Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання -
Демчук Ю.Ю.,

з участю представника позивача -
Лукашина Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Острозького районного суду від
16 грудня 2013 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду
від 16.12.2013 року вказаний позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 26 660 грн. 55 коп.. Вирішено питання
про судові витрати.

Вважаючи рішення суду незаконним,
таким, що ухвалене із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному
порядку. В поданій апеляційній скарзі
зазначає, що місцевим судом не взято до
уваги заяви його представника про
застосування строку позовної давності,
а також правового висновку Верховного
Суду України по справі № 6-116цс13 від
06.11.2013р, відповідно до якого позовна
давність в даній категорії справ
обчислюється окремо до кожного
платежу. Наполягає, що позовна давність
за позовами про повернення споживчого
кредиту повинна застосовуватись
судами незалежно від наявності заяви
сторони у спорі. З наведених підстав
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилається на
незаконність, необґрунтованість
рішення місцевого суду,
невідповідність висновків суд
фактичним обставинам справи. Пояснює,
що відносини між Банком і відповідачем
врегульовані кредитним договором, який
останній свідомо і добровільно
підписав, що в свою чергу свідчить про
його погодження з усіма умовами
правочину, включаючи розмір та порядок
сплати штрафу. Стверджує, що судом
допущено порушення процесуальних норм
та принципів, а саме: рівності перед
законом і судом, змагальності сторін,
диспозитивності судочинства.
Покликаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, просить його змінити, в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про стягнення штрафів та в цій
частині ухвалити нове рішення про
стягнення з відповідача на користь
Банку штрафи в загальному розмірі 1833,03
грн., а в решті рішення суду першої
інстанції залишити без зміни.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення,
а апеляційна скарга ПАТ КБ
«ПриватБанк» - відхиленню з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що у зв'язку
із невиконанням ОСОБА_3 своїх
зобов'язань за договором кредиту,

________________________________________________________________________
______________________________________________

Справа № 567/1407/13-ц
Головуючий у 1
інстанції - Назарук В.А.

Провадження № 22-ц 787/315/2014

Доповідач - Ковальчук Н.М.

у Банку виникло право примусового
стягнення суми заборгованості,
відсотків, плати за обслуговування
кредиту та штрафних санкцій, а також
врахував положення закону щодо
застосування строку позовної давності
до штрафу, відхиливши позовні вимоги в
цій частині.

Проте, з таким висновком суду колегія
суддів погоджується лише частково.

Судом встановлено, що 16 квітня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено договір про надання кредиту,
відповідно до якого Банк надав ОСОБА_3
кредит в сумі 6999 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку діє платіжної картки (а.с.
6-12).Вказана угода являє собою Заяву, яка
була підписана відповідачем, Правилами
користування платіжною карткою,
Умовами і правилами надання
банківських послуг, Пам"яткою клієнта
(а.с. 6-12).

Спірні відносини між сторонами виникли
з приводу невиконання відповідачем
умов кредитного договору і, як
наслідок, утворення заборгованості
станом на 31 серпня 2013 року в сумі 28493
грн. 58 коп., куди включено 6979 грн. 19 коп.
заборгованості за кредитом, 19681 грн. 36
коп. заборгованості за відсотками за
користування кредитом, а також 500 грн.
штраф (фіксована частина) та 1333 грн. 03
коп. штраф (процентна складова) (а.с. 4-5).

За змістом ст.ст. 1054 і 526 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного судочинства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Враховуючи долучені до матеріалів
справи докази та вимоги закону, колегія
суддів погоджується з висновками
суду першої інстанції про те, що
відповідач не подав до суду доказів,
які спростовували б наявність у нього
боргу перед позивачем, а тому, позовні
вимоги про стягнення заборгованості є
обґрунтованими.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 щодо застосування строку
позовної давності колегія суддів
вважає підставними і такими, що
підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
дізналась або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до заяви (а.с.7)
відповідач отримав 26.12.2007 року
кредитну картку з терміном дії
зазначеним на лицевій стороні картки.

Пунктом 9.12 договору передбачено,
що договір діє протягом 12 місяців з дня
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна зі сторін не повідомила іншу
сторону про припинення дії договору, то
він автоматично лонгується на такий же
строк.

Однак, такі умови не свідчать про
те, що договір не має строку виконання.

За п.9.3 Умов та правил надання
банківських послуг в разі наявності
перевитрат по картці і непогашення
кредиту позичальником на протязі 6
місяців, картка закривається, подальше
відновлення картки можливе тільки
після повного погашення
заборгованості.

Згідно п.п. 9.6, 9.7 Умов у разі
ненадходження грошових коштів на
кредитну карту на погашення
заборгованості протягом 3 місяців з
часу закінчення строку дії карти банк
починає нараховувати комісію за
користування рахунком, а при нульовому
рахунку на картці на неактивному
рахунку картка закривається. Кредитний
рахунок також закривається при
ненадходженні заробітної плати, пенсії
або соціальних виплат на карту
протягом 6 місяців і дія кредитної
картки не продовжується. П. 9.6 договору
передбачає, що при відсутності на
картці грошових коштів у розмірі,
достатньому для оплати послуг банку
для продовження дій карти та при
ненадходженні грошових коштів на
картку протягом 3 місяців з часу спливу
дії карти банк стягує комісію за
обслуговування рахунку за тарифами.

В розділі 4 Умов та правил надання
банківських послуг передбачені
обов"язки банку повідомляти
позичальника про стан картрахунку і
проведених операціях, про наявність у
нього кредитної заборгованості(п.4.9).

Матеріалами справи встановлено,
що ОСОБА_3 отримував кредит останній
раз 21 жовтня 2008 року, а тільки 27
вересня 2009 року вніс на рахунок банку
кошти для погашення кредиту(а.с.41).

Колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що п.п. 9.3, 9.4, 9.6,
9.7 Умов та правил надання банківських
послуг свідчать про встановлення
строку дії кредитного договору та
початок перебігу строку, з якого дія
кредитної карти припиняється, а банк
набуває права вимоги за договором, а
також настає початок строку, з якого у
банка виникає право на звернення до
суду з позовом про стягнення
заборгованості за договором.

Оскільки, після спливу шести
місяців від останнього отримання
позичальником кредитних коштів - 21
квітня 2009 року, дія кредитної картки
припинена, то з цього часу у позивача
виникало право на звернення до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитом і, на думку колегії суддів,
перебіг строку позовної давності
настав з 21.04.2009 року та закінчився 21
квітня 2012 року.

З огляду на зазначене,
висновок місцевого суду про те, що
взаємовідносини між позивачем і
відповідачем тривають відповідно до п.
9.3 та 9.12 Умов, у зв'язку з чим не можуть
бути застосовані положення закону про
позовну давність, є помилковим.

Відповідач заявив клопотання про
застосування строку позовної давності.

Також Пленум Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у постанові від 30
березня 2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" роз'яснив, що
з урахуванням п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
суди мають виходити з того, що у спорах
щодо споживчого кредитування
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. У зв'язку із цим
позовна давність про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки строк позовної давності
на вимогу про сплату заборгованості за
кредитним договором сплинув 21 квітня
2012 року, а з позовом до суду ПАТ КБ
«ПриватБанк» звернувся в жовтні 2013
року і вимог про поновлення цих строків
не заявляв, то наявні підстави для
застосування строків позовної
давності і відмови у задоволенні
позову саме з цих підстав. Відповідно
до п. 4 ч. 2 ст. 309 ЦПК України рішення
підлягає скасуванню.

На підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України,
керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Острозького районного суду від
16 грудня 2013 року скасувати.

В позові публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
в сумі 26660 гривень 55 копійок відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий суддя
Ковальчук Н.М.

Судді:
Григоренко М.П.

Рожин Ю.М.