Справа № 335/7650/13-ц 2/335/118/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Апаллонової Ю.В.,

при секретарі: Франчук Г.В.

за участю:позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача:ОСОБА_3

представника відповідача:
ОСОБА_4

представника третьої особи:
Салтан В.Ю.

прокурора : Коробової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
орган опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Орджонікідзевському району,
прокуратура Орджонікідзевського
району м.Запоріжжя про позбавлення
батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_3, третя особа орган опіки та
піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Орджонікідзевському району,
прокуратура Орджонікідзевського
району м.Запоріжжя про позбавлення
батьківських прав.До початку розгляду
справи по суті до суду надійшов
уточнений позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 в якому
вони просили суд позбавити ОСОБА_3
батьківських прав відносно ОСОБА_2,
стягнути судовий збір з відповідача.

В обґрунтування позову зазначали, що
26.04.1991 року було зареєстровано шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, від якого сторони
мають 2-х дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
яка хворіє на епілепсію з 2004 року,
непрацездатна з 2011 року, та сина ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2

У 2009 році шлюб було розірвано.
Зазначала, що вони змушені терпіти
агресію та алкогольні психози
колишнього чоловіка, проживаючи з ним в
одній квартирі (свого житла в неї
немає). В квітні 2011 р. позивачі
звернулися в прокуратуру
Орджонікідзевського району з заявою
про позбавлення батьківських прав
ОСОБА_3 Але Орджонікідзевський орган
опіки та піклування на той час вирішив,
що підстав для позбавлення ОСОБА_3
батьківських прав недостатньо.
Відповідач вихованням не займається,
матеріальної допомоги на його
утримання не надає. За останні два роки
батько не тільки не спробував знайти з
сином спільної мови, а навпаки, всіляко
посилював свої знущання над дитиною.
Для цього, маючи свою окрему кімнату,
він перейшов жити в кімнату до сина,
повністю проігнорувавши прохання не
робити цього, чим порушив ст. 18 Закону
про охорону дитинства. Відповідач всі
ці роки жодного разу не дав синові
грошей на проїзд в громадському
транспорті, жодної копійки не витратив
на їжу, придбання одежі, спортивного
приладдя, витрат на поїздки на
змагання, санаторно-курортне лікування
оплату за навчання в
економіко-правничому коледжі, покупку
ліків.А його словесні знущання
перейшли на фізичний план: у серпні 2012
року батько у стані алкогольного
сп'яніння напав на сина. Між ними була
бійка. А в травні 2013 року побив хлопця.
Після перенесеного стресу 05.05.2013 р. син
проходив повторний курс амбулаторного
лікування у невролога. У зв'язку з
вищезазначеним, враховуючи стійке
несприйняття батька сином категоричне
хворобливе небажання батька знайти з
сином спільну мову, просили суд
позбавити ОСОБА_3 батьківських прав
відносно сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала позовні вимоги про
позбавлення батьківських прав та
просила їх задовольнити з підстав
викладених у позові. Зазначали, що
метою позбавлення батьківських прав є
уникнення ОСОБА_2 від утримання у
майбутньому свого батька, який над ним
знущається.

У судовому засіданні 17 - річна дитина,
ОСОБА_2 пояснив, що батька не любить,
оскільки він його постійно ображає,
бив, часто буває дома нетверезим, тому
вважає за можливе позов задовольнити і
позбавити батька батьківських прав.

Відповідач в судове засідання з'явився,
позов не визнав та просив відмовити в
задоволені позову. Пояснив, що бажає
збереження родинних стосунків з
дитиною та більш тісного спілкування з
дитиною. Він цікавиться розвитком сина
і любить свого сина. Він добре розуміє
свій батьківський обов'язок і бажає як
найбільше спілкуватися із сином, але
позивач свідомо налаштовує сина проти
нього, бажаючи таким шляхом набути
право на квартиру, яка належить йому та
їх дочці і у зв'язку із чим позивач
вирішила позбавити його батьківських
прав у судовому порядку.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
позову - органу опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Орджонікідзевському
району підтримав висновок служби у
справах дітей від 18.09.2013 року №01-10/1251,
згідно до якого питання доцільності
позбавлення батьківських прав залишає
на розсуд суду.

Прокурор вирішення позову залишив на
розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідача, представника органу опіки
та піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по
Орджонікідзевському району, прокурора,
допитаних в судовому засіданні
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд встановив наступні фактичні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В статті 6 Декларації прав дитини,
проголошеної Генеральною Асамблеєю
Організації Об'єднаних Націй 20
листопада 1959 року, відповідно до яких
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особи потребує любові і
розуміння. Вона повинна, якщо це
можливо, зростати під опікою і
відповідальністю своїх батьків і, в
усякому разі, в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року
держави-учасниці забезпечують те, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в якнайкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про
права дитини " в усіх діях щодо дітей ...
першочергова увага приділяється
якнайкращому забезпеченню інтересів
дитини''.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України
мати, батько можуть бути позбавлені
судом батьківських прав, якщо вона, він
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з
одного боку, засобом захисту прав
дитини, а з другого - заходом впливу на
батьків, які неналежним чином
виконують свої батьківські обов'язки
стосовно дитини.

Передбачене пунктом 2 частини 1 статті
164 Сімейного кодексу України ухилення
батьків від виконання своїх обов'язків
має місце, коли вони не піклуються про
фізичний і духовний розвиток дитини, її
навчання, підготовку до самостійного
життя, зокрема: не забезпечують
необхідного харчування, медичного
догляду, лікування дитини, що негативно
впливає на її фізичний розвиток як
складову виховання; не спілкуються з
дитиною в обсязі, необхідному для її
нормального самоусвідомлення; не
надають дитині доступу до культурних
та інших духовних цінностей; не
сприяють засвоєнню нею
загальновизнаних норм моралі; не
виявляють інтересу до її внутрішнього
світу; не створюють умов для отримання
нею освіти.

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено
вичерпний перелік підстав для
позбавлення батьківських прав.

У тому числі підставою для позбавлення
батьківських прав є пп. 3,4 ч. 1 ст.164 СК
України, а саме батьки жорстоко
поводяться з дитиною, якщо батьки є
хронічними алкоголіками або
наркоманами.

В Рішенні Європейського суду з прав
людини від 18 грудня 2008 року у справі
"Савіни проти України" встановлено, що
вирішуючи справи про позбавлення
батьківських прав, суд зобов'язаний
дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод у частині права заявників на
повагу до сімейного життя, зокрема,
судове рішення має бути побудоване на
з'ясованих обставинах: чи були мотиви
для позбавлення батьківських прав
доречними і достатніми, чи здатне
рішення про позбавлення батьківських
прав забезпечити належний захист
дитини, чи було проведено ретельний
аналіз можливих наслідків
пропонованого заходу з опіки для
батьків і дитини, чи ґрунтується
висновок органу опіки на достатній
доказовій базі, чи мали батьки достатні
можливості брати участь у вирішенні
такого питання.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» на батьків
покладається відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки зобов'язані виховувати дітей,
піклуватися про їх здоров'я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку їх природних здібностей,
поважати гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці.

Відповідно до п.п. 15, 16, 17 Постанова
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року №3 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків. Ухилення
батьків від виконання своїх обов'язків
має місце, коли вони не піклуються про
фізичний і духовний розвиток дитини, її
навчання, підготовку до самостійного
життя, зокрема: не забезпечують
необхідного харчування, медичного
догляду, лікування дитини, що негативно
впливає на її фізичний розвиток як
складову виховання; не спілкуються з
дитиною в обсязі, необхідному для її
нормального самоусвідомлення; не
надають дитині доступу до культурних
та інших духовних цінностей; не
сприяють засвоєнню нею
загальновизнаних норм моралі; не
виявляють інтересу до її внутрішнього
світу; не створюють умов для отримання
нею освіти. Зазначені фактори, як кожен
окремо, так і в сукупності, можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками. Жорстоке
поводження полягає у фізичному або
психічному насильстві, застосуванні
недопустимих методів виховання,
приниженні людської гідності дитини
тощо. Хронічний алкоголізм батьків і
захворювання їх на наркоманію мають
бути підтверджені відповідними
медичними висновками. Як експлуатацію
дитини слід розглядати залучення її до
непосильної праці, до заняття
проституцією, злочинною діяльністю або
примушування до жебракування. Якщо
позов про позбавлення батьківських
прав заявлений із декількох підстав,
суди повинні перевіряти та
обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Пункт 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 березня 2007 року № 3
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав" містить
роз'яснення, що зазначені фактори, як
кожен окремо, так і в сукупності, можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками.

З аналізу зазначених норм слідує, що
для позбавлення батьківських прав мало
упевнитися в невиконанні обов'язків
щодо виховання дитини, необхідно також
установити, що батько свідомо
ухиляється від їх виконання, адже
ухилення від виконання обов'язку по
вихованню неповнолітньої дитини
завжди є актом свідомої винної
поведінки, коли особа має реальну
можливість виконати покладені на неї
обов'язки, але не вчиняє відповідних
дій і не бажає цього робити. А це
значить, що батько наполегливо,
систематично, незважаючи на всі заходи
попередження, продовжує не виконувати
свої батьківські обов'язки.

Згідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_2
являються, батьком ОСОБА_3, матір'ю
ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом
про народження серія НОМЕР_1 виданого
20.07.1996 року відділом РАЦС
Орджонікідзевського району.(а.с.6)

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який 17 грудня
2009 року був розірваний. (а.с.7).

Окрім сина ОСОБА_2 у сторін є повнолітня
донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка є
інвалідом 1 групи з дитинства.

ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_2
проживають разом за адресою: АДРЕСА_1,
що визнано і не заперечується
сторонами.

Згідно до довідки виданої ОСОБА_3 він
має склад сім'ї: 3-особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_6.донька та ОСОБА_2 син.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 13.10.2011 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів на неповнолітніх
дітей, встановлено, що відповідач
належним чином виконує обов'язки по
вихованню, догляду та матеріальному
утриманні дітей.

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3 . про
стягнення аліментів на її користь на
утримання сина ОСОБА_2

28.02.2013 року рішенням
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів на утримання сина ОСОБА_2
відмовлено. Як встановлено вказаним
судовим рішенням, яке набрало законної
сили, оскільки позивачем не надано
належних доказів, які б свідчили про те,
що відповідач проживаючи у одній
квартирі з неповнолітнім сином, не
витрачає грошові кошти на його
утримання та в інтересах сім'ї, обмежує
його у харчуванні та у користуванні
речами, які придбаються для сім'ї, а
також, що після ухвалення апеляційним
судом з'явилися обставини, які б
свідчили про ухилення відповідача від
утримання неповнолітнього сина.

Тобто, станом на лютий 2013 року судом
встановлено, що відповідач надає
належне матеріальне забезпечення сина
ОСОБА_2

Належних та допустимих доказів, які б
свідчили про зміну матеріального стану
сторін та ухилення відповідача від
матеріального забезпечення сина з
лютого 2013 року по теперішній час
позивачем суду не надано, а тому
позбавлення батьківських прав
відповідача з підстав передбачених ч. 1
п.2 ст. 164 СК України позивачами у
відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України є недоведеними.

Пояснення позивачів згідно до ч.2 ст. 57
ЦПК України не є доказами, оскільки
вони не були допитані як свідки.

Щодо свідомого ухилення відповідача
від участі у виховання дитини та її
духовному розвитку суд зазначає
наступне.

Відповідач пояснив суду, що він
цікавиться дитиною, виявляє інтерес до
її внутрішнього світу, цікавиться його
розвитком, але позивач перешкоджає
йому у спілкуванні, налаштовуючи
дитину спеціально проти нього,
навіюючи сину через знайомого
психолога погані думки про батька.

Згідно з листом комунальної установи
«Міська дитяча клінічна
поліклініка№2» від 04.09.2013 року №01-11/114
ОСОБА_3 здійснював догляд за сином
разом із матір'ю, часто дзвонив та
цікавився станом здоров'я дитини.
Відповідно до листа Запорізької
загальноосвітньої шкоди №37 від 05.09.2013
року №170 батько ОСОБА_2 протягом 2012-2013
року навчального року школу не
відвідував, проте двічі спілкувався
телефоном з класним керівником сина,
цікавився його успішністю.

За інформацією ФК «Металург» (лист від
10.09.2013 року №221), ОСОБА_3 власноруч
привів сина до школи, час від часу
спілкувався з тренером, цікавився
успіхами сина та сплачував всі
необхідні внески.

На підтвердження своїх доводів про
ухилення відповідача від виконання
своїх батьківських обов'язків, зокрема
ухилення від виконання батьківських
обов'язків шляхом ухилення від
виховання сина, позивачі не надали суду
жодних належних та допустимих доказів,
обґрунтовуючи свої вимоги лише
власними поясненнями.

Як вбачається із виробничої
характеристики ОСОБА_3.
характеризується позитивно, має подяки
за 2011, 2013 роки від Головного лікаря КУ
«Запорізька обласна станція
переливання крові», Головного лікаря
КУ «Міська дитяча клінічна поліклініка
№2», є не судимим, на обліку у КУ
«Обласний клінічний наркологічний
диспансер» ЗОС не перебуває (довідка
№3126 від 01.10.2013 року), на диспансерному
обліку в КУ «Обласна клінічна
психіатрична лікарня» м.Запоріжжя не
перебуває (довідка від 02.10.2013 р).

Відповідно до абз.4 п.16 Постанови №3 від
30.03.2007 р. хронічний алкоголізм батьків і
захворювання їх на наркоманію мають
бути підтверджені відповідними
медичними висновками.

Однак у матеріалах справи також
відсутні та позивачами не доведено
належними докази зловживання
відповідачем спиртних напоїв, на яке
позивачі посилаються як на підставу
позбавлення батьківських прав
відповідача, тому підстава передбачена
п. 4 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення
відповідача батьківських позивачами
не доведена.

Також позивачкою, у встановлений
законом спосіб, не доведено фактів
жорстокого поводження з дитиною.

Посилання позивачів на повідомлення
про початок досудового розслідування
від 06.05.2013 року за ч.1 ст.125 КК України не
свідчить про факт жорстокого
відношення відповідача до сина і не
може прийматись до уваги як доказ
винних дій відповідача по жорстокому
поводженню с дитиною тому, що,
відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України,
доказом про те чи мали місце дії та чи
вчинені вони цією особою можуть бути
підтверджені тільки вироком у
кримінальній справі, що набрав
законної сили.

А тому, суд не має можливості зробити
висновки про цивільно-правові наслідки
дій відповідача на підставі листів
слідчого СВ Орджонікідзевського РВ
ЗГУ ГУМВС України в Запорізькій
області від 06.05.2013 р (а.с.8,27).

Наданий позивачем висновок
спеціаліста №555 від 12.06.2013 року про
наявність у ОСОБА_2 легких тілесних
ушкоджень не може свідчити про
завдання цих ушкоджень саме
відповідачем, а тому він визнається
неналежним доказом, як і акти усних
заяв ОСОБА_1 та повідомлення про
вчинення насильства у сім'ї або реальну
його загрозу, які складені особисто
ОСОБА_1

Не підтверджується факт жорстокого
поводження з дитиною і постановами
Орджонікідзевського районного суду
м.Запоріжжя від 25.07.2013 року та від 20.08.2013
року за якими справа про
адміністративне правопорушення
відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.173-2 КУпАП
повернута до Орджонікідзевського РВ
ЗМУ ГУМВС України для належного
оформлення. Доказів про притягнення
ОСОБА_3 до адміністративної
відповідальності за насилля у сім'ї
позивачами не надано.

