У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Чугуївська державна нотаріальна
контора, комунальне підприємство
«Чугуївське міське бюро технічної
інвентаризації», приватний нотаріус
Чугуївського нотаріального округу
ОСОБА_6, Чугуївська міська рада
Харківської області, про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,
договору дарування та свідоцтв про
право власності за касаційною скаргою
ОСОБА_2, поданою її представником
ОСОБА_7, на рішення Чугуївського
міського суду Харківської області від
12 березня 2013 року, рішення апеляційного
суду Харківської області від 28 серпня
2013 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Харківської
області від 28 серпня 2013 року,

встановила:

У вересні 2011 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулись до суду з указаним позовом,
в якому просили визнати свідоцтво,
видане 15 жовтня 2001 року відділом
житлово-комунального господарства,
будівництва та комунальної власності
виконавчого комітету Чугуївської
міської ради Харківської області, про
право власності ОСОБА_3 на квартиру
АДРЕСА_1 недійсним, визнати недійсними
договори купівлі-продажу та дарування,
укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 24 квітня
2007 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 7 серпня 2010
року та між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 26 січня
2011 року, а також визнати недійсними
свідоцтва про право власності
відповідачів на вказану квартиру.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що
на підставі свідоцтва, виданого 27
квітня 1998 року комісією по
приватизації житла ВАТ «Чугуївська
паливна апаратура», їм та ОСОБА_3 на
праві власності належало по 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1. Рішенням
Чугуївського міського суду
Харківської області від 18 грудня 2000
року вказане свідоцтво було визнано
недійсним. Вказували, що 15 жовтня 2001
року відділом житлово-комунального
господарства, будівництва та
комунальної власності виконавчого
комітету Чугуївської міської ради
Харківської області ОСОБА_3 було
видано свідоцтво про право власності
на спірну квартиру. Між ОСОБА_3 та
ОСОБА_8 24 квітня 2007 року було укладено
договір купівлі-продажу спірної
квартири. Зазначали, що 7 серпня 2010 року
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 уклали договір
купівлі-продажу квартири, а 26 січня 2011
року ОСОБА_5 подарував спірну квартиру
ОСОБА_3 Вказували, що рішення
Чугуївського міського суду
Харківської області від 18 грудня 2000
року про визнання свідоцтва про право
власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
спірну квартиру було скасовано ухвалою
Чугуївського міського суду
Харківської області від 13 лютого 2008
року у зв'язку з нововиявленими
обставинами. Рішенням Чугуївського
міського суду Харківської області від
19 червня 2008 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 17 вересня 2008 року, ОСОБА_3 у
задоволенні позову про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 на спірну
квартиру відмовлено.

Рішенням Чугуївського міського суду
Харківської області від 12
березня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 28 серпня
2013 року рішення суду першої інстанції
змінено.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено
частково.

Визнано свідоцтво про право власності
ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, видане
15 жовтня 2001 року відділом
житлово-комунального господарства,
будівництва та комунальної власності
виконавчого комітету Чугуївської
міської ради Харківської області,
недійсним.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 24 квітня 2007 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_8

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати, а
рішення апеляційного суду змінити в
частині відмови у задоволенні позову і
задовольнити позовні вимоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду в частині зміни
рішення суду першої інстанції
скасувати та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційних
скаргах доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позов пред'явлено з пропуском строку
позовної давності, передбаченої ст. 257
ЦК України.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції, виходив із того, що
позивачі звернулись до суду з позовом в
межах позовної давності, відповідач не
надав суду належних доказів про те, що
позивачі могли дізнатись про свої
порушені права до вересня 2008 року.

Проте погодитися з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду вказаним
вимогам процесуального права не
відповідає.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як убачається з матеріалів справи у
жовтні 2011 року відповідачем ОСОБА_8
було заявлено клопотання про
застосування судом строку позовної
давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК
України з посиланням на те, що позивачі
знали про порушення своїх прав
набагато раніше, ніж звернулись до суду
з позовом, оскільки неодноразово
звертались до неї за місцем мешкання та
змусили її у 2010 році продати спірну
квартиру (а.с. 37).

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Отже, порушене право підлягає захисту
лише за умови поважності причин
пропущення позовної давності, проте
такі апеляційним судом взагалі
досліджені не були.

Висновок апеляційного суду, у зв'язку з
наведеним, про початок перебігу строку
позовної давності та відсутність
підстав для застосування строку
позовної давності до позовних вимог,
ґрунтується на неправильному
застосуванні судом норм права,
оскільки законом на відповідача не
покладено обов'язок доведення
поважності причин пропуску позивачем
строку позовної давності.

Таким чином рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено при неповному
з'ясуванні обставин справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, з неправильним застосуванням
норм матеріального права, а тому
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з підстав, передбачених ч. 3
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану її
представником ОСОБА_7, та касаційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 28 серпня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко