РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/1053/13-ц

провадження у справі № 2/0285/1/14

30 січня 2014 року
м.
Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний
суд Житомирської області у складі
судді Романюк Ю.Г., за участі секретаря
судового засідання Медяної І.В. та осіб,
які беруть участь у справі:

позивача за первісним позовом -
відповідача за зустрічним (далі
позивача-відповідача): не прибув,
представник не прибув;

відповідача за первісним позовом -
позивача за зустрічним (далі
відповідача-позивача): не прибула,
представник не прибула;

третіх осіб: представники не прибули,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за первісною
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2; треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору:
Новоград-Волинський районний сектор
УДМС України в Житомирській області;
орган опіки та піклування
Новоград-Волинської міської ради; про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом та зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права спільної сумісної власності на
житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до відповідача про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, в
якій просить визнати ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 зі зняттям її з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

В обґрунтування позову зазначає, що у
його власності перебуває житловий
будинок АДРЕСА_1, в якому, окрім нього,
зареєстровані: колишня дружина - ОСОБА_2
та син - ОСОБА_4 17 вересня 2008 року
рішенням суду шлюб між ними розірвано.
З того часу ОСОБА_2 в його будинку не
проживає, а переїхала проживати до
своїх батьків, де проживає і на даний
час. В добровільному порядку знятись з
реєстрації остання не бажає, тому він
змушений звернутись з даним позов до
суду.

25.03.2013 року відповідач ОСОБА_2 подала
зустрічну позовну заяву, в якій просить
визнати за нею та ОСОБА_1 право спільної
власності на житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 в
рівних частинах - по ? частці кожному.

В обґрунтування зустрічного позову
зазначає, що дійсно з серпня 2002 року по
вересень 2008 року вона перебула у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Від
даного шлюбу мають неповнолітнього
сина ОСОБА_5. В період спільного
проживання за спільні кошти вони
придбали спірний житловий будинок,
оформивши його на чоловіка. Після
розірвання шлюбу вона звернулась з
позовом про поділ спільного майна
подружжя, але вони дійшли домовленості,
що вона не буде стягувати аліменти на
утримання сина, а він при досягненні
сином повноліття переоформить наш
спільний будинок на сина. Також було
узгоджено, що вона з сином тимчасово в
будинку проживати не буде, але будуть
там зареєстровані. Оскільки ОСОБА_1
відмовляється добровільно
переоформити частину житлового
будинку на неї та подає позов про
визнання її втратившою право
користування цим будинком, вона, в свою
чергу, звертається з даним зустрічним
позовом до суду.

Ухвалою суду від 16.04.2013 року зустрічний
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права спільної сумісної власності на
житловий будинок прийнято до спільного
розгляду з первісним позовом; вимоги за
зустрічним позовом об'єднано в одне
провадження даній цивільній у справі
№285/1053/13-ц з первісним позовом.

Позивачем-відповідачем подано
заперечення на зустрічний позов, які
зводяться до того, що спірний житловий
будинок придбаний за власні кошти
ОСОБА_1, які були заощаджені ним та
отримані від продажу квартири ще до
одруження. Тому спірний будинок не є
об'єктом права спільної сумісної
власності та належить йому на праві
особистої приватної власності, а
відтак не підлягає поділу. Разом з цим,
просить застосувати до зустрічних
позовних вимог строк позовної
давності.

Позивач-відповідач та його представник
у судове засідання не прибули,
позивач-відповідач подав заяву, в якій
зазначивши, що позовні вимоги
підтримує в повному обсязі та просить
позов задовольнити, просив справу
розглянути у його відсутність. У
письмовій заяві, поданій до суду,
просить застосувати до зустрічних
позовних вимог строк позовної
давності.

Відповідач-позивач в судове засідання
не прибула повторно, про час і місце
судового розгляду була повідомлена
вчасно та належним чином двічі, однак
про причини неявки суду не повідомила,
заперечень проти позову та клопотань
про розгляд справи за її відсутності,
чи про відкладення розгляду справи не
подавала, що підтверджується
матеріалами справи.