Пояснення психолога, яка
допитана у судовому засіданні лише
підтверджують конфліктна обстановка
між батьком та матір'ю, поведінка та дії
батька, не доводять факту жорстокого
поводження (фізичного або іншого
психічного насильства, застосування
неприпустимих методів виховання,
приниження людської гідності дитини)
відповідача з дитиною. Крім того,
пояснення даної особи суд також не бере
до уваги, оскільки вони відтворені з
чужих слів і підтверджують також
емоційно стійкий вплив матері на сина.

Пояснення інших свідків щодо
застосування відповідачем фізичного
насильства над сином не можуть бути
прийняті судом оскільки свідки не
будучи очевидцями даної події, знають
про вказане лише зі слів позивачів.

Надані позивачами документи не
містять в собі відомостей щодо фактів
жорстокого поводження ОСОБА_3 з сином.,
а лише свідчать про наявність
неприязних стосунків між сторонами,
пов'язаних зі спорами щодо виконання
відповідачем обов'язків по утриманню
та вихованню дітей.

Суд вважає, що вказані обставини
позбавляють суд можливості прийняття
рішення про задоволення позову про
позбавлення батьківства з підстав,
передбачених п.3 ч.1 ст.164 СК України, так
як по справі відсутні докази, що
підтверджують жорстоке поводження
відповідача з дитиною.

Крім того, як вбачається з листа
Запорізького міського центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді від 21.01.2014 року направленого на
ім'я ОСОБА_3згідно з наказом директора
ЗМЦСССДМ від 22.08.2012 року №445 родину, яка
мешкає за адресою: АДРЕСА_1 взято під
соціальний супровід з метою сприяння у
подоланні складних життєвих обставин,
а саме: надання юридичних консультацій
з соціально- економічних проблем та
проблем родини за запитом клієнтів.
Згоду на співвпрацю надав і ОСОБА_2 і за
період з серпня 2012 по жовтень 2013
рокуОСОБА_2 відвідував психологічні
консультації.

11.02.2013 року ОСОБА_3 звертався до
ЗМЦСССДМ з усною заявою про вчинення
ОСОБА_1 над ним фізичного насилля та над
дітьми психологічного насилля. За
результатами розгляду даної проблеми
ОСОБА_3 надані юридичні та психологічні
послуги.

Наведені обставини також
підтверджують довготривалі конфліктні
стосунки колишнього подружжя і
намагання відповідача якимось чином
врегулювати ситуацію у тому числі і
шляхом навідування психолога.

Виходячи з пояснень позивача ОСОБА_1 та
відповідача ОСОБА_3 взаємовідносини
між ними неприязні вже тривалий час, що
встановлено як і з пояснень сторін, так
і з пояснень органу опіки та
піклування.

Пояснення свідків допитаних у судовому
засіданні, зокрема свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 суд оцінює критично,
так, ОСОБА_9 по предмету доказування
пояснень не надала, свідком побиття,
образ, приниження особисто не була.
ОСОБА_10- психолог пояснила, що
психологічні проблеми дитини пов'язані
з важкими обставинами у родині, тяжкими
відносинами з батьком, всі пояснення
свідка надані зі слів дитини, вплив
матері на сина має місце і ОСОБА_1
звернулася саме до вказаного
психолога, оскільки вони півроку
працювали разом. Свідок ОСОБА_12 є
матір'ю позивача ОСОБА_1 і має особисту
зацікавленість у результатах розгляду
справи, крім того, вона бачила
відповідача в останнє у 2009 році. Щодо
свідка ОСОБА_11 суд враховує негативне
відношення даного свідка до
відповідача, щодо факту конфліктів - то
їх вказаний свідок особисто не бачив, а
чув через стіну, а ті обставини, що
ОСОБА_3 трусив сина у коридорі, що даний
свідок бачив, не доводять підстав
заявлених у позові.

Заперечуючи проти позовних вимог
відповідач пояснював, що колишня
дружина навмисно пише заяви про
притягнення його до кримінальної
відповідальності, щоб налаштувати сина
проти нього. Із зібраних судом доказів
вбачається, що батько ОСОБА_2
цікавиться життям сина, бажає приймати
активну участь у вихованні та житті
неповнолітнього сина в подальшому,
хоче бути справжнім батьком.

Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного
Кодексу України, Конвенції про права
дитини - позбавлення батьківських прав,
це спосіб захисту прав та інтересів
дитини. Тому у кожному випадку треба
виявити і оцінити позитивний результат
у долі дитини, який має настати.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
позивачем, відповідно до вимог ст.. 60
ЦПК України, не надано суду належних та
допустимих доказів свідомого ухилення
відповідача ОСОБА_3 від виконання своїх
батьківських обов'язків та свідомого
нехтування ним своїми обов'язками.

В матеріалах справи є висновок
органу опіки та піклування проте він не
містить конкретних висновків, тому суд
не бере його до уваги. Крім того,
підставою для звернення до суду з
позовом стали акти, рішення,
повідомлення, акт обстеження
матеріально- побутових умов, тощо, які
датовані 2011- 2012 роками (а.с.21-23). При
цьому рішенням апеляційного суду
Запорізької області 13.10.2011 року вже був
встановлений факт, що відповідач
належним чином виконує обов'язки по
вихованню, догляду та матеріальному
забезпеченні дітей. З відповідним
позовом позивачі звернулися лише у
липні 2013року. Зазначене свідчить, що у
матеріалах справи не міститься
відомостей щодо несприятливих умов
проживання, навчання дитини,
відсутності забезпеченості батьком
рівня життя, необхідного для розвитку
дитини, які існують станом на дату
звернення до суду.

Отже на час розгляду справи відсутня
виняткова ситуація, яка б дозволила
дійти висновку про необхідність
позбавлення відповідача батьківських
прав.

Підставою для відповідальності
батьків є лише їх ухилення від
виконання батьківських обов'язків, що
включає наявність вини.

Позбавлення батьківських прав (тобто
на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують та ін.),
що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Проаналізувавши всі докази по
справі у їх сукупності, виходячи із
конкретних обставин даної справи,
враховуючи вищенаведене та ті
обставини, що відповідач бажає
спілкуватись з сином, займатись
вихованням та матеріальним утриманням
свого сина та роз'яснення постанови
Пленуму Верховного суду України про
те, що позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, а відповідач своїми
діями свідчить про те, що він не втратив
інтересу до дитини, має бажання і
можливості виховувати сина,
позбавлення батьківських прав щодо
ОСОБА_2 не сприяє позитивному
результату у долі дитини, який мав би
настати після цього, суд відмовляє у
задоволенні позову, оскільки
позивачами не надано доказів, які є
підставою за ст.164 СК України, для
позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

При цьому суд враховує, що
альтернативні заходи реагування
держави до відповідача не вживалися,
позбавлення батьківських прав є
виключною мірою, яка тягне за собою
серйозні правові наслідки як для
батька так і для дитини, передбачені ст.
166 СК України. Позбавлення батьківських
прав допускається лише, коли змінити
поведінку батьків в кращу сторону
неможливо, і лише при наявності вини в
діях батька, проте в даному випадку
відповідач висловив своє бажання
виконувати свої обов'язки по вихованню
дитини.

Суд вважає, що саме такий висновок
відповідає інтересам дитини, вимогам
закону і практиці Європейського суду
з прав людини, яка виходить із того, що
такий захід як позбавлення
батьківських прав не може бути
санкціонований без попереднього
розгляду можливих альтернативних
заходів і має оцінюватися в контексті
позитивного обов'язку держави вживати
виважених і послідовних заходів зі
сприяння возз'єднанню дітей зі своїми
біологічними батьками, дбаючи при
досягненні цієї мети про надання їм
можливості підтримувати регулярні
контакти між собою.

В силу ст. 88 ЦПК судові витрати суд
залишає за позивачами.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа орган опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Орджонікідзевському
району, прокуратура
Орджонікідзевського району
м.Запоріжжя про позбавлення
батьківських прав, залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через
Орджонікідзевський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги. Рішення суду
набирає законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не було скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:

Ю.В.Апаллонова