АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/5037/13-ц 22-ц/774/237/К/14
Справа № 211/5037/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/237/К/14
суддя Ткаченко С.В.
Категорія - 53 (ІІІ)
Суддя-доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.

при секретарі - Бевзі М.О.

за участі представника відповідача -
ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати,
компенсації за дні невикористаної
щорічної відпустки, відшкодування за
затримку її виплати та стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заробітної плати, компенсації за дні
невикористаної щорічної відпустки,
відшкодування за затримку її виплати
та стягнення моральної шкоди. В
обґрунтування вказаного позову, що в
період з 24.05.2012 року по 04.09.2012 року він з
відповідачем перебував у трудових
відносинах. Проте відповідачем з ним не
було проведено з ним розрахунку по
заробітній платі за серпень та
вересень 2012 року. На чисельні звернення
позивача стосовно розрахунку по
заробітній сплаті відповідач не
реагував. У зв'язку з викладеним
позивач просив стягнути з відповідача
на його користь 1073,16 грн. в рахунок
погашення заборгованості по виплаті
заробітної плати, 252,14 грн. в рахунок
погашення грошової компенсації за час
невикористаної відпустки, середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, з починаючи з дня
звільнення і по день ухвалення рішення,
6308,50 грн. - в рахунок відшкодування
моральної шкоди, а також покласти на
відповідача витрати по сплаті судового
збору.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача грошову компенсацію за 7 (сім)
днів невикористаної відпустки за
період з травня по вересень 2013 року у
розмірі 252 (двісті п'ятдесят дві) грн. 14
коп.; середній заробіток за період
затримки розрахунку в сумі 13327
(тринадцять тисяч триста двадцять сім)
грн. 40 коп.; моральну шкоду у розмірі 100
(сто) грн., а всього 13 679 (тринадцять
тисяч шістсот сімдесят дев'ять) грн. 54
коп.

Стягнуто з відповідача на користь
держави судовий збір у розмірі 458
(чотириста п'ятдесят вісім) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просив
змінити рішення суду, стягнувши з нього
на користь позивача 2532,20 грн. в рахунок
відшкодування середнього заробітку за
час затримки розрахунку, а також на
користь держави судовий збір в розмірі
47,25 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилався на неповне
з'ясування судом всіх обставин справи,
зокрема судом не з'ясовано затримка
якої саме частини заробітної плати
стала підставою для стягнення
середнього заробітку. Також на думку
відповідача, порушення норм
процесуального права полягає у
неврахуванні висновків Верховного
Суду України, що є обов'язковим у
відповідності до ст.ст. 214, 360-7 ЦПК
України. Зокрема судом не враховано
роз'яснення Верховного Суду України,
викладені в постанові пленуму від
24.12.1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», де зазначено, що при
частковому задоволенні позову суд
визначає розмір відшкодування за час
затримки розрахунку з урахуванням
спірної суми, на яку той мав право,
частки, яку вона становила у заявлених
вимогах, істотності цієї частки
порівняно з середнім заробітком та
інших конкретних обставин справи.
Також в апеляційній скарзі відповідач
посилався не те, що судом невірно
стягнуто з нього судовий збір, оскільки
у відповідності до ст. 88 ЦПК України, у
разі часткового задоволення позовних
вимог судовий збір стягується
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

В наданих на адресу суду запереченнях
на апеляційну скаргу позивач просив
рішення районного суду залишити без
змін, посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, заявлених
позовних вимог колегія суддів, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що 24 травня 2012
року між фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено безстроковий
трудовий договір на виконання певного
виду робіт, який був зареєстрований у
Верхньодніпровському районному центрі
зайнятості. Відповідно до умов
договору позивач зобов'язувався
виконувати роботу начальника
виробництва, натомість відповідач
зобов'язувався оплачувати працю ОСОБА_3
у розмірі 1094,00 грн. на місяць. 04 вересня
2012 року трудовий договір розірвано
сторонами за угодою сторін відповідно
до п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.8,9 копії
трудового договору, трудової книжки).
Позивач звертався до відповідача з
письмовими заявами про
проведення остаточного розрахунку 18 10
2012 року (а.с. 16).

Відповідно до наданих суду копій
відомостей по заробітній платі,
позивач отримав заробітну плату за
травень 2012 року у розмірі 333,03 грн.,
за червень 2012 року у розмірі 976,90 грн., за
липень 2012 року у розмірі 983,46 грн., за
серпень 2012 року у розмірі 983,46 грн., за
вересень 2012 року у розмірі 89,70 грн. (а.с.
12-14).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення невиплаченої
заробітної плати за серпень-вересень
2012 року, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем визнано, що на
відомостях про заробітну плату в графі
«підпис» стоїть саме його підпис,
будь-які докази щодо шахрайських дій
відповідача, надання позивачу
відповідачем для підпису чистих
бланків в матеріалах справи
відсутні, позивачем фактично нічим не
підтверджені.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку з дня звільнення -
04.09.2012 року по день ухвалення рішення -
20.11.2013 року, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем не
спростовано факту не проведення
повного розрахунку з позивачем в день
його звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника, виплата
усіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. У разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен, у зазначеній в цій
статті строк, виплатити не оспорювану
ним суму.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум, у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на
роботодавця обов'язок провести повний
розрахунок зі звільненим працівником -
виплатити всі суми, що належать йому. У
разі невиконання такого обов'язку з
вини власника або уповноваженого ним
органу, наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом в день звільнення
-04.09.2012 року, з позивачем повний
розрахунок проведений не був.
Заробітна плата за серпень 2012 року
була проведена 20.09.2012 року, а за
вересень 2012 року - 20.10.2012 року, а
компенсація за невикористані дні
щорічної відпустки не виплачені
відповідачем зовсім. Однак,
відповідно до вищезазначених норм
КЗпП України, відповідач повинен був
виплатити позивачу грошову
компенсацію за невикористану щорічну
відпустку в день його звільнення.

З аналізу статті 2 Закону України «Про
оплату праці» до структури заробітної
плати входить компенсація за
невикористану відпустку, а отже судом
вірно встановлений факт не проведення
в повному обсязі розрахунку з
працівником у день звільнення.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці», не
проведення розрахунку з працівником у
день звільнення або, якщо в цей день він
не був на роботі, наступного дня після
звернення з вимогою про розрахунок, є
підставою для застосування
відповідальності, передбаченої ст.117
КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення грошової компенсації за
невикористану відпустку, суд першої
інстанції керувався вимогами с. 83 КЗпП
України, згідно вимог якої грошова
компенсація за дні невикористаної
відпустки може бути стягнута за
вимогою працівника у разі його
звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.83 КЗпП України
у разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки.

Відповідно до листа Міністерства
соціальної політики України від 21.07.2011
року за №590/13/84-11 у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за дні невикористаної
щорічної відпустки, матеріальна
допомога на оздоровлення не
компенсується і не виплачується.

Задовольняючи частково позовні
вимоги в частині стягнення моральної
шкоди, суд першої інстанції керувався
вимогами ст. 237-1 КЗпП України та п.п. 9, 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31.03.1995 року, із змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України №5 від 25.05.2001
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди» роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної(немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

У пункті 9 вищезазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України роз'яснено, що розмір моральної
(немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалість, можливість відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача витрат по
сплаті судового збору в сумі 458,80 грн.
суд керувався ст. 88 ЦПК України.

Колегія суддів не в повному обсязі
погоджується з таким висновком суду з
огляду на наступне.

У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Відтак, колегія суддів враховуючи
часткове задоволення позовних вимог
вважає за необхідне стягнути з
відповідача судовий збір в розмірі 223,08
грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 20 листопада 2013
року змінити в частині розміру
стягнутого судового збору, зменшивши
це розмір з 458,80 грн. до 223,08 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: