та доведення перед судом
обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Проте указаним нормам процесуального
закону рішення судів не відповідають,
виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що, заперечуючи проти
позову ПАТ «ВТБ Банк», відповідачі
(поручителі) посилалися на те, що
договорів поруки не підписували, тому
такі договори не можуть бути підставою
для покладення на них юридичної
відповідальності за невиконання
позичальником умов кредитного
договору.

Для підтвердження своїх доводів
відповідачі просили про призначення та
проведення судово-почеркознавчої
експертизи, за висновком від 16
серпня 2010 року якої встановлено, що
підписи в договорах поруки ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 не належать, а вчинені
іншою особою.

Не визнаючи вказаний висновок
судово-почеркознавчої експертизи за
належний та допустимий доказ у справі
за позовом ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення
кредитної заборгованості, апеляційний
суд виходив лише із того, що така
експертиза призначалась та
проводилась не за позовом банку, а за
зустрічним позовом поручителів про
визнання договорів поруки недійсними,
проте зустрічний позов поданий з
пропуском визначеного ст. 123 ЦПК
України строку, судом не об'єднувався в
одне провадження та не вирішувався.

Проте на порушення вимог ст. ст. 303 - 304, 316
ЦПК України апеляційний суд не звернув
уваги на те, що в матеріалах справи - т. 2,
на а. с. 77 міститься
зустрічна позовна заява ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПАТ «ВТБ Банк» про
визнання договорів поруки недійсними,
яка на порушення вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України залишилася не розглянутою
судом першої інстанції.

Ураховуючи, що судами порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а ухвалені у справі рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених частиною
другою статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 10 грудня 2010
року та рішення апеляційного суду
Львівської області від 05 серпня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик