Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22ц/797/47/14
інстанції Пекарініна І.А.
Доповідач у апеляційній
інстанції Козуб О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

Головуючого, судді - Козуб О.В.,

суддів - Колбіної Т.П.,
Моцного М.В.,

при секретарі - Мазнєві Ю.М.,

за участю:

позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі апеляційні
скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 14 серпня 2013 року та на
додаткове рішення Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 18
жовтня 2013 року у цивільній справі за
позовними вимогами ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Четвертої Севастопольської
державної нотаріальної контори, треті
особи Відкрите акціонерне товариство
«СЕБ Банк» в особі Відділення ВАТ «СЕБ
Банк» в м.Севастополі,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», Головне управління
Держкомзему у м.Севастополі, про
визнання заповіту недійсним, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, державного акту на право
власності на земельну ділянку,
визнання права власності на нерухоме
майно,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2010 року позивачі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до
ОСОБА_5, та з урахуванням змінених
протягом розгляду справи позовних
вимог, просили визнати недійсним
заповіт, складений ОСОБА_7 01 лютого 1984
року на користь ОСОБА_5, посвідчений
державним нотаріусом Четвертої
Севастопольської державної
нотаріальної контори за реєстровим
№2-483, визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом від 11
липня 1997 року, видане відповідачу
ОСОБА_5, та визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1, виданий 29
грудня 2001 року, реєстровий №3874 на ім'я
ОСОБА_5, визнати право власності по 13
частки за кожним з них на домоволодіння
та земельну ділянку за вищевказаною
адресою, мотивуючи вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_7, яка
за життя повідомила їм, що має намір
розпорядитися житловим будинком та
земельною ділянкою на користь всіх
своїх дітей - їх та відповідача, яка є їх
сестрою, а саме, залишити їм земельну
ділянку площею 471 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1 з розташованою на неї літньою
кухнею, а житловий будинок з рештою
земельної ділянки залишити
відповідачу. Після смерті матери вони
продовжували користуватися
домоволодінням та земельною ділянкою,
позивач ОСОБА_3 проживав з сім'єю в
літній кухні. Вони після смерті матері
вступили в управління та володіння
спадковим майном, обробляли земельну
ділянку, несли витрати по утриманню
будинку, відповідач проживала в
будинку, оформила своє право на
спадщину шляхом отримання свідоцтва
про право на спадщину за заповітом, при
цьому не повідомила нотаріусу, що крім
неї є ще інші спадкоємці. Відповідач до
2009 року не заперечувала їх право на
успадкування належної їм частки
нерухомого майна. В 2009 році при
зверненні до нотаріальної контори вони
дізналися, що мати за життя склала
заповіт на користь відповідача, але
вони вважають, що мати не складала
заповіту, не підписувала його, заповіт
підписаний іншою особою, з
використанням підробленого бланку та
підроблення підпису нотаріуса
Пилюгіної В.І., також вказували на те, що
ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину
було видано з порушенням
шестимісячного строку для звернення до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, також у алфавітній
книзі обліку заповітів за 1984 рік немає
справжнього підпису заповідача, також
взагалі відсутній підпис заповідача у
реєстровій книзі нотаріальних дій за
1984 рік, що було встановлено позивачами
при зверненні до нотаріального архіву,
а тому є недійсним відповідно до ст.48 ЦК
УРСР 1963 року і не відповідає вимогам
ст.541 ЦК УРСР 1963 року. Угода - заява про
прийняття спадщини відповідачем
повинна бути визнана недійсною
внаслідок введення нотаріуса в оману,
що передбачено ст.57 ЦК УРСР, а також у
зв'язку з порушенням порядку та строку
прийняття спадщини, повинно бути
визнано недійсним свідоцтво про
прийняття спадщини за заповітом, та
виданий на його підставі державний акт
на право власності на земельну ділянку
у порядку приватизації. Також,
внаслідок визнання недійсними всіх
документів, за позивачами повинно бути
визнано право власності на спадкове
майно у вигляді домоволодіння та
земельної ділянки відповідно по 1/3
частки за кожним.

Ухвалою Нахімовського районного суду
м.Севастопатля від 22 квітня 2010 року до
участі у справі третьою особою, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача, залучено
ВАТ «СЕБ Банк» в особі відділення ВАТ
«СЕБ Банк» в м.Севастополі,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк».

Ухвалою Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 12 серпня 2011 року до
участі у справі третьою особою, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, залучено Головне управління
земельних ресурсів в м.Севастополі, та
залучено співвідповідача - Четверту
Севастопольську державну нотаріальну
контору.

Рішенням Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 14 серпня 2013 року у
задоволенні позовних вимог позивачів
відмовлено у повному обсязі.

Додатковим рішенням Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 18
жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові
витрати на правову допомогу у розмірі
3619 гривень 66 копійок, з кожного у рівних
частках по 1809 гривень 83 копійки.

Не погодившись з рішенням
Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 14 серпня 2013 року та
додатковим рішенням Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 18
жовтня 2013 року, позивачами подані
апеляційні скарги, в яких ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним заповіту, визнання
за кожним з них права власності в
порядку спадкування за законом по 1/3
частці домоволодіння АДРЕСА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, на невідповідність висновків
суду обставинам справи та на порушення
судом норм процесуального права. Також,
просили скасувати додаткове рішення,
яким вирішено питання про стягнення з
них на користь відповідача витрат на
правову допомогу, посилаючись на те, що
у адвоката, який представляв інтереси
відповідача, відсутня адвокатська
ліцензія та він не мав права
представляти її інтереси в суді.

Відповідач ОСОБА_5, представник
відповідача Четвертої
Севастопольської державної
нотаріальної контори та представники
третіх осіб в судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, причин
неявки не повідомили. Неявка вказаних
осіб, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України,
не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення позивачів,
які підтримали апеляційні скарги з
підстав в них викладених, дослідивши
матеріали цивільної справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
та перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, вважає, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню, а рішення суду
та додаткове рішення суду підлягають
залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що
позивачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
відповідач ОСОБА_5 є рідними братами та
сестрою, що не оспорюється сторонами і
не підлягає доказуванню.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати сторін - ОСОБА_7
померла, що підтверджується свідоцтвом
про смерть (а.с.87 т.1). Після смерті
останньої відкрилась спадщина у
вигляді житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно заповіту від 01 лютого 1984 року,
спадкодавець ОСОБА_7 при житті заповіла
дочці ОСОБА_5 житловий будинок з
господарськими побудовами,
розташований по АДРЕСА_1. Вказаний
заповіт було посвідчено за місцем
проживання ОСОБА_7 (на дому) внаслідок
хвороби останньої державним
нотаріусом Четвертої Севастопольської
державної нотаріальної контори
Пилюгіною 01.02.1984 року, зареєстровано в
реєстрі за № 2-483 (а.с.90 т.1).

Заповіт зареєстрований за реєстровим
номером 2-482, 2-483 у реєстрі №21 для
реєстрації нотаріальних дій Четвертої
Севастопольської державної
нотаріальної контори на 1984 рік
(а.с.170-172). Внесено паспортні дані ОСОБА_7
та зазначено адресу місця складення
заповіту - місце проживання ОСОБА_7.

11 липня 1997 року на підставі заповіту
від 01.02.1984 року, відповідач за письмовою
заявою від 11.07.1997 року отримала
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на вищевказаний житловий
будинок з господарськими побудовами
(а.с.92 т.1).

Оскільки правовідносини між
сторонами щодо спадкування після
смерті ОСОБА_7 виникли у 1984 році, тому
при вирішенні спору між сторонами суд
першої інстанції правильно застосував
норми матеріального права - Цивільний
Кодекс України 1963 року.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР, що діяв на
час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_7, спадкоємство здійснювалося за
законом і за заповітом. Спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно
не змінено заповітом.

Згідно статті 534 УК УРСР, кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку) одній
або кільком особам як тим, що входять,
так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі
або окремим державним, кооперативним
та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити
права спадкоємства одного, кількох або
всіх спадкоємців за законом.

Статтею 541 ЦК УРСР передбачено, що
заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням місця і
часу його укладення, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Відповідно до статей 41, 534 ЦК УРСР (що
діяв на час складення заповіту) заповіт
є односторонньою угодою.

Угода може бути визнана недійсною
лише з підстав, передбачених законом.

Так, згідно положень
ст.ст.48,49,ст.ст.ст.52, 54, 55-58 ЦК УРСР 1963
року, угода визнається недійсною при
невідповідності її законові; при
укладенні з метою, суперечною
інтересам держави і суспільства; при
укладенні громадянином, визнаним
недієздатним через душевну хворобу або
недоумство, обмеженим у дієздатності
внаслідок зловживання спиртними
напоями або наркотичними засобами,
недієздатним розуміти значення своїх
дій; а також у разі укладення угоди
внаслідок помилки, обману, насильства,
погрози, без наміру створити юридичні
наслідки.

Зі змісту позовних вимог позивачів
вбачається, що позивачі обгрунтовували
свої позовні вимоги про визнання
заповіту недійсним тим, що підпис від
імені спадкодавця зроблений іншою
особою, що підпис нотаріуса викликає
сумніви, оскільки два екземпляра
заповіту підписані різними особами,
відповідачем навмисно у заяві про
прийняття спадщини скритий факт того,
що крім відповідача, є ще і інші
спадкоємці, відсутні відомості про
вчинення нотаріальних дії у книзі
обліку заповітів за 1984 рік та книзі
реєстрації заповітів за 1984 рік.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
суд відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України
сприяв позивачам у зібранні доказів на
підтвердження зазначених ними
обставин щодо недійсності заповіту
внаслідок не підписання його
заповідачем, та підписання іншою
особою, і суд відповідно до ч.2 ст.59, ч.1
ст.143 ЦПК України, неодноразово
призначав проведення судових
почеркознавчих експертиз,направляв
запити про витребування документів,
які місять вільні зразки підпису
ОСОБА_7 - спадкодавця, для можливості
проведення почеркознавчої експертизи,
але висновок експертом не наданий у
зв'язку з недостатністю зразків для
проведення почеркознавчої експертизи.

За змістом ч.1 ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції аналізуючи та оцінюючи
докази по справі у їх сукупності, а
також приймаючи до уваги відсутність
доказів того, що оскаржений заповіт не
відповідав волі спадкодавця та не
підписувався спадкодавцем ОСОБА_7,
сумніви у підписах нотаріуса, та те, що
допущені не з вини заповідача помилки
при посвідченні заповіту (відсутність
підпису ОСОБА_7 в журналі реєстрації
нотаріальних дій за 1984 рік) не можуть
впливати на визнання заповіту
недійсним, та дійшов правильного
висновку про недоведеність позивачами
обставин невідповідності заповіту
закону, на які вони посилаються в
обґрунтування своїх вимог, та
наявності інших підстав, передбачених
законом для визнання заповіту
недійсним, та обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог про
визнання заповіту недійсним з огляду
на їх недоведеність.

Згідно п.10 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами УРСР,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції УРСР № 455 від 31.10.1975 року, яка
діяла на час посвідчення заповіту в 1984
році, нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні державної нотаріальної
контори. В окремих випадках, коли
громадяни, що звернулися за вчиненням
нотаріальних дій, з поважних причин
(хвороба, інвалідність, старість та ін.)
не можуть з'явитися в приміщення
державної нотаріальної контори,
нотаріальні дії можуть бути вчинені
поза вказаними приміщеннями. Якщо
нотаріальна дія вчиняється поза
приміщенням державної нотаріальної
контори, то в посвідчувальному написі і
в реєстрі нотаріальних дій записується
місце вчинення нотаріальної дії (на
дому, в лікарні та ін.) з вказівкою
адреси, а також причин, з яких
нотаріальна дія була вчинена поза
приміщенням нотаріальної контори.

Відповідно до п.21 вищевказаної
Інструкції, всі нотаріальні дії, які
вчиняються державними нотаріусами,
реєструються в реєстрах для реєстрації
нотаріальних дій. Кожній нотаріальній
дії присвоюється окремий порядковий
номер. Номер, під яким нотаріальна дія
зареєстрована в реєстрі, позначається
в документах, що видаються державним
нотаріусом, і в посвідчувальних
написах. Запис нотаріальної дії в
реєстр провадиться державним
нотаріусом або іншим працівником
державної нотаріальної контори тільки
після того, як посвідчувальний напис чи
документ, що видається нотаріальною
конторою, підписаний державним
нотаріусом. Запис в реєстрі олівцем не
допускається.

З урахуванням даних реєстру №21 для
реєстрації нотаріальних дій Четвертої
Севастопольської державної
нотаріальної контори на 1984 рік
(а.с.170-172), колегія суддів приходить до
висновку, що заповіт, який складений на
дому ОСОБА_7 внесений нотаріусом у
вказаний реєстр, реєстровий номер
вказаний у заповіті, і в графі «підпис
про одержання оформленого документу»
відсутній підпис заповідача ОСОБА_7,
оскільки заповіт складений на дому і
вказана адреса складання заповіту -
місце проживання ОСОБА_7.

Відповідно до ст.549 УК УРСР
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні
бути вчинені протягом шести місяців з
дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства
виникає лише у випадку

неприйняття спадщини іншими
спадкоємцями, можуть заявити про свою
згоду прийняти спадщину протягом
строку, що залишився для прийняття
спадщини. Якщо строк, що залишився,
менше трьох місяців, він продовжується
до трьох місяців.

Відповідно до п.113 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№185 від 14.06.1994 року, яка діяла на момент
відкриття спадщини, свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям, що прийняли спадщину,
тобто таким, які фактично вступили в
управління або володіння спадковим
майном чи подали заяву в державну
нотаріальну контору про прийняття
спадщини. Доказом вступу в управління
чи володіння спадковим майном можуть
бути: довідка житлово-експлуатаційної
організації, правління
житлово-будівельного кооперативу,
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів чи відповідної
місцевої державної адміністрації про
те, що спадкоємець безпосередньо перед
смертю спадкодавця проживав разом з
ним, або про те, що спадкоємцем було
взято майно спадкодавця; довідка
державної податкової служби,
страховика чи іншого органу про те, що
спадкоємцем після відкриття спадщини
сплачувались податки або страхові
платежі по обов'язковому страхуванню,
квитанція про сплату податку,
страхового платежу; копія рішення суду,
що набрало законної сили, про
встановлення факту своєчасного
прийняття спадщини; запис у паспорті
спадкоємця або в будинковій книзі, який
свідчить про те, що спадкоємець був
постійно прописаний в спадковому
будинку (квартирі) в період шести
місяців після смерті спадкодавця, та
інші документи, що підтверджують факт
вступу спадкоємця в управління чи
володіння спадковим майном. Доказом
вступу в управління чи володіння
спадковим майном може бути наявність у
спадкоємців ощадної книжки, іменних
цінних паперів, квитанції про здані в
ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію
(технічного паспорта, реєстраційного
талону) на автотранспортний засіб чи
іншу самохідну машину або механізм,
державного акта на право приватної
власності на землю та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користування
яким можливе лише після належного
оформлення прав на нього. Ці документи
приймаються державним нотаріусом з
урахуванням у кожному випадку всіх
конкретних обставин і при відсутності
заперечень з боку інших спадкоємців.

Як зазначено позивачами, вони не
звертались до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини на
виконання вимог п.2 ч.1 ст.549 ЦК України.
Місце проживання позивачів за місцем
проживання спадкодавця не було
зареєстровано на момент її смерті (а.с.22
зворот т.1, а.с.77-78 т.2). Доказів того, що
позивачі фактично прийняли спадщину
після смерті матері ОСОБА_7 відповідно
до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, тобто фактично
вступили в управління або володіння
спадковим майном для можливості
ставити питання як можливими
спадкоємцями за законом на спадкування
за законом та скасування свідоцтва про
право на спадщину за заповітом, також
останніми суду не надано.

Крім того, вказані обставини щодо
прийняття спадщини позивачами шляхом
фактичного розпорядження спадковим
житловим будинком могли мати значення
тільки у разі, якщо не було б складено
заповіту, або були підстави для
визнання цього заповіту недійсним, але
таких обставин щодо недійсності
заповіту позивачами не доведено.

Земельна ділянка, на якій
розташований спадковий будинок,
взагалі не була предметом спадкування,
оскільки перебувала у користуванні
спадкодавця ОСОБА_7, вона була
користувачем цієї земельної ділянки.
До спадкоємців ліморенко П.І.
переходило тільки право користування
земельною ділянкою, а не право
власності в порядку спадкування.

Також, судова колегія не погоджується
з доводами позивачів стосовно
незаконної відмови їм судом І
інстанції у допиті свідків за їх
письмовим клопотанням (а.с.157 т.1), та
погоджується з тим, що судом правомірно
відмовлено у задоволенні цього
клопотання, оскільки позивачі
обґрунтовували свідченнями зазначених
ними осіб недійсність заповіту
стосовно відсутності у матері наміру
складати заповіт, не підписання цього
заповіту матір'ю, введення їх в оману
відповідачем стосовно наявності
договору дарування житлового будинку
АДРЕСА_1, але вказані обставини не
можуть доводитись вказаними доказами і
є неналежними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
заяві ОСОБА_5 до Четвертої
Севастопольської державної
нотаріальної контори про видачу
свідоцтва про право спадкування за
заповітом не зазначено інших
спадкоємців у відповідній графі та
відсутність заяви відповідача на
прийняття спадщини, поданої протягом
6-місячного строку на прийняття
спадщини, не спростовують законності
оскаржуваного заповіту, та не мають
правового значення, оскільки позивачі
не довели фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном для спадкування за законом,
строк 6-місячний пропустили для
звернення з заявою до нотаріальної
контори, у відсутність доведеності цих
обставин у них не виникає права на цей
час на скасування свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданого
відповідачу, з урахуванням пропуску
нею 6-місячного строку на прийняття
спадщини за заповітом, та є дійсний
заповіт на користь відповідача ОСОБА_5,
а спадкувати за законом після смерті
матері позивачі мали б право у разі
відсутності такого заповіту та тільки
при доведеності позивачами фактичного
прийняття спадщини відповідно до п.1 ч.1
ст.549 ЦКУ 1963 року або продовження їм
строку на прийняття спадщини
відповідно до ст.550 ЦК України в ред.1963
року.

Оскільки підстав для визнання
недійсним заповіту та свідоцтва про
право на спадщину за заповітом не
встановлено, тому вимоги про
скасування державного акту також не
підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, та не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи допущено
порушення норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи та є
підставою для скасування або зміни
рішення суду, та фактично зводяться до
незгоди з оцінкою обставин справи,
наданою судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає необхідним
виключити з мотивувальної частини
посилання суду І інстанції на пропуск
строку позивачами позовної давності за
вимогами про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом як додаткову підставу для
відмови у задоволенні вказаних вимог,
оскільки судом відмовлено у
задоволенні всіх позовних вимог,
включаючи і вказану вимогу про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом з підстав
недоведеності.

Отже, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно та об'єктивно встановив фактичні
обставини справи і дав їм належну
правову оцінку, дослідив надані
сторонами докази, на підставі яких
дійшов висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального права
відповідно до характеру правовідносин,
що склалися між сторонами та в межах
заявлених позовних вимог.

Також, колегія судів не вбачає підстав
для скасування додаткового рішення
Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 18 жовтня 2013 року про
стягнення з позивачів на користь
позивача витрат на правову допомогу у
розмірі 3619 гривень 66 копійок з таких
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Пунктом 2 частини 3 статті 79 ЦПК
України передбачено, що до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи,
належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Згідно ч.2 ст.84 ЦПК України, граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу встановлюється законом, та
відповідно до п.2 розділу ХІ
Прикінцевих та перехідних положень ЦПК
України частина 2 статті 84 набирає
чинності з моменту набрання чинності
відповідним законом; до цього часу
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 27.04.2006 року № 590
передбачено, що якщо компенсація на
правову допомогу сплачується іншою
стороною, вона не повинна перевищувати
суму, що обчислюється виходячи з того,
що зазначеній особі виплачується 40%
мінімальної заробітної плати за годину
її роботи.

Законом України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах № 4191- VІ, який
набрав чинності з 01.01.2012 року,
передбачено, що якщо компенсація на
правову допомогу сплачується іншою
стороною, вона не повинна перевищувати
суму, що обчислюється виходячи з того,
що зазначеній особі, виплачується 40%
розміру мінімальної заробітної плати
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалюючи додаткове рішення про
стягнення з позивачів на користь
відповідача витрат, сплачених
останньою на правову допомогу по 1809
гривень 83 копійки з кожного позивача,
суд першої інстанції правильно виходив
з наявності укладеної між відповідачем
та адвокатом 10.03.2010 року угоди про
надання правової допомоги (а.с.119-120, т.1),
сплаченої ОСОБА_5 суми за
представництво її інтересів у суді у
розмірі 4000 гривень, що підтверджується
квитанцією та платіжним дорученням
(а.с.121,122, т.1), та з урахуванням кількості
та тривалості судових зсідань, в яких
представник відповідача приймав
участь у 2010, 2011, 2012 роках, а також
мінімальної заробітної плати,
встановленої в той період часу.

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що дія адвокатського свідоцтва
зупинена, що є підставою для відмови у
відшкодуванні відповідачу судових
витрат на правову допомогу, колегія
суддів до уваги не приймає, оскільки
судом при ухваленні додаткового
рішення встановлено, що дія
адвокатського свідоцтва представника
відповідача зупинена з 2013 року, тоді як
розрахунок проведений судом за участь
представника відповідача у судових
засіданнях у 2010, 2011, 2012 роках.

З урахуванням наведеного, рішення
суду відповідає вимогам закону,
зібраним по справі доказам, обставинам
справи, підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційних
скаргах, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та положення ч.1
ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційні скарги
відхилити, а рішення суду та додаткове
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Оскільки апеляційну скаргу позивачів
відхилено, сплачений ними судовий збір
за подання апеляційної скарги,
відповідно до ст.88 ЦПК України,
відшкодуванню не підлягає.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 -
315,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 14 серпня 2013 року та на
додаткове рішення Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 18
жовтня 2013 року відхилити.

Рішення Нахімовського районного суду
м.Севастополя від 14 серпня 2013 року та
додаткове рішення Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 18
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду м.Севастополя
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
Т.П.Колбіна

М.В.Моцний