У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2014 року
Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі головуючого судді Батченка О.В.
при секретарі Цурканенко Г.С., з участю
представника позивача Цвєткової Н.Ю.,
відповідача ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом

Міського протитуберкульозного
диспансеру управління охорони здоров'я
Миколаївської міської ради до
Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про
визнання незаконним та скасування у
частині рішення, визнання державного
акту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Міський протитуберкульозний диспансер
(далі - Диспансер) звернувся до суду з
позовом до Миколаївської міської ради
та ОСОБА_2, просив поновити строк на
звернення до суду за захистом
порушеного права, визнати протиправним
та скасувати рішення Миколаївської
міської ради № 34/41 від 28 квітня 2009 року
в частині затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та надання
у власність ОСОБА_2 земельної ділянки,
площею 373 м2 для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по вул. Сиваської
дивізії, 10 в м. Миколаєві, а також
визнати недійсним виданий 23 вересня 2009
року Миколаївською міською радою
ОСОБА_2 державний акт на право
власності на земельну ділянку, площею
0,0373 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог позивач
послався на ті обставини, що відповідно
правовстановлюючих документів з 2007
року є законним користувачем суміжної
земельної ділянки, площею 1613 м2, що
розташована в АДРЕСА_2, та надана для
обслуговування будівель Диспансеру.
Так як за результатами здійсненого
аналізу правовстановлюючих документів
суміжних землекористувачів та
проведеного вимірювання фактичної
площі земельної ділянки Диспансеру
виявлене накладення земельних ділянок
на схематичних планах одна на одну,
площею 36,84 м2, позивач вважав, що у такий
спосіб його права користувача
земельною ділянкою порушені
відповідачами.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримала, підтвердила
викладені у позовній заяві обставини.
Разом з цим, на вимогу суду не змогла
вмотивувати доводи Диспансеру щодо
обставин порушення його прав
землекористувача з боку ОСОБА_2, а також
про вимоги, що пред'являє позивач до
цього відповідача. Наполягала на праві
позивача визначати коло відповідачів у
справі та підвідомчості розгляду
заявлених вимог суду загальної
юрисдикції внаслідок участі у справі
фізичної особи.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
проти позову заперечували за його
безпідставністю, при вирішенні питання
про підвідомчість розгляду справи
судом загальної юрисдикції
покладалися на розсуд суду. Відповідач
суду пояснила, що межа суміжних
землекористувачів земельних ділянок
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є фактично
визначеною встановленою огорожею,
розташування якої ніким не змінювалося
протягом тривалого часу та з цього
приводу суперечки між нею та
Диспансером відсутні. Представник
відповідача погодилась з
невизначеністю позивачем вимог до
свого довірителя в межах пред'явленого
позову.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступного.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших відносин, крім випадків, коли
розгляд таких справ проводиться за
правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 17 КАС України
вирішення спорів фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності віднесено до
компетенції адміністративних судів,
які розглядають справу за правилами
адміністративного судочинства.

Рішенням Конституційного суду України
від 01 квітня 2010 року № 10-рп/1010 по справі
№ 1-6/2010 за конституційним поданням
Вищого адміністративного суду України
щодо офіційного тлумачення положень
частини першої статті 143 Конституції
України, пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного Кодексу України,
пункту 1 частини першої статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України, в аспекті конституційного
подання вирішено, що положення частини
першої статті 143 Конституції України,
згідно з яким територіальні громади
села, селища, міста безпосередньо, або
через утворені ними органи місцевого
самоврядування «вирішують інші
питання місцевого значення, віднесені
законом до їхньої компетенції», слід
розуміти так, що при вирішенні цих
питань органи місцевого
самоврядування діють як суб'єкти
владних повноважень.

Цим же рішенням роз'яснено, що
положення пунктів «а», «б», «в», «г»
статті 12 Земельного Кодексу України у
частині повноважень сільських,
селищних, міських рад відповідно до
цього кодексу вирішувати питання
розпорядження землями територіальних
громад, передачі земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб, надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності,
вилучення земельних ділянок із земель
комунальної власності треба розуміти
так, що при вирішенні таких питань ці
ради діють як суб'єкти владних
повноважень.

Рішенням Конституційного суду України
також роз'яснені положення пункту 1
частини першої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме те, що поширення
компетенції адміністративних судів на
спори «фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності» слід розуміти так, що до
публічно-правових спорів, на які
поширюється юрисдикція
адміністративних судів, належать і
земельні спори фізичних чи юридичних
осіб з органом місцевого
самоврядування як суб'єктом владних
повноважень, пов'язаних з оскарженням
його рішень, дій чи бездіяльності.

Разом з цим, відповідно ч. 2 та 3 п. 3
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 3 від 01 березня 2013 року суди
мають виходити з того, що критеріями
відмежування справ цивільної
юрисдикції від інших є, по-перше,
наявність у них спору про право
цивільне (справи за позовами, що
виникають із будь-яких правовідносин,
крім випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства), по-друге, суб'єктний склад
такого спору (однією зі сторін у спорі
є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК
України не допускається об'єднання в
одне провадження вимог, які підлягають
розгляду за правилами різних видів
судочинства, якщо інше не встановлено
законом, суд відкриває провадження у
справі в частині вимог, які належать до
цивільної юрисдикції, і відмовляє у
відкритті провадження у справі щодо
вимог, коли їх розгляд проводиться за
правилами іншого виду судочинства.
Разом із тим суд також має врахувати, що
в порядку цивільного судочинства
підлягають розгляду справи у разі, якщо
однією зі сторін є фізична особа, а
вимоги взаємопов'язані між собою і
окремий їх розгляд неможливий.

В силу ч. 2 ст. 32 ЦПК України участь у
справі кількох відповідачів
(процесуальна співучасть)
допускається, якщо: предметом спору є
спільні обов'язки кількох
відповідачів; обов'язки кількох
відповідачів виникли з однієї підстави
та предметом спору є однорідні права і
обов'язки сторін.

Як установлено судом будь-яких
позовних вимог до ОСОБА_2 на поновлення
свого порушеного права Диспансером не
заявлено та між ними на теперішній час
відсутній спір про право цивільне,
наслідком чого є закриття провадження
по справі в даній частині. При цьому,
зазначення ОСОБА_2 відповідачем за
пред'явленими вимогами до
Миколаївської міської ради суд
розцінює не тільки як недотримання
перелічених вимог цивільного
процесуального законодавства, а як
зловживання своїми процесуальними
правами, спрямоване на штучне ухилення
від установлених законом правил
підвідомчості розгляду судом справи
даної категорії.

Предметом спору у даній справі є
правовідносини Диспансеру та
Миколаївської міської ради з приводу
відповідності виданих суміжним
землекористувачам правовстановлюючих
документів технічній документації та з
приводу прийнятого у цей період
рішення органом місцевого
самоврядування, що діяв як суб'єкт
владних повноважень при реалізації ним
управлінських функцій у сфері
земельних правовідносин. Фактично
земельна ділянка ОСОБА_2, що раніше у
встановленому законом порядку
закріплена за житловим будинком
АДРЕСА_1 та права власності ОСОБА_2
позивачем не оспорюються, зазначені
об'єкти цивільних прав не є спірними, а
тому позов Диспансеру за своєю
правовою природою не є
приватноправовим, а відноситься до
публічно-правових спорів, на які
поширюється юрисдикція
адміністративних судів.

За такого, позовні вимоги Диспансеру до
Миколаївської міської ради про
визнання протиправним та скасування у
частині рішення Миколаївської міської
ради, визнання недійсним державного
акту на право власності на земельну
ділянку належить розглядати за
правилами адміністративного
судочинства.

Таким чином, провадження в цивільній
справі підлягає закриттю з підстав п. 1
ст. 205 ЦПК України.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 122, ст. 209, 210 ЦПК
України суд, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі за
позовом Міського протитуберкульозного
диспансеру управління охорони здоров'я
Миколаївської міської ради до
Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про
визнання незаконним та скасування у
частині рішення, визнання державного
акту недійсним.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути
подано до апеляційного суду
Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
протягом п'яти днів.

Суддя
О.В. Батченко