Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/195/2014
Головуючий у 1 інстанції: Калюжна
Суддя-доповідач: Боєва
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 14 листопада 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартири,
визнання права власності та усунення
перешкод у користуванні квартирою.

Даний позов було розглянуто і
рішенням суду першої інстанції від
11.06.2009 року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів апеляційного суду від
08.12.2009 року, позовні вимоги задоволено
(т. 1, а. с. 139-142; 249-252).

Ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України від
21.12.2011 року вищевказані судові рішення
скасовані, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.
с. 291-293).

26.12.2012 року - при повторному
розгляді справи в суді першої
інстанції (після скасування судом
касаційної інстанції судових рішень,
ухвалених з приводу первісних позовних
вимог) позивачі подали уточнений позов
до ОСОБА_2 про витребування майна, а
позовні вимоги до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_2 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу квартири,
визнання права власності вже не
заявляли. (т. 2, а. с. 127-128).

Ухвалою Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 11
червня 2013 року прийнято уточнену
позовну заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про витребування майна, а в іншій
частині позовні вимоги залишено без
розгляду (т. 2, а. с. 196).

В уточненій позовній заяві
ОСОБА_3, ОСОБА_4 зазначали, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло № 231 від 04.02.1998 року,
виданого виконавчим комітетом
Орджонікідзевської районної ради м.
Запоріжжя, їм на праві спільної
сумісної власності належала квартира
АДРЕСА_1 У 2001 році вони з метою
працевлаштування виїхали до
Російської Федерації, а зазначену
квартиру здали в оренду МСК
«Запорізька Січ». Позивачі також
зазначали, що за час перебування їх за
кордоном квартира знаходилась в
користуванні наймачів. Влаштувавшись
на роботу, вони залишились на постійне
місце проживання в Російській
Федерації, ОСОБА_4 уклала там шлюб та
отримала громадянство Росії.

Позивачі вказували, що в листопаді 2008
року від сусідів по спірній квартирі їм
стало відомо, що їх квартиру продано за
договором купівлі-продажу № 536/235 від
10.11.1998 року, нібито укладеного між ними
та ОСОБА_5, зареєстрованим Запорізькою
товарною біржею «Строй-Інвест». В
реєстрі прав на нерухоме майно,
зазначений договір не був
зареєстрований. В подальшому ухвалою
Оріхівського районного суду
Запорізької області від 16.09.2008 року
було затверджено мирову угоду між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відповідно до якої за
ОСОБА_6 визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1

17.11.2008 року на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу,
укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 право
власності на спірну квартиру перейшло
до останньої.

Позивачі, зазначаючи, що вони не
вчиняли будь-яких дій, спрямованих на
відчуження належної їм квартири, майно
вибуло з володіння власників не з їх
волі, просили витребувати від ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 14
листопада 2013 року позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3,
ОСОБА_4 у спільну сумісну власність
квартиру за адресою АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право скасувати рішення суду
першої інстанції і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, або
змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
посилався на положення частини 1
статті 41 Конституції України, якою
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своїм майном, та на
приписи статей 317, 319 ЦК України за
змістом яких власникові належить
право володіння, користування і
розпорядження своїм майном, які
власник здійснює на свій розсуд.

Також суд застосовував положення
статей 330 ЦК України - щодо набуття
добросовісним набувачем права
власності на майно, відчужене особою,
яка не мала на це права, та на статтю 388
ЦК України, якою передбачено в яких
випадках власник має право на
витребування майна від добросовісного
набувача.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3,
ОСОБА_4, суд вважав доведеним, що
позивачі не вчиняли жодних дій,
спрямованих на відчуження майна,
спірна квартира вибула з володіння
позивачів поза їх волею, а тому їх
позовні вимоги про витребування з
чужого незаконного володіння ОСОБА_2
квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та
підлягають задоволенню - на підставі п.
3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що судом першої
інстанції неправильно застосовано
норми матеріального права, а висновки
суду не відповідають обставинам
справи, оскільки суд вважав доведеним
факт вибуття квартири поза волею
позивачів. Проте, як вказує апелянт,
жодним судовим рішенням не встановлена
недійсність правочину - договору
купівлі-продажу квартири, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а тому не можливо
вважати, що судом встановлено факт
вибуття квартири з власності позивачів
поза їх волею, а ОСОБА_2 є
добросовісним набувачем від якої майно
не може бути витребувано з підстав,
передбачених пунктом 3 частини 1 статті
388 ЦК України.

Вказані доводи апеляційної скарги
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві
спільної сумісної власності належала
квартира АДРЕСА_1. Це підтверджується
копією свідоцтва про право власності
на квартиру № 231 від 04 лютого 1998 року,
виданого виконавчим комітетом
Орджонікідзевської районної ради,
Право власності на квартиру
зареєстровано у ЗМБТІ 04.07.2001 року (т.1, а.
с. 17-18).

В 2001 році ОСОБА_3 і ОСОБА_4 переїхали
проживати до Російської Федерації.

Як вбачається з матеріалів справи, 10
листопада 1998 року між позивачами
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5
підписано договір купівлі-продажу
спірної квартири. Договір містить
напис про його реєстрацію Запорізькою
Товарною Біржею «Строй-інвест» за №
536/235 від 10.11.1998 року (т.1, а.с.13).

Ухвалою Оріхівського районного суду
Запорізької області від 16.09.2008 року в
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу за договором займу
затверджено мирову угоду. Згідно
мирової угоди відповідач (ОСОБА_5)
передає позивачу (ОСОБА_6) в рахунок
загальної заборгованості в сумі 246233
грн. за договором позики від 25.06.2005 року
об'єкт нерухомості: квартиру АДРЕСА_1,
яка є приватною власністю ОСОБА_5
Також даною ухвалою про затвердження
мирової угоди визнано за позивачем
ОСОБА_6 право власності на об'єкт
нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язано ОП ЗМБТІ зареєструвати
право власності на вказану квартиру за
ОСОБА_6 та скасувати попередню
реєстрацію за ОСОБА_3, ОСОБА_4 (т. 1, а. с.
15).

17 листопада 2008 року за нотаріально
посвідченим договором ОСОБА_6 продав
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (договір
посвідчено приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2617. в
пункті 1.2 договору зазначено, що
квартира належить ОСОБА_6 на праві
приватної власності на підставі
мирової угоди, затвердженої ухвалою
Оріхівського районного суду
Запорізької області від 16.09.2008 року в
справі № 2-1597/08. Право власності
зареєстроване Орендним
підприємством Запорізьке міжміське
бюро технічної інвентаризації 07.10.2008
року в реєстровій книзі 190 за № 34972, що
підтверджується Витягом з реєстру
прав власності на нерухоме майно №
20657812 від 22.10.2008 року (т. 1, а. с. 12).

20 листопада 2008 року за ОСОБА_2
зареєстровано право власності на
квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с.
11).

За змістом статей 10, 60 ЦПК України, які
визначають, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, при цьому докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, а доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, суд виходив з того, що
відповідно до письмового повідомлення
Товарної біржі «Строй-інвест» договір
купівлі-продажу № 536/235 від 10.11.1998 року
квартири АДРЕСА_1 між фізичними особами
продавцями ОСОБА_3, ОСОБА_4 та покупцем
ОСОБА_5 не реєструвався Біржею (т. 1 а. с.
33).

Проте, суд дійшов такого висновку з
порушенням вимог статей 10, 58, 59, 60 ЦПК
України.

Так, частиною 1 ст. 58 передбачено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Наявна в матеріалах справи заява за
підписом засновника Товарної Біржі
«Строй-інвест» від 12.01.2009 року,
по-перше, отримана всупереч вимог
статей 133-135 ЦПК України. Ця заява
містить в собі певні виправлення щодо
дати оформлення, в ній відсутня
інформація на запит якого суду і в якій
справі (цивільній, кримінальній,
адміністративній) надано таку заяву.
До того ж, в ній відсутня інформація, чи
існує взагалі зазначений в договорі
купівлі-продажу спірної квартири
реєстраційний номер № 536/235 від 10.11.1998
року та відноситься до іншої біржової
угоди, чи він є сфальсифікованим, чи
підписаний даний договір купівлі
-продажу уповноваженою на це особою,
як-то зазначено в договорі - виконавчим
директором Товарної біржі
«Строй-інвест» В.Н.Линовецьким тощо.