З метою всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи,
вирішення її в точній відповідності з
законом та з метою дотримання права
ОСОБА_2 на участь у процесі прийняття
рішення, судом неодноразово було
відкладено розгляд даної справи. Однак,
остання своїм право не скористалася, в
дане судове засідання не прибула, явку
представника не забезпечила, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлена вчасно та належним чином,
що підтверджується матеріалами справи.

З врахуванням вказаних обставин, з
метою недопущення порушення строків
розгляду справи та зловживання
відповідачем своїми процесуальними
правами - суд, вважає за можливе
розглянути справу у відсутність
відповідача та її представника, на
підставі наявних у ній матеріалів та
доказів.

Треті особи, які не заявляє самостійних
вимог, щодо предмета спору -
Новоград-Волинський районний сектор
Державної міграційної служби України в
Житомирської області та орган опіки та
піклування Новоград-Волинської
міської ради, участь уповноважених
представників у судовому засіданні не
забезпечили, надали листи в яких
просять справу слухати без їх участі,
при винесені рішення покладаються на
розсуд суду.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу без участі
сторін та осіб, які беруть участь у
справі на підставі наявних доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК
України, повне фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні
матеріали справи та надані докази,
з'ясувавши всі обставини справи в їх
сукупності, суд вважає, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу житлового
будинку від 24 вересня 2004 року позивачем
- ОСОБА_1 придбано у приватну власність
житловий будинок, який розташований в
АДРЕСА_1 (а.с.6).

04.11.2004 року за ОСОБА_1 зареєстровано
право власності на вищезазначений
будинок (а.с.7).

ОСОБА_2 дала згоду на придбання ОСОБА_1
житлового будинку який розташованого в
АДРЕСА_1, що підтверджується
нотаріально посвідченою заявою від
24.09.2004 року (а.с.76).

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду від 17.09.2008 року
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано
(а.с.14,15).

Відповідно до довідки № 642 від 25.02.2013
року виданої КП
«Новоград-Волинськ-житлокомунсервіс»
ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по
АДРЕСА_1 до складу його сім'ї входять:
колишня дружина - ОСОБА_2, син - ОСОБА_4
(а.с.8).

20.08.2004 року ОСОБА_6 відповідно до
договору дарування передано ОСОБА_1 у
власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.53-54).
Того ж дня ОСОБА_6 було дано розписку
ОСОБА_1 про отримання 20112,00 грн. за
передачу у власність квартири АДРЕСА_2
(а.с.55).

Архівною довідкою № 7730/1 від 14.10.2008 року
підтверджується, що
військовослужбовець ОСОБА_1 за період
з липня 2000 року по липень 2001 року
отримував грошове забезпечення в
розмірі 500 доларів США, щомісячно (а.с.57).

Як встановлено судом, в травні 2013 року
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, в якому просив визнати право
особистої приватної власності на
будинок АДРЕСА_1

Так, ухвалою суду від 01.06.2013 року
провадження у справі, що розглядається
було зупинено до набрання законної
сили рішенням Новоград - Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області у цивільній справі №285/2083/13-ц за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права особистої приватної власності.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду від 25.06.2013 року у
справі № 285/2083/13-ц в задоволенні позову
відмовлено (а.с.152-153).

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог.

В ході розгляду справи судом
апеляційної інстанції було зупинено
розгляд зазначеної справи до вирішення
іншої справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_6 про визнання договору удаваним.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 31.10.2013 року, яке набрало
законної сили, договір дарування
квартири АДРЕСА_2 від 20.08.2004 року
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 визнано
удаваним та визнано укладення між
сторонами договору купівлі-продажу
вказаної квартири (а.с.154-155).

Рішенням Апеляційного суду
Житомирської області від 10.12.2013 року
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного від 25.06.2013 року №
285/2083/13-ц скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено та
визнано за ОСОБА_1 право особистої
приватної власності на житловий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.131).

Як слідує із письмових пояснень ОСОБА_7,
останній проживає з ОСОБА_1 по
сусідству з 2003 року і починаючи з 2008
року колишня дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з
ним у будинку АДРЕСА_1 не проживає
(а.с.157).

Дані обставини підтверджуються
дослідженими у судовому засіданні
доказами: копією свідоцтва про
розірвання шлюбу (а.с.4), копією рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду від 17.09.2008 року № 2-1463/08 року (а.с.5),
копією договору купівлі-продажу
житлового будинку (а.с.6), копією витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно (а.с.7), довідкою № 642 від
25.02.2013 року (а.с.8), копією паспорта
ОСОБА_2 (а.с.19), копією свідоцтва про шлюб
(а.с.21), копією свідоцтва про народження
(а.с.25), копією договору дарування
квартири (а.с.53-54), копією розписки від
20.08.2004 року (а.с.55), копією ухвали
Новоград-Волинського міськрайонного
суду від 03.12.2008 року (а.с.56), копією
довідки № 7730/1 від 14.10.2008 року (а.с.57),
копією довідки № 96 від 22.03.2013 року
(а.с.58), копією заяви від 24.09.2004 року
(а.с.76), копією рішення Апеляційного
суду від 10.12.2013 (а.с.131), копією рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду від 25.06.2013 року № 285/2083/13-ц (а.с.152-153),
копією рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду від 31.10.2013 року №
285/3639/13-ц (а.с.154-155), письмовими
поясненнями (а.с.157).

Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яким власник володіє,
користується, розпоряджається на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК
України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Конституція України у ст. 47 проголошує,
що кожен має право на житло. Держава
гарантує не тільки свободу його
придбання, але й можливість
стабільного користування житлом, його
недоторканість, а також недопущення
примусового позбавлення житла, не
інакше, як на підставі закону і за
рішенням суду.

Реалізація встановлених
конституційних гарантій, поряд з
іншими, відображається в збереженні
житла за його власниками без обмежень,
та в гарантії збереження житла членів
сім'ї власника жилого приміщення
протягом року. Не проживання у жилому
приміщенні понад встановлений строк
без поважних причин, дають підстави для
визнання цих осіб в судовому порядку
такими, що втратили права користування
ним (ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Як встановлено ч. 2 ст. 405 ЦК України,
член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Стаття 60 Сімейного Кодексу України
передбачає виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу. Перелік майна, яке є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка,
визначено ст. 57 СК України. Зокрема,
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто, тощо.

Згідно з пунктами 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Так, як встановлено рішенням
Апеляційного суду Житомирської
області від 10.12.2013 року,
позивач-відповідач купив квартиру
АДРЕСА_2, за місяць до укладення шлюбу з
відповідачкою-позивачкою, тобто за
свої особисті кошти. Перебуваючи в
шлюбі, 20 серпня 2004 року ОСОБА_1 продав
зазначену квартиру, а через місяць -
24 вересня 2004 року купив житловий
будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Спірний житловий будинок було придбано
за кошти, отримані від реалізації
квартири. При цьому вартість будинку
була значно нижчою вартості квартири.
Так, із договору купівлі-продажу
житлового будинку від 24.09.2004 року
вбачається, що придбаний будинок -
дерев'яний, загальною площею 47,7 кв.м,
загальною вартістю 10184 грн. Натомість
продана 20.08.2004 року квартира є
двокімнатною, загальною площею 48,8 кв.м
та відчужена була за 20 112 грн.. Відтак
колегія суддів вважає, що спірний
житловий будинок було придбано ОСОБА_1
за кошти, які належали йому особисто до
шлюбу та були вкладені ним спочатку у
придбання квартири АДРЕСА_2, а після її
продажу - у спірний житловий будинок по
АДРЕСА_1

За змістом статей 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За змістом ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом,
позивачу-відповідачу на праві
особистої приватної власності
належить житловий будинок, у якому
зареєстрована та проживала відповідач
до 2008 року, яка станом на звернення
позивача до суду, безперервно
починаючи з 2008 року без поважних причин
не проживає (відсутня) у вказаному
житловому будинку.

Відповідач-позивач в судове засідання
не прибула повторно, заперечень проти
позову та доказів поважності причин
своєї відсутності у належному позивачу
будинку, як і доказів наявності іншої
домовленості між нею і власником житла,
чи наявності конкретних обставин для
збереження за нею вказаного житлового
приміщення, передбачених законом - суду
не подала.

