Справа № 363/4084/13-ц Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/856/14 Доповідач у 2
інстанції Воробйова Н.С.Категорія 45
УХВАЛА

Іменем України

03 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 05 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ майна колишнього подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивач звернувся
до суду з названим позовом.

Посилався на те, що з відповідачкою
він перебуває в шлюбі з 12.12.1090 року по
17.06.2011 року. Від шлюбу вони мають дітей -
доньку ОСОБА_4, 1991 року народження та
ОСОБА_5, 1996 року народження. Під час
шлюбу згідно договору купівлі-продажу
від 22.06.2004 року на ім'я відповідачки
була придбана двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1.

У зв'язку з розірванням шлюбу,
відповідачка змусила позивача піти з
спільної квартири.

Позивач вважав, що спірна квартира
на підставі ст. 70 СК України являється
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та підлягає поділу
між подружжям. Просив поділити спільне
майно подружжя, виділити кожному із
подружжя по 1/2 частині спірної квартири

Позивач та його представник у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити
в повному обсязі з підстав, що
зазначенні в позові.

Заперечуючи позовні вимоги,
відповідачка вказувала на те, що у
шлюбі з позиваче перебувала з 1990 року,
який було розірвано 06 червня 1998 року.

Повторно шлюб з позивачем вона
уклала у червні 2005 року. Проте, в
подальшому, в червні 2011 року шлюб з
позивачем було розірвано.

Спірна квартира була придбана у 2004
році в період, коли вона не проживала з
позивачем, не перебувала з ним у шлюбі
та не вела спільне господарство, а тому
дана квартира не являється спільним
майном подружжя.

Рішенням Вишгородського районного
суду від 05 грудня 2013 року у задоволенні
позову позивача відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просив скасувати рішення суду з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

По справі встановлено, що
подружжя ОСОБА_5 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 12.12.1990 року по
06.08.1998 року, що підтверджується копією
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 13.05.1998 року, а
також записом в Книзі реєстрації
розірвання шлюбів за №171 від 06.08. 1998
року за №171.

Повторно сторони уклали шлюб 18.06.2005
року, що підтверджується Свідоцтвом
про одруження та записом в книзі
реєстрації актів про одруження від
18.06.2005 року за №79.

Рішенням Вишгородського районного
суду від 17.06.2011 року шлюб між сторонами
розірвано.

Від шлюбу сторони мають дітей -
доньку ОСОБА_4, 1991 року народження та
ОСОБА_5, 1996 року народження., що
підтверджується копіями свідоцтва про
народження від 28.05.1991 року та 24.01.1996
року.

Згідно договору купівлі-продажу від
22.06.2004 року, укладеним між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, позивачка придбала у власність
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що
є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України
вважається, що кожна річ набута, за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд виходив з того, що спірна
квартира була придбана відповідачкою
22.06.2004 року на підставі договору
купівлі продажу в період, коли сторони
по справі не перебували у
зареєстрованому шлюбі, а тому дійшов
висновку про те, що спірна квартира не є
спільним майном подружжя.

Даний висновок суду відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

Доводи позивача про те, що йому до 2012
року не було відомо про розірвання
шлюбу між ним та відповідачкою в 1998
році і що в шлюбі подружжя перебувало з
1990 року по 2011 рік, не заслуговують на
увагу та спростовуються матеріалами
справи. Зокрема, свідоцтвом про
одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (актовий
запис №79 ) від 18.06.2005 року (а.с.48), з якого
вбачається, що реєстрація шлюбу сторін
саме 18.06.2005 року здійснювалася Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Вишгородського районного управління
юстиції.

Посилання позивача на те, що спірна
квартира придбана подружжям за спільні
кошти є голослівним, оскільки будь-які
дані про те, що купівля-продаж спірної
квартири 22.06.2004 року здійснено за кошти
позивача або за спільні кошти його та
колишньої дружини матеріали справи не
містять, докази цьому позивач не надав.

Доводи апелянта про те, що в діях
відповідачки ОСОБА_7 вбачається склад
кримінального злочину, на думку
колегії, є необґрунтованими, в
розумінні положень ст..ст.57- 59 ЦПК
України не підтверджені належними та
допустимими доказами.

Інші доводи висновки суду не
спростовують.

Рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, підстав до його скасування при
апеляційному розгляді справи не
встановлено.

Керуючись ст..ст.307,308 ЦПК України,
колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 05 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: