У х в а л а

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Коротуна В.М.,Штелик
С.П.,розглянувши в попередньому
судовому засіданні справу за позовом
прокурора м. Ужгорода в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4 до виконавчого
комітету Ужгородської міської ради та
ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення
органу місцевого самоврядування та
свідоцтва про право власності на житло,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 28
травня 2013 року та ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Закарпатської
області від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року прокурор м. Ужгорода,
який діє в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_4, звернувся до суду із зазначеним
позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_6
(попередній наймач) та ОСОБА_5 була
приватизована квартира АДРЕСА_1.
Приватизацію було проведено з
порушенням житлових прав
неповнолітнього ОСОБА_4, який на той
момент також був членом сім'ї ОСОБА_6,
проживав і був зареєстрований у даній
квартирі.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд скасувати рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 28 листопада 2001 року №
200 «Про приватизацію державного
житлового фонду» та скасувати
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 7 квітня 2011 року позов
задоволено частково.

Скасовано п. 64 рішення виконкому
Ужгородської міської ради № 200 від 28
листопада 2001 року «Про приватизацію
державного житлового фонду» та
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 від 28 листопада 2001
року.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 28 жовтня 2011
року рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 7 квітня
2011 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
прокурора відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 березня 2012 року рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 28 жовтня 2011 року та рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
7 квітня 2011 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Так, при новому розгляді справи,
рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 28 травня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 31 жовтня 2013
року, позов задоволено.

Визнано недійсним п. 64 рішення
виконкому Ужгородської міської ради №
200 від 28 листопада 2001 року «Про
приватизацію державного житлового
фонду» та скасовано свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1
від 28 листопада 2001 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд
касаційної інстанції скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди дійшли обґрунтованого висновку,
що позовні вимоги прокурор м.
Ужгорода, який діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що п. 64 рішення
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 28 листопада 2001 року №
200 «Про приватизацію державного
житлового фонду» задоволено прохання
квартиронаймача ОСОБА_6 та передано їй
та онучці ОСОБА_5 згідно з пільгами
безоплатно у приватну власність
АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло, виданого
28 листопада 2001 року на підставі
зазначеного вище рішення виконавчого
комітету, квартира, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, належить на праві
спільної приватної власності ОСОБА_6 та
її онучці ОСОБА_5

Згідно зі ст. 17 ЦК УРСР (у редакції 1963
року, чинного на момент приватизації
вказаної квартири) місцем проживання
неповнолітніх, що не досягли
п'ятнадцяти років, визнається місце
проживання їх батьків.

Положенням ч. 2 ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» гарантовано дітям -
членам сім'ї наймача або власника
жилого приміщення право користування
займаним приміщенням на рівні з
власником або наймачем.

Із копії паспорта ОСОБА_7 вбачається, що
з 22 вересня 1989 року вона зареєстрована
АДРЕСА_6, а з 3 червня 1998 року - по АДРЕСА_1
(т.1 а.с. 88).

Також із поквартирної картки форми Б,
виданої КП «ЖРЕР № 4» вбачається, що з 3
червня 1998 року у спірній квартирі
прописані ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 86).

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду з
використанням житлових чеків
одержують громадяни України, які
постійно проживають в цих квартирах
(будинках) або перебували на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов
до введення в дію цього Закону.

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» встановлено, що передача
займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Задовольняючи позовні вимоги
прокурора м. Ужгорода, який діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, суди
обґрунтовано виходили із того, що при
приватизації спірної квартири було
порушено право неповнолітнього ОСОБА_4,
оскільки його мати ОСОБА_7, яка була
членом сім'ї наймача згоди на
приватизацію квартири не надавала,
довідка про склад сім'ї наймача
квартири не містила даних про ОСОБА_4 та
її неповнолітнього сина, а також
зазначена довідка була підписана
тільки ОСОБА_5, яка на той час була
неповнолітньою.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судами вірно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 28 травня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області від 31 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: В.М.
Коротун С.П. Штелик