Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року Справа №607/19930/13-ц
Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі :

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- за участю секретаря Гапій В.А.

- за участю представника позивача -
ОСОБА_1

- відповідача -ОСОБА_2

- представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулась в суд із
позовом до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя. Просить визнати за нею право
власності на ? частину квартири АДРЕСА_1
та визнати за відповідачем право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовує тим,
що за час перебування у шлюбі сторонами
за спільні кошти було придбано
квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні позов підтримала та просила
суд його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов визнали
частково, а саме в частині визнання за
позивачем права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1. Також, відповідач в
заперечення позову вказав, що квартира
придбана за його особисті кошти та для
покращення умов проживання в квартирі
позивачем нічого не було зроблено для
цього, оскільки вона займалась
вихованням дитини. В задоволенні решти
позовних вимог просять відмовити.

Дослідивши та оцінивши зібрані у
справі докази, суд приходить до
висновку, що позов підлягає до
задоволення виходячи з наступних
підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебувають в зареєстрованому шлюбі з
18.08.1993р., що стверджується свідоцтвом
про шлюб серії НОМЕР_1, виданим відділом
РАЦС по м.Ковелю Ковельського
міськрайонного управління юстиції
Волинської області України, актовий
запис № 350, зроблений 18.08.1993року.

Згідно договору купівлі - продажу
квартири від 09.10.2001року ОСОБА_2 купив
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Тернопільським міським бюро
технічної інвентаризації, 16.10.2001року,
ОСОБА_2 видано реєстраційне
посвідчення на право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог статті 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За вимогами ч. 1 статті 69 Сімейного
кодексу України, дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно із нормами ч. 1 статті 70
Сімейного кодексу України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Судом не встановлено
домовленості між сторонами з цього
питання чи наявності шлюбного
договору.

Відповідно до ч. 1 статті 71
Сімейного кодексу України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя підлягає до
задоволення, шляхом визнання за
позивачем права власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

Крім того, в силу вимог статті 88
ЦПК України, слід стягнути із
відповідача на користь позивача
понесені судові витрати, а саме 229,40 грн.
судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 212-215, 223, 294
ЦПК України, ст.ст. 368, 369, Цивільного
кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 68-72, 106, 107,
109, 110 Сімейного кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, як на частку
спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 229,40
грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий
П.Я.Стельмащук