КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/3909/13-ц
Провадження № 2/520/2211/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

за участю секретаря -
Сушко М.О., Лебедюк І.О.,

Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про відновлення права власності,
усунення перешкод у відновлення майна

та визначення розміру огорожі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, в
якому просив відновити його право
власності на будівлю літ. «Б», визнати
його право на відновлення у розмірі, що
існував до знесення будівлі, з того ж
матеріалу, визначити розміри огорожі
від будівлі літ. «Б» для можливості
його будівництва та подальшого
обслуговування по периметру 1,5 м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3
посилається на те, що йому належало
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті матері.

30.10.2003 року він подарував 3/10 вказаного
домоволодіння своїй сестрі ОСОБА_5, при
цьому у власність ОСОБА_5 з надвірних
споруд перейшов у власність тільки
сарай під літ. «Д», а інші споруди, в
тому числі сарай під літ. «Б» залишився
у власності позивача.

19.04.2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визначили
порядок користування земельною
ділянкою, відповідно до якого ОСОБА_3
отримав у користування 532,82 кв.м, а
ОСОБА_5 - 590,99 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла та право
власності на 3/10 домоволодіння отримав
її син - ОСОБА_6, який подарував свою
частку 02.06.2006 року відповідачці ОСОБА_4

Позивач також вказує, що спірний сарай
під літ. «Б» намагалася знести сусідка
ОСОБА_7 та за її позовом Київським
районним судом м. Одеси було ухвалено
заочне рішення від 05.12.2006 року про
знесення спірного сараю, однак ОСОБА_3
стверджує, що рішення було скасовано та
виконано не було.

ОСОБА_3 вважає, що спірний сарай було
незаконно знесено відповідачкою
ОСОБА_4 26.09.2011 року.

Викладені обставини зумовили
звернення ОСОБА_3 до суду із
відповідним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_3 наполягав
на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачки ОСОБА_4 у
судове засідання з'явився, позов не
визнав. У наданому суду письмовому
запереченні вказував, що позивачем
пропущено строк звернення до суду, що у
договорі дарування, який був укладений
02.06.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 частка
у вигляді 3/10 домоволодіння в натурі не
визначена, а зазначено з чого
складається домоволодіння в цілому. Не
була ця частка визначена в натурі й у
свідоцтві про право на спадщину, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_5.

Представник ОСОБА_4 також вказував, що
спірний сарай під літ. «Б» було знесено
ОСОБА_7 при примусовому виконанні
заочного рішення Київського районного
суду м. Одеси від 05.12.2006 року.

Представник відповідачки також
зазначав, що ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 07.12.2004 року у
справі № 2-8398 було визнано мирову угоду
між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за умовами якої у
користування ОСОБА_5 переходить
земельна ділянка площею 589,73 кв.м, а у
користування ОСОБА_3 - 532,95 у
відповідності до топографічного плану,
складеного Укрюжнендипроводхозом.

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 нотаріально
посвідчили заяву 19.04.2005 року, якою
підтвердили встановлений між ними
порядок користування земельною
ділянкою.

Відповідно до мирової угоди та заяви
саме у користуванні ОСОБА_5,
правонаступником якої є відповідачка
ОСОБА_4, перебувала земельна ділянка, на
якій колись був розташований спірний
сарай під літ. «Б».

Оскільки ОСОБА_4 набула право
користування земельною ділянкою в тих
межах, в яких нею користувався
попередній власник, вона вважає вимоги
ОСОБА_3 щодо відновлення сараю під літ.
«Б» на її земельній ділянці
необґрунтованими.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_3,
представника відповідачки ОСОБА_4,
дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
власності від 01.08.2003 року належало
домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому
складається з кам'яної житлової
будівлі, загальною площею 89,0 кв.м,
житловою площею 41,1 кв.м, та надвірних
споруд: сараїв літ. «Б», «Д», «Ж», літ.
«Г» вбиральня, літ. «Л» баня (а.с. 11).

