УХВАЛА

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Леванчука А.О.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
користування земельною ділянкою та
поділ жилого будинку в натурі; за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права
користування земельною ділянкою,
стягнення компенсації за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова
від 28 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що на їм на праві
власності належить 43/200 частини
домоволодіння зі спорудами,
розташованого по АДРЕСА_1. 57/200 частин
цього будинку належить ОСОБА_5 Рішенням
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 27 жовтня 1992 року визначено порядок
користування земельною ділянкою, на
якій розташоване зазначене
домоволодіння згідно висновку
технічної експертизи від 4 серпня
1992 року. Згідно цього рішення
виділено у користування співвласників
ОСОБА_7 частину земельної ділянки з
ізольованим виїздом у двір, що
розташований з боку будинку АДРЕСА_2,
площею 409 кв. м, що більше площі, яка
повинна бути на її ідеальну частку на 203
кв. м. У їх користування виділено
частину земельної ділянки з
ізольованим виїздом у двір,
розташованим з боку сусіднього будинку
№ 19 площею 574 кв. м, що менше площі, яка
повинна бути їм виділена на їх ідеальну
частку на 203 кв. м. Після смерті
ОСОБА_7 частина її будинку перейшла у
власність ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Вважали, що
зміна власника не є підставою для
невиконання рішення суду від 27 жовтня
1992 року, що набрало законної сили. Крім
того, у них виникла необхідність
проведення реального поділу жилого
будинку між співвласниками, оскільки
вони мають намір приватизувати
земельну ділянку.

Ураховуючи наведене, позивачі просили
визнати за ними право користування
спірною земельною ділянкою згідно
рішення суду від 27 жовтня 1992 року,
зобов'язати ОСОБА_5 звільнити належну
їм земельну ділянку та не чинити
перешкоди у користуванні нею та у
встановленні огорожі на межі,
розділити будинок на два окремих
господарства з ними та відповідачами.

У червні 2009 року ОСОБА_5 звернулась до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 4 серпня 1992 року між співвласниками
спірного домоволодіння було
встановлено порядок користування
земельною ділянкою по фактичному
користуванню. ОСОБА_3, ОСОБА_4 вказане
рішення суду не виконали, самовільно
прибрали огорожу та зелені насадження
(дерева), які росли по межі між
будинками сторін. Оскільки відповідач
не бажають вирішити спір у
добровільному порядку, позивачка за
зустрічним позовом просила, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
визнати за нею та ОСОБА_6 право
користування земельною ділянкою за
площею фактичного користування та
виділити їм в користування земельну
ділянку за площею фактичного
користування.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 28 березня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 10 вересня 2014 року, позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено
частково.

Проведено розподіл житлового будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1
згідно висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № 5835
від 22 квітня 2013 року.

Виділено ОСОБА_3, ОСОБА_4 житловий
будинок літ. А-1 з прибудовою і ґанком,
загальною площею 71,2 кв. м, вартістю 107 803
грн.

Виділено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий
будинок літ. Б-1 з прибудовами і ґанком,
загальною площею 75,6 кв. м, вартістю 104 607
грн.

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою за варіантом

1а додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № 2226
від 31 грудня

2013 року.

Виділено в користування ОСОБА_3, ОСОБА_4
частину земельної ділянки І, площею 561
кв. м, що на 216 кв. м менше за належну їм
площу та на 13 кв. м менше від
зазначеної в рішенні суду 1992 року.

Виділено в користування ОСОБА_5, ОСОБА_6
частину земельної ділянки II, площею 422
кв. м, що на 216 кв. м більше за належну їм
площу та на 13 кв. м більше від
зазначеної в рішенні суду 1992 року.

Визначено межу між частинами
домоволодіння І і ІІ.

У задоволенні решти вимог зустрічного
позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4
відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково первісний та
зустрічний позови, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
можливо встановити порядок
користування земельною ділянкою та
провести поділ будинку в натурі
відповідно до висновків додаткової
експертизи, оскільки такий порядок
ураховує фактичний розмір та порядок
користування будівлями і спорудами, що
склався між співвласниками.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на підставі свідоцтва про право на
спадщину на праві власності належить
кожному по 43/200 частини
будинку АДРЕСА_3. ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на праві власності належить по
57/200 частин цього будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 27 жовтня 1992 року
визначений порядок користування
земельною ділянкою, на якій
розташований зазначений будинок,
згідно висновку технічної експертизи
від 4 серпня 1992 року
відповідно до якого виділено у
користуванні співвласників ОСОБА_7
частина земельної ділянки з
ізольованим виїздом у двір, що
розташований з боку будинку АДРЕСА_2,
площею 409 кв. м з
урахуванням жилих та службових
приміщень, що знаходяться у її
користуванні, що більше площі, яка
повинна бути на її ідеальну частку на
203 кв. м. У користуванні
ОСОБА_3, ОСОБА_4 виділено частину
земельної ділянки з ізольованим
виїздом у двір, розташованим з боку
сусіднього будинку № 19 площею 574 кв. м з
урахуванням жилих та службових
приміщень, що перебувають у їх
користуванні, що менше площі, яка
повинна бути виділена на їх ідеальну
частку на 203 кв. м.

Після смерті ОСОБА_7 належна їй частина
будинку перейшла у власність ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Також судами встановлено, що у складі
домоволодіння АДРЕСА_1 в наявності є
два житлових будинки, придатних для
подальшої експлуатації: житловий
будинок літ. А-1, площею 75,6 кв. м та
житловий будинок літ. Б-1, площею 75,6 кв.
м.

Між співвласниками склався фактичний
порядок користування будівлями і
спорудами, а саме: ОСОБА_3 і ОСОБА_4
користуються житловим будинком літ. А1,
сараєм літ. В, вбиральнею літ. Ж,
огорожами № 2-1, 8, 9, 10, 11 і частиною № 2;
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 користуються житловим
будинком літ. Б-1, сараєм літ. Е, погребом
з шийкою літ. Д з малоцінним навісом
літ. З над ним, навісом літ. К з нових
матеріалів, дворовою колонкою
№ 6, каналізаційним колодязем
№ 7, ворітьми № 4 та частиною огорожі №
2.

Встановлюючи порядок користування
спірною земельною ділянкою відповідно
до варіанту 1а додаткової судової
будівельно-технічної експертизи від 31
грудня 2013 року № 2226, суди виходили з
того, що даний варіант запропонований з
урахуванням фактичного розміру та
порядку користування будівлями і
спорудами, що склався між двома групами
співвласників, та відповідає інтересам
сторін.

При цьому суди не врахували, що при
складенні висновку експерт виходив з
неіснуючих часток домоволодіння, а
саме у висновку зазначено, що ОСОБА_3,
ОСОБА_4 належить 79/100 частин
домоволодіння, тоді як їх частка у
домоволодінні складає 43/100. Також з
вказаного висновку експертизи
вбачається, що 57/100 частин належної
ОСОБА_5 та ОСОБА_8 земельної ділянки
дорівнює 422 кв. м, тоді як 43/100 частини
земельної ділянки, належні ОСОБА_4,
ОСОБА_3 дорівнюють 561 кв. м з загальної
площі 983 кв. м. Тобто,
особам, яким належить більша частина
будинку, виділяється менша частина
земельної ділянки, ніж особам, якім
належить менша частина будинку. Отже,
висновок експертизи складений на
підставі даних, що не відповідають
дійсності, тобто є неправдивим.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 цього
Кодексу.

Ураховуючи невідповідність зазначених
у висновку експерта даних, ОСОБА_5
звернулась до апеляційного суду з
клопотання про проведення повторної
судової будівельно-технічної
експертизи, однак їй було відмовлено
без належного обґрунтування.

Також є передчасним посилання судів на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 27 жовтня 1992 року, як на
преюдиційне, при вирішенні даної
справи, оскільки у справі, в якій
ухвалено це рішення, змінились сторони,
та крім того, між сторонами справи, в
якій ухвалено оскаржувані судові
рішення, встановився інший порядок
користування земