Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/752/14
Головуючий у 1 інстанції: Громов І.Б.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Свинаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 17 грудня 2013 року по
справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення та
дії державного виконавця Хортицького
відділу державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції Котлярової К.О., зацікавлені
особи - Хортицький відділ Державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції, стягувач
ОСОБА_4, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У квітні 2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду
зі скаргою на дії державного виконавця
Хортицького ВДВС ЗМУЮ Котлярової К.О.
щодо накладення арешту на майно,
скасування постанови про накладення
арешту на майно та оголошення заборони
на його відчуження.

В скарзі зазначав, що на виконанні у
Хортицькому відділі державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції
знаходиться виконавчий лист № 2-3834 від
16.12.2003 року про стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 аліментів на утримання
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4
частини від усіх видів доходів.

17.03.2011 року державним виконавцем було
відкрите виконавче провадження. В ході
проведення виконавчих дій постановою
державного виконавця Котляровою К.О.
було накладено арешт на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на
праві власності, та заборонено її
відчуження. Скаржник вказував, що
державний виконавець при прийнятті
вказаної постанови порушив вимоги
ст.ст. 52, 57, 58 Закону України «Про
виконавче провадження», тому просив
суд визнати неправомірними дії
державного виконавця щодо накладення
арешту на 1/3 частку квартири, скасувати
постанову про арешт квартири та
оголошення заборони на її відчуження,
зобов'язати Хортицький ВДВС повідомити
відповідні органи про скасування
арешту зазначеного майна, стягнути з
Хортицького ВДВС на користь ОСОБА_2
витрати на правову допомогу у розмірі
3000 гривень.

Ухвалою Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 17 грудня 2013 року в
задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

На вказану ухвалу ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати ухвалу та задовольнити його
скаргу.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

З пояснень державного виконавця
Побережної О.В. в засіданні
апеляційного суду слідує, що державний
виконавець Котлярова К.О., дії якої
оскаржуються, на теперішній час
знаходиться у декретній відпустці.

Котлярова К.О. отримала судову повістку
та не позбавлена була можливості
скористатись своїм право щодо явки до
суду, але в засідання апеляційного суду
не з»явилась, що у відповідності до
вимог ст. 305 ЦПК України не є перешкодою
у розгляді справи за її відсутності.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд
першої інстанції виходив із того, що
дії державного виконавця щодо арешту 1/3
частки квартири боржника проведені в
межах ЗУ «Про виконавче провадження».

Проте колегія не погоджується з цими
висновками суду як такими, що
суперечать матеріалам справи.

На підставі ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

У відповідності до ч. 2 ст. 387 ЦПК України
у разі встановлення обґрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність неправомірними і
зобов»язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновити його порушені
права чи свободи. Згідно з вимогами ч. 3
цієї ж норми, якщо оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність були прийняті або
вчинені відповідно до закону, в межах
повноважень державного виконавця або
іншої посадової особи державної
виконавчої служби і права чи свободи
заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

Судом встановлено, що 17.03.2011р. державним
виконавцем Хортицького ВДВС була
винесена постанова про відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
листом № 2-3834 від 11.03.2011р. про стягнення
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на
утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі ? частки від усіх видів доходів,
починаючи з 02.12.2003р. і до досягнення
дитиною повноліття. Копії цієї
постанови були направлені сторонам
виконавчого провадження, але боржник
рішення суду не виконував і за
неодноразовими викликами державного
виконавця до відділу Хортицької ДВС на
прийом не з»являвся, відомостей про
свої доходи та майно, а також квитанцій
про сплату аліментів не надавав.

Згідно ч. 2 ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження» у разі
наявності заборгованості із сплати
аліментів понад три місяці стягнення
може бути звернено на майно боржника.

Врахувавши заперечення державного
виконавця та наданий ним розрахунок,
суд визначив, що заборгованість ОСОБА_2
по аліментам станом на 01.07.2011р. складала
17622 грн. 64 коп. ( а.с. 58-59). При цьому, суд
зазначив, що розрахунок заборгованості
по аліментам складався державним
виконавцем з урахуванням наявних
квитанцій та розписок, які знаходились
у матеріалах виконавчого провадження.

Отже, суд вважав, що сума боргу зі
сплати аліментів перевищувала понад
три місяці, тому 11.07.2011р. державним
виконавцем Котляровою К.О. у
відповідності до ч. 2 ст. 57, ч. 2 ст. 74
Закону України «Про виконавче
провадження» винесена постанова про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, а саме: 1/3
частки квартири АДРЕСА_1, та копія була
направлена боржнику.

Однак суд не перевірив належним чином
розмір заборгованості боржника станом
на момент прийняття державним
виконавцем постанови про арешт майна,
взявши до уваги розрахунок державного
виконавця та вважаючи його
обґрунтованим.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 74
ЗУ «Про виконавче провадження»
визначальним для застосування
державним виконавцем права на
звернення стягнення на майно боржника
є заборгованість по аліментам понад
три місяці, яка має бути наявною, а отже
підтвердженою.

В матеріалах справи маються чисельні
розписки стягувача ОСОБА_4 про
отримання аліментів від ОСОБА_2 за
період з вересня 2008р. по грудень 2012р. та
квитанції про перерахунок аліментів
через банківські установи / а.с. 13-25/.
Вказані документи боржник надіслав до
виконавчої служби в лютому 2012р. після
отримання розрахунку державного
виконавця і попередження про погашення
заборгованості, у зв»язку з чим
висновки суду про те, що заборгованість
станом на липень 2011р. виведена
державним виконавцем з урахуванням
всіх квитанцій та розписок, не
відповідають обставинам справи.
Вказане підтверджується також
розрахунком державного виконавця, в
якому протягом періоду березень 2008р.-
вересень 2010р. зазначено в графі
«Сплачено» - 0 ( а.с. 5).

Натомість, розрахувавши розмір
заборгованості з урахуванням наданих
боржником квитанцій і розписок,
державний виконавець вивів дійсну
картину зі сплати аліментів боржником.
З цього розрахунку вбачається, що за
період з травня 2008р. по липень 2011р.
тобто стонам на момент прийняття
постанови про накладення арешту на
майно боржника, ОСОБА_2 в добровільному
порядку регулярно щомісячно сплачував
аліменти, причому в 2008р. він має
переплату у сумі 194 грн., в 2009р. -
переплату у сумі 1911 грн., в 2010р. -
недоплату 401 грн., за січень-червень 2011р.
- недоплату у сумі 678 грн. В підсумковому
значенні за цей період ОСОБА_2 має
переплату по аліментам: (194 грн. + 1911 грн.)
- (401 грн. + 678 грн.) = 1026 грн., але не борг (
а.с. 40-41).

Той факт, що у державного виконавця
станом на липень 2011р. не було
відомостей про дійсний розмір
заборгованості боржника за аліментами,
і тому було визначено суму боргу у
розмірі 17 622,64 грн., не може свідчити про
законність постанови про накладення
арешту, оскільки до цього призвели дії
самого ж державного виконавця з
невиконання вимог ст. 31 ЗУ «Про
виконавче провадження» про надіслання
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження боржнику
рекомендованим листом. Боржник
заперечує отримання постанови, що
підтверджується матеріалами
виконавчого провадження, в яких
відсутні відомості про направлення
цієї постанови саме рекомендованим
листом та зворотнє повідомлення з
підписом ОСОБА_2 щодо отримання ним
копії постанови про відкриття
виконавчого провадження, а тому є
безпідставними посилання державного
виконавця на неявку боржника за
викликами державного виконавця та
ненадання ним запитуваної інформації
без поважних причин.

З письмових заперечень державного
виконавця на скаргу ОСОБА_2 випливає, що
боржник вперше отримав попередження і
розрахунок заборгованості в лютому
2012р., та одразу 27.02.2012р. надіслав
документи щодо сплати ним аліментів
ОСОБА_4 в добровільному порядку за весь
час, починаючи з березня 2008р., та з
огляду на наведений вище розрахунок
правомірно вважав, що підтвердив
відсутність заборгованості. Проте,
ознайомившись 16.04.2013р. з матеріалами
виконавчого провадження, що
підтверджується його заявою зі штампом
Хортицього ВДВС, узнав про те, що
постановою державного виконавця
Котлярової К.О. від 11.07.2011р. накладено
арешт на його частку у праві власності
на квартиру АДРЕСА_1, та оскаржив дії
державного виконавця щодо законності
накладення арешту на майно ( а.с. 7-8).

Колегія вважає, що фактична
відсутність заборгованості у ОСОБА_2 зі
сплати аліментів станом на липень 2011р.
дає підстави вважати, що арешт на майно
боржника накладено з порушенням вимог
ч. 3 ст. 57, ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче
провадження», оскільки за вимогами
цих норм арешт може бути накладено на
майно боржника у розмірі суми
стягнення у разі пропуску сплати
аліментів понад три місяці. Тому доводи
скарги ОСОБА_2 в цій частині колегія
визнає обґрунтованими.

У відповідності до ч. 5 ст. 60 ЗУ «Про
виконавче провадження» у випадку
незавершеного виконавчого провадження
арешт з майна боржника може бути знятий
за рішенням суду.

Враховуючи, що колегія дійшла висновку
про накладення арешту на частину
квартири боржника з порушенням ЗУ «Про
виконавче провадження» за відсутності
заборгованості у боржника, ухвалу суду
про безпідставність скарги ОСОБА_2 слід
скасувати та постановити нову про
визнання дій державного виконавця
неправомірними та скасування
постанови про накладення арешту від
11.07.2011р. В решті скарги слід відмовити,
виходячи з такого.

Скаржник просить зобов»язати
Хортицький ВДВС повідомоти відповідні
органи про скасування арешту майна
ОСОБА_2

Однак вказаний обов»язок покладено на
державного виконавця положеннями
статті 60 ЗУ «Про виконавче
провадження», в якій вказується, що у
разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт знімається
за постановою державного виконавця не
пізніше наступного дня, коли йому стало
відомо про такі обставини, а копія
постанови про зняття арешту з майна
надсилається боржнику та органу (
установі), якому булла надіслана для
виконання постанова про накладення
арешту на майно боржника. Такий
обов»язок в силу закону виникає у
державного виконавця і у випадку
задоволення скарги боржника про
скасування постанови про арешт майна,
тому не потребується додаткового
покладення судовим рішенням обов»язку
направити інформацію про скасування
арешту відповідному орагну.

Що стосується вимог скаржника про
стягнення на його користь витрат на
правову допомогу, то колегія вважає
такі вимоги необгрунтованими.

У відповідності до статті 1 ЗУ «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» N 4191-VI від
20.12.2011, розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 підписано з ФОП ОСОБА_6, який діє
на підставі Свідоцтва про державну
реєстрацію Серія НОМЕР_1 від 09.08.2010р. та
є спеціалістом в галузі права, договір
про надання правової допомоги № 1/12/04/2013
від 12.04.2013р. та Додаткова угода № 2 від
16.07.2013р. до цього договору ( а.с. 67-69, 167).
Одночасно з цим ОСОБА_2 видано ОСОБА_6
довіреність від 12.04.2013р., якою останній
уповноважений вести від імені
довірителя цивільні справи в усіх
судових установах України всіх ланок з
усіма правами, що надані законом
позивачу, відповідачу, третій особі (
без будь-яких обмежень).

ОСОБА_2 просив у скарзі стягнути з
Хортицького ВДВС ЗМУЮ витрати на
правову допомогу у сумі 3000 грн.,
посилаючись на їх підтвердження актами
здавання-приймання юридичних послуг
від 20.05.2013р., 28.05.2013р., 27.06.2013р., 17.07.2013р.,
30.10.2013р., в яких зазначена послуга та її
вартість ( а.с. 70-72, 168-169). Проте ці акти
складені не у відповідності з вимога ЗУ
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах», оскільки
в них не зазначено, скільки годин
витрачено спеціалістом в галузі права
ОСОБА_6 на надання кожної із зазначених
в актах послуги, що унеможливлює
визначити встановлений законом
граничний розмір компенсації. Тому в
задволенні вимоги про відкшодування
витрат на правову допомогу за рахунок
органу виконавчої служби слід
відмовити.

Державний виконавець Побережна О.В.
вказує на те, що на теперішній час у
боржника існує заборгованість по
аліментам, що на її думку, виключає
можливість зняття арешту з квартири
боржника.

З цього приводу колегія вважає
наступне. Згідно наданого суду
розрахунку заборгованість по
аліментам станом на 01.12.2013 року - на
момент ухвалення рішення у цій справі
становить 1588,50 грн., яка утворилась за
рахунок незначної щомісячної
недоплати, а не у зв»язку несплатою
повністю щомісячного платежу. Така
сума боргу є очевидно неспівмірною з
вартістю 1/3 частки трикімнатної
квартири. Крім того, судами
перевіряються підстави для накладення
арешту, які існували на час прийняття
оскаржуваної постанови від 11.07.2011р., а у
разі виникнення нових обставин,
державний виконавець не позбавлений
можливості накласти арешт у будь-який
момент, коли такі підстави, передбачені
ЗУ «Про виконавче провадження»,
настануть.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 17 грудня 2013 року у цій
справі скасувати.

Скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції
Запорізької області Котлярової К.О.
щодо накладення арешту на майно ОСОБА_2,
а саме: 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та
оголошення заборони на його
відчуження.

Скасувати постанову державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції
Запорізької області Котлярової К.О. від
11 липня 2011р. про арешт майна боржника
ОСОБА_2 та оголошення заборони на його
відчуження, а саме: 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1.

В задоволенні скарги в іншій частині
відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.