Справа № 2-175/5352/13-ц
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

03 лютого 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі :

Головуючого судді Бойко О.М.

при секретарі Карпенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у сел. Ювілейне цивільну
справу позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП
Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна»,
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в :

Представник позивачки у судовому
засіданні підтримав заявлений позов у
повному обсязі та просив договір
іпотеки від 10.07.2008 року, укладений між
ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» (після зміни
найменування ПАТ «ОТП Банк) визнати
недійсним, а також вилучити запис з
державного реєстру іпотек про
реєстрацію іпотеки земельної ділянки,
загальною площею 0,314 га, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1.

Представники ПАТ «ОТП Банк» у судовому
засіданні надав письмові заперечення у
яких позовні вимоги не визнав, вважаючи
їх безпідставними та такими, що
суперечать нормам чинного
законодавства, тому просив суд
відмовити у їх задоволенні у повному
обсязі.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився,
причини своєї неявки суду не повідомив,
заяви про перенесення слухання справи
не надавав, тому суд вважає можливим
розглянути справу без його участі за
наявними доказами в матеріалах справи.

Приватний нотаріус Дніпропетровського
районного нотаріального округу
ОСОБА_3 надала письму заяву у якій
просила розглянути вказану справу без
її участі та ухвалити рішення на розсуд
суду з дотриманням вимог чинного
законодавства.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи
суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що 10 липня 2008 року між
ОСОБА_2 та Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк»
після зміни найменування) був
укладений кредитний договір №МL-300/275/2008
відповідно до якого Банк надав
позичальнику грошові кошти у розмірі
46000,00 доларів США. Відповідно до умов
Кредитного договору Позичальник
зобов'язався належним чином прийняти,
використовувати і повернути Банку
отримані кошти, а також здійснювати
плату за кредит.

Того ж дня, між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» (ПАТ «ОТП Банк»
після правонаступництва) та позивачкою
ОСОБА_1, в забезпечення виконання умов
кредитного договору, було укладено
Договір іпотеки №РМL-300/275/2008,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_3

Згідно із пояснень представника ПАТ
«ОТП Банк» між Публічним акціонерним
товариством «ОТП Банк» та Товариством
з обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» у відповідності до
ст.ст. 512, 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 Цивільного
кодексу України було укладено договір
відступлення права вимоги за кредитним
договором № МL-300/275/2008 від 10 липня 2008
року.

Згідно з вищевказаним договором
Публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк» відступило, а Товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» прийняло право
вимоги за Договором іпотеки.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України «Кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права
вимоги)», згідно з ст. 514 вказаного
кодексу до нового кредитора переходять
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» перейшли всі права Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
щодо права вимоги до Боржника за
Договором іпотеки.

У судовому засіданні Товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» було залучено до
участі у справі в якості
співвідповідача.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на
порушення її прав та невідповідність
договору іпотеки Закону України «Про
іпотеку» спростовуються наступними
фактами.

Так, у своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що
п.п. 3.1., 3.1.5. договору іпотеки суперечать
нормам ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» (у
редакції, яка діяла на час укладення
договору іпотеки), оскільки редакцією
зазначеної статті закону не було
передбачено іпотеки майнових прав.

Однак, п.3.1.5. (п.3.1. договору іпотеки -
«Опис предмета іпотеки») договору
іпотеки має наступну редакцію:
«Нерухоме майно, а саме: житловий
будинок та інші господарські споруди,
що будуть збудовані на земельній
ділянці зазначеній в п.3.1. цього
Договору і яке стане власністю
Іпотекодавця в майбутньому (після
завершення будівництва)».

Відповідно до абз. 5 ст. 5 ЗУ «Про
іпотеку» (у редакції, яка діяла на час
укладення договору іпотеки):
«Предметом іпотеки також може бути
об'єкт незавершенного будівництва або
інше нерухоме майно, яке стане
власністю іпотекодавця після
укладення іпотечного договору, за
умови що іпотекодавець може
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому. Обтяження такого
нерухомого майна іпотекою підлягає
державній реєстрації у встановленому
законом порядку незалежно від того, хто
є власником цього майна на час
укладення іпотечного договору».

Тобто, ЗУ «Про іпотеку» (в редакції на
час укладення договору іпотеки)
передбачалася можливість передачі в
іпотеку будь-якого нерухомого майна, що
розташоване на земельній ділянці, яка
передана в іпотеку, і п.3.1.5. договору
іпотеки не суперечить вимогам ЗУ «Про
іпотеку».

Що стосується посилань позивачки на
поняття «іпотека майнових прав», то
відповідно до абз. 10. ст. 5 ЗУ «Про
іпотеку» у редакції станом на 25.12.2008 р.
(на яку посилається і сама позивачка),
воно передбачає іпотеку права оренди
чи користування нерухомим майном, яке
надає орендарю чи користувачу право
будувати, володіти та відчужувати
об'єкт нерухомого майна. Таке право
оренди чи користування нерухомим
майном для цілей цього Закону
вважається нерухомим майном.

Тобто, поняття іпотеки майнових прав і
іпотеки нерухомого майна, що
розташоване на переданій в іпотеку
земельній ділянці, є абсолютно різними
за своєю правовою природою, а не
тотожними, як про це зазначає позивачка
у своїх посиланнях.

Також, ОСОБА_1 посилається на те, що без
положень п.п. 3.1.5, 5.1, 5.2, 5.3, 5.4
оскаржуваний договір іпотеки не був би
укладений, що, на думку Позивача, у
відповідності до ч.1 ст. 217 ЦК України
дає підстави для визнання
оскаржуваного договору іпотеки
недійсним в цілому. Однак, з такими
твердженнями позивачки неможна
погодитись, оскільки, згідно
вищевказаних обставин, п.3.1.5 договору
іпотеки не порушує вимог ЗУ «Про
іпотеку», а п.п.5.1, 5.2, 5.3, 5.4 договору
іпотеки визначають порядок
користування, збереження і т.д.
предмету іпотеки. Ці пункти договору
іпотеки стосуються не лише до об'єктів
нерухомого майна, які можуть бути
зведені на земельній ділянці, а і самої
земельної ділянки переданої в іпотеку.

Крім того, статтею 62 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
врахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Така ж думка висловлена і в рішенні
Конституційного суду України від 10
листопада 2011 року №15-рп/2011, а саме:
відповідно до п.3.2. рішення -
регулювання договірних цивільних
відносин здійснюється як самостійно їх
сторонами, так і за участю держави
відповідно до положень Цивільного
кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів
приватноправових відносин є принцип
свободи договору, закріплений у пункті
3 статті 3 Кодексу.

При цьому позивачка, вибираючи
банківську установу для отримання
кредиту, зважувала всі умови, які банки
надають своїм позичальникам, в тому
числі умови повернення кредиту та
процентні ставки. За таких обставин,
суд приходить до висновку про те, що
вибравши в якості відповідної
банківської установи ПАТ «ОТП Банк»,
ОСОБА_2, як позичальника, та ОСОБА_1, як
поручителя, задовольнили умови саме
цього банку, отже, лише після того, як
взявши на себе відповідні зобов'язання,
повністю ознайомившись з умовами та
уклавши відповідний Кредитний договір
та договір іпотеки, позивачка ставить
питання, щодо невідповідності пунктів
вказаного договору її інтересам. Однак
судом встановлено, що при укладанні
договору іпотеки, позичальницю було
належним чином проінформовано про всі
істотні умови договору, що
підтверджується наявністю особистого
підпису ОСОБА_1 на самому договорі.

Враховуючи зазначені обставини, суд
приходить до висновку про те, що зі
сторони Банку при укладанні договору
іпотеки було дотримано всіх норм
передбачених чинним законодавством, в
тому числі і Закону України «Про
іпотеку». Підстав для визнання
договору недійсним не вбачається.

Також, статтею 629 ЦК України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Отже, Позивачка зобов'язана виконувати
кредитний договір у відповідності до
його умов та законодавства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може бути
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано суду належних
доказів на підтвердження своїх
доводів, а тому суд приходить до
висновку про необхідність залишити її
позовні вимоги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 212, 214, 215, 367
ЦПК України, ст.ст. 25, 203, 207, 209, 638, 1054, ЦК
України, ЗУ «Про іпотеку», суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП
Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна»,
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору іпотеки недійсним -
залишити без задоволення у повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя О.М. Бойко