30 жовтня 2003 року ОСОБА_3
подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар 3/10
частини житлового будинку з надвірними
спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, та
складається в цілому з кам'яної
житлової будівлі, загальна житлова
площа якої становить 41,1 кв.м та
надвірних споруд: «Б» сарай, «Г»
вбиральня, «Д» сарай, «Ж» сарай, «Л»
баня, №1-4, 6-8 огорожа, І-ІІ мостіння,
розташованих на земельній ділянці
площею 600 кв.м. У власність ОСОБА_5
перейшли приміщення зазначені на
схематичному плані під індексами: із
літ. «А»: 1-2 коридор, 1-6 туалет, 1-3
коридор, 1-5 кухня, 1-4 житлова, житловою
площею 12,6 кв.м, 1-1 коридор, 1-7 веранда,
літ. «Д» сарай, 3/10 частини огорожі - №1-4,
6-8, 3/10 частини мостіння -І, ІІ. Договір
дарування частини житлового будинку
посвідчено 30.10.2003 року державним
нотаріусом Третьої одеської державної
нотаріальної контори Підгірняк О.А.,
зареєстровано в реєстрі за №4-2123,
зареєстровано в КП "ОМБТІ та РОН" 25.02.2004
року за №3168- стр 142- кн 185 (а.с.12).

20 квітня 2006 року державним нотаріусом
Третьої одеської державної
нотаріальної контори Тюменцевою Л.І.
посвідчено свідоцтво про право на
спадщину за законом, зареєстровано
його у реєстрі за №2-1212. Відповідно до
цього свідоцтва спадкоємцем майна
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, став її
син ОСОБА_6 Спадкове майно, на яке
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, складається з 3/10 частин
житлового будинку з надвірними
спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та
в цілому складається з кам'яної
житлової будівлі, загальна житлова
площа якої становить 41,1 кв.м та
надвірних споруд: «Б» сарай, «Д» сарай,
«Ж» сарай, «Л» лазня, 1-4, 6-8 огорожа, І, ІІ
-мостіння, розташованих на земельній
ділянці площею 600 кв.м (а.с. 17).

02 червня 2006 року ОСОБА_6 подарував
ОСОБА_4 3/10 частин домоволодіння, що
знаходиться у АДРЕСА_1 та в цілому
складається з кам'яної житлової
будівлі літ. «А», загальна житлова
площа якої становить 41,1 кв.м та
надвірних споруд: «Б» сарай, «Д» сарай,
«Ж» сарай, «Л» лазня, 1-4, 6-8 огорожа, І, ІІ
-мостіння, розташованих на земельній
ділянці площею 600 кв.м, яка знаходиться
у фактичному користуванні
дарувальника.

Судом встановлено, що з чого
складаються вищезазначені 3/10 частини
домоволодіння, які ОСОБА_6 успадкував
після смерті матері ОСОБА_5, ні у
свідоцтві про право на спадщину, ні в
подальшому у договорі дарування від 02
червня 2006 року на користь ОСОБА_4,
визначено не було, тобто в натурі вони
не виділені.

Вказані свідоцтво про право на
спадщину та договр дарування від 02
червня 2006 року недійсними не визнані та
є чинними.

Судом також встановлено, що ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
07.12.2004 року у справі № 2-8398 було визнано
мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за
умовами якої у користування ОСОБА_5
переходить земельна ділянка площею 589,73
кв.м, а у користування ОСОБА_3 - 532,95 у
відповідності до топографічного плану,
складеного Укрюжнендипроводхозом (а.с.
65).

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 нотаріально
посвідчили заяву 19.04.2005 року, якою
підтвердили встановлений між ними
порядок користування земельною
ділянкою (а.с. 73-74).

Відповідно до мирової угоди, вказаної
вище заяви та схеми щодо визначення
порядку користування земельною
ділянкою саме у користуванні ОСОБА_5,
правонаступником якої є відповідачка
ОСОБА_4, перебувала земельна ділянка, на
якій колись був розташований спірний
сарай під літ. «Б» (а.с. 74).

Відповідно до п.п. 18, 21 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» в разі переходу права власності
на будівлі та споруди до кількох осіб
право на земельну ділянку визначалось
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено в договорі відчуження
останніх, а при переході права
власності на будівлі та споруди до
фізичних або юридичних осіб, які не
могли мати у власності земельні
ділянки, до них переходило право
користування земельною ділянкою. З 1
січня 2010 р. до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до
статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції
Закону України від 5 листопада 2009 р. N
1702-VI;

Виходячи з того, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди, визначається насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК
бере до уваги цю угоду при вирішенні
спорів як між ними самими, так і за
участю осіб, котрі пізніше придбали
відповідну частку в спільній власності
на землю або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.
Це правило стосується тих випадків,
коли жилий будинок було поділено в
натурі.

З огляду на існування визнаної судом
мирової угоди щодо розподілу земельної
ділянки, а також на те, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 склали та нотаріально
посвідчили заяву, відповідно до якої
підтвердили встановлений між ними
порядок користування земельною
ділянкою площею, згідно з яким ОСОБА_3
надається в користування 532,82 кв.м, а
ОСОБА_5 - 590,99 кв.м відповідно до схеми
розподілу земельної ділянки, яка є
невід'ємною частиною цієї заяви, ці
угоди враховуються судом та суд
виходить з того, що фактичний порядок
землекористування склався між
співвласниками домоволодіння за
їхньою згодою.

Враховуючи викладене, суд не вбачає
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 та надання йому у користування
для відновлення гаражу під літ. «Б»
частини земельної ділянки, яка
знаходиться у фактичному користуванні
ОСОБА_4 (як правонаступника ОСОБА_5).

Окрім викладеного, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 вже звертався до
суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в
якому просив визнати за ним право на
тимчасове користування землею площею
511 кв.м та визнати договір дарування від
02.06.2006 року укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 недійсним, вчиненим під впливом
обману.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27.02.2012 року у справі № 2-4224/11
(а.с. 80-83), залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
27.11.2012 року (а.с. 84-87) у задоволенні
позову ОСОБА_3 було відмовлено.

У вказаних судових рішеннях, які є
чинними станом на момент ухвалення
судом рішення у цій справі, зокрема,
встановлено, що ОСОБА_3 особливо
наполягав на вимогах відносно сараю "Б".

Доводи ОСОБА_3 відносно сараю в літ. "Б"
та претензії до ОСОБА_4 стосовно його
знесення суд визнав необґрунтованими,
безпідставними та такими, що
спростовуються дослідженими в
судовому засіданні доказами, в тому
числі рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 5.12.2006 року, яким
зобов'язано ОСОБА_7 за свій рахунок
обладнати проїзд з боку вул. Львівської
до земельної ділянки, яка належить
ОСОБА_7, шляхом встановлення на місці
сараю літ. "Б" зі сторони вул. Львівської
воріт.

Таким чином, судом було встановлено, що
відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не мають
ніякого відношення до знесення сараю
"Б", про що веде мову ОСОБА_3

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вказаними судовими рішеннями
спростовуються твердження ОСОБА_3 щодо
знесення ОСОБА_4 спірного сараю під літ.
«Б».

В порушення вимог ст. 60 ЦПК України
позивач не надав суду належних доказів
на підтвердження своїх доводів щодо
цих обставин.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає
позов ОСОБА_3 необґрунтованим, не
доведеним у судовому засіданні та
таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати ОСОБА_3 не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про відновлення права власності,
усунення перешкод у відновлення майна
та визначення розміру огорожі -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення його вступної та
резолютивної частини.

Суддя
Петренко В. С.