Судова колегія вважає, що зазначена
заява за підписом засновника Товарної
Біржі «Строй-інвест» від 12.01.2009 року, в
якій зазначено , що договір
купівлі-продажу № 536/235 від 10.11.1998 року
квартири АДРЕСА_1 між фізичними особами
продавцями ОСОБА_3, ОСОБА_4 та покупцем
ОСОБА_5 не реєструвався Біржею з
урахуванням підстав заявленого позову
правового значення не мають і в силу
вимог статей 58-59 ЦПК України не можуть
вважатися належними та допустимими (т.
1 а. с. 33).

Також суд посилався на те, що згідно
технічного паспорту на спірну квартиру
право власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
праві спільної сумісної власності на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого виконкомом
Орджонікідзевської районної ради
04.02.1998 року лише 04.07.2001 року, тобто, на
момент вчинення біржової угоди право
власності за ОСОБА_3, ОСОБА_4 не було
зареєстровано, а тому не могла
відбутися біржова угода (т. 1, а. с. 16-17).

Проте, на вказаній копії технічного
паспорту відсутній напис (штамп) щодо
реєстрації права власності в такій
формі, як передбачено законом і який
має бути проставлено на останній
сторінці технічного паспорту (т .1, а. с.
16 - на звороті) , а лише є незрозуміла
відмітка від 04.07.2001 року на першій
сторінці техпаспорту (т. 1, а. с. 17), з
якої не вбачається, що реєстрацію права
власності на спірну квартиру ОСОБА_3,
ОСОБА_4 здійснили саме 04.07.2001 року, а
тому даного висновку суд дійшов,
виходячи з припущень.

Задовольнивши позов, суд в
мотивувальній частині судового
рішення зазначив наступне: «Зважаючи
на те, що договір від 10.11.1998 року є
підробленим, не відповідає вимогам
закону, суд приходить до висновку, що
право власності до ОСОБА_5 за договором
від 1998 року не перейшло та як наслідок
ОСОБА_6 не мав права розпоряджатися
спірною квартирою.

Таким чином, ОСОБА_2 придбала спірну
квартиру у особи, яка не мала права її
відчужувати і не знала та не могла
знати про те, що ОСОБА_6 не мав права
розпоряджатися спірною квартирою» (т.
3, а. с. 18).

Статтею 330 ЦК України встановлено, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 1 статті 388 ЦК України
передбачено, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Проте, судова колегія вважає, що за
обставин, які встановлені судом першої
інстанції, неможливо дійти висновку
про те, що договір від 10.11.1998 року є
підробленим, оскільки в матеріалах
справи відсутні будь-які належні та
допустимі докази або відповідні судові
рішення (вироки, постанови) на
підтвердження факту підробки договору
купівлі-продажу спірної квартири від
10.11.1998 року.

За змістом пункту 3) частини 1 статті 388
ЦК України власник має право
витребувати майно від добросовісного
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника не з його волі
іншим шляхом.

Позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 не доведено,
що спірне нерухоме майно (квартира)
вибуло з їх володіння не з їх волі,
оскільки договір купівлі-продажу від
10.11.1998 року, укладений в Запорізькій
Товарній Біржі «Строй-інвест» між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5
(підписаний позивачами, а не іншими
особами за довіреністю позивачів) в
установленому законом порядку не
визнано недійсним або неукладеним.

Крім того, якщо навіть і було б в
установленому законом порядку
вирішено питання стосовно того, що
вказаний договір купівлі-продажу від
10.11.1998 року, укладений в Запорізькій
Товарній Біржі «Строй-інвест» між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 є
підробленим, то тільки ОСОБА_5 (а не
ОСОБА_6) не мала права розпоряджатися
спірною квартирою. В такому разі
квартиру можна було б витребувати у
ОСОБА_6, оскільки за вказаних обставин
ОСОБА_6 є добросовісним набувачем.
Подальше здійснення ним відчуження
спірної квартири ОСОБА_2 не тягне за
собою наслідків, передбачених частиною
1 статті 388 ЦК України.

Судова колегія дійшла висновку, що
оскаржуване судове рішення не
відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, судом порушено вимоги ст. ст. 10,
60 ЦПК України, які визначають, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, при цьому
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, а
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З огляду на вищевикладене судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а судове
рішення скасуванню з ухваленням нового
рішення - про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2013
року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного
змісту: В задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про витребування
майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: