У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Писаної Т.О.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до дочірнього
підприємства «Нафком-Агро» про
визнання договорів оренди земельних
ділянок недійсними, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, подану в інтересах
дочірнього підприємства «Нафком-Агро»
на рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 15 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 30 серпня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року позивач звернувся з
позовом до суду, в якому просив суд
визнати недійсним договори оренди
земельної ділянки площею 4,88га та
площею 0,48га, укладеними між сторонами 07
травня 2010 року.

Вимоги обґрунтовував тим, що він є
власником земельних ділянок площею
4,88га та площею 0,48га, що розташовані на
території Ічнянської міської ради
Чернігівської області.

01 вересня 2008 року між сторонами було
укладено договори оренди вказаних
земельних ділянок, відповідно до умов
яких орендодавець передав, а орендар
прийняв у строкове платне користування
зазначені земельні ділянки строком на 5
років.

Позивач вважає, що оспорювані договори
слід визнати недійсними, оскільки в них
відсутня така істотна умова договору
як передача у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, яка передбачена ст.
15 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 15
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 30 серпня 2013
року позов задоволено.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями відповідач
звернувся із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та
задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд виходив з
того, що оспорювані договори не містять
всіх істотних умов, а тому їх слід
визнати недійсними.

Разом з тим, такі висновки судів не
відповідають вимогам закону та
фактичним обставинам справи, виходячи
з наступного.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що 01 вересня 2008 року
між сторонами були укладені договори
оренди земельних ділянок, площами 4,88га
та 0,48га, розташованих в межах
Ічнянської селищної ради Ічнянського
району Чернігівської області, які
належать позивачу на праві власності.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди
вважали, що спірні договори є
укладеними з моменту їх державної
реєстрації, тобто з 07 травня 2010 року, а
відтак до них мають застосовуватись
вимоги ст. 15 Закону України «Про оренду
землі», зокрема в частині внесення змін
і доповненням до вказаної статті
положенням щодо такої істотної умови
договору оренди як передача у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», яка діяла на час
укладання спірних договорів оренди,
істотними умовами договору оренди
землі є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Судом установлено, що 07 травня 2010 року
вказані договори оренди земельних
ділянок були зареєстровані у
Ічнянському районному відділі
Чернігівської регіональної філії
центру державного земельного кадастру.

Згідно ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.
Ніхто не може відповідати за діяння,
які на час їх вчинення не визнавалися
законом як правопорушення.

Відтак, на дату укладання договорів
оренди від 01 вересня 2008 року визначення
умов передачі земельної ділянки в
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки
не було передбачено законом як істотні
умови договору оренди землі. Така
істотна умова договору оренди землі
внесена до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» Законом України від 16
вересня 2008 року «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
сприяння будівництву», який набув
чинності від 14 жовтня 2008 року.

Цей Закон набрав чинності з дня його
опублікування і йому зворотної дії в
часі не надано.

У зв'язку із цим на дату укладення
договорів оренди земельних ділянок
такої умови в договорах й не могло бути
зазначено як істотної умови договору,
оскільки її не існувало в законі.

Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 215 ЦК
України та виходячи зі змісту ст. 640 ЦК
України та ст. ст. 18, 20 Закону України
«Про оренду землі», висновок судів про
те, що оспорювані договори оренди
земель є недійсними, передчасний, так
як договори були укладені до
законодавчих змін, а їх державна
реєстрація вказує на їх чинність і не
може змінювати день укладання
договору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану в
інтересах дочірнього підприємства
«Нафком-Агро» задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 15
квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від 30
серпня 2013 року скасувати.

Справу направити на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Т.О. Писана