Твердження ОСОБА_2 про те, що після
розірвання шлюбу сторони дійшли
домовленості, що вона з сином тимчасово
в будинку проживати не буде, але будуть
там зареєстровані - не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
(жодних доказів на їх підтвердження
відповідачем-позивачем надано не було)
та спростовуються наданими позивачем
та дослідженими у судовому засіданні
матеріалами справи.

Окрім того, слід звернути увагу, що
відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року,
реєстрація - це внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції.

Тобто правовою підставою для
перебування на реєстраційному обліку є
проживання чи перебування в житлі за
певною адресою.

Статтею 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» №1382-IV від 11
грудня 2003 року встановлено, що зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється, зокрема, на підставі
судового рішення про визнання особи
такою, що право користування житловим
приміщенням, яке набрало законної сили.

Виходячи зі змісту зазначеної норми
права, поняття «зняття з реєстрації»
нерозривно пов'язане з поняттям
«житлові права» (право власності на
житлове приміщення, право користування
житловим приміщенням, визнання особи
такою, що втратила таке користування,
виселення із займаного приміщення та
інше).

Таким чином, рішення суду про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
відповідно - є підставою для зняття з
реєстрації і реєстраційний орган не
вправі відмовити у знятті з реєстрації
такої особи, оскільки згідно зі ст. 14
ЦПК України, судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організації, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України. Відмова у знятті з реєстрації
особи, яка виселена із житлового
приміщення на підставі рішення суду,
яке набрало законної сили може бути
оскаржена до суду відповідно до
чинного законодавства.

Разом з цим, ухвалюючи рішення у даній
справі, суд не позбавлений права на
визначення порядку його виконання,
наданого ст. 217 ЦПК України.

Використання цього процесуального
права, дозволить створити умови для
попередження випадків несвоєчасного
виконання рішення суду та сприятиме
виконанню вимог ст. 6 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
від 04.11.1950 року, відповідно до якої
права людини вважаються захищеними
лише після повного виконання рішення
суду.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що первісні
позовні вимоги є обґрунтованими,
підтверджуються належними доказами, а
тому підлягають до задоволення в
повному обсязі. В задоволенні
зустрічного позову слід відмовити,
оскільки обставини, на які посилається
відповідач-позивач, як на підставу для
задоволення зустрічного позову, не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи та спростовуються
матеріалами справи.

Твердження позивача-відповідача про
пропуск відповідачем-позивачем строку
позовної давності для звернення до
суду з зустрічним позовом, суд відкидає
при прийнятті рішення у даній справі,
оскільки таке твердження
спростовуються наступним.

Положеннями чинного Сімейного кодексу
України у ст. 72 визначено, що до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, до моменту
звернення ОСОБА_1 в суд з позовом до
ОСОБА_2 про визнання її такою, що
втратила право користування житлом,
тобто до березня 2013 року позивач права
відповідачки на зазначений житловий
будинок не оспорював. Таким чином,
враховуючи, що строк позовної давності
у даній цивільній справі становить три
роки і обчислюється від дня, коли
відповідач дізналась про порушення
свого права, суд приходить до висновку,
що вказаний строк для звернення до суду
із зустрічним позовом останньою не
пропущено.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
статтями 3, 10, 11, 14, 57-60, 88, 209, 212- 215, 217, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, статтями 57, 60 Сімейного
Кодексу України, статями 72, 150, 156
Житлового кодексу України, статтями 316,
319, 321, 391, 405 Цивільного кодексу України,
суд -

ВИРІШИВ :

Первісний позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що
втратила право користування житловим
будинком АДРЕСА_1 зі зняттям з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права
спільної сумісної власності на
житловий будинок - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги до апеляційного
суду Житомирської області через
Новоград-Волинський міськрайонний суд
протягом 10 (десяти) днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 (десяти)
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду складено в повному обсязі
та підписано 04 лютого 2014 року.

Суддя
Ю.Г. Романюк