Ухвала

іменем україни

12 лютого 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності на частку в нерухомому
майні та визнання права власності на
частку спадкового майна,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права власності на частку в нерухомому
майні та визнання права власності на
частку спадкового майна.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 20 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 25 листопада 2013 року, позов
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1
право власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6
одружились 18 грудня 1999 року і
зареєстрували цей шлюб у Личаківському
відділі реєстрації актів
громадянського стану м. Львова.

До укладення шлюбу, а саме 02 листопада
1999 року, відповідно до договору
купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7
та ОСОБА_5, останній придбав у ОСОБА_7 за
294 638 грн 50 коп., що еквівалентно на той
час 65 тис. доларам США, квартиру
АДРЕСА_1, яка відповідно до
реєстраційного посвідчення від 03
листопада 1999 року була зареєстрована
за ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть.

Обставина спільного проживання та
перебування у фактичних шлюбних
відносинах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як до
реєстрації шлюбу, так і придбання
спірної квартири знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні та
стверджується матеріалами справи та
показаннями свідків.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність», який був
чинним на час придбання спірної
квартири, майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Установлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не
було письмового договору щодо майна,
придбаного за час спільного проживання
та перебування у фактичних шлюбних
відносинах набутого в результаті
спільної їх праці та за спільні грошові
кошти.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України
«Про власність», ст. 22 КпШС України,
який був чинним до 01 січня 2004 року,
спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

У інших випадках спільна власність
громадян визнавалась частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

За таких обставин, задовольняючи
вимоги ОСОБА_1 про визнання права
власності на частку майна (1/2), суд
правильно виходив із обставин
спільного проживання та перебування у
фактичних шлюбних відносинах на час
придбання спірного майна, факту
створення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільної
часткової власності на спірну квартиру
з визначенням однакового ступеня
їхньої участі працею та коштами.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 20 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 25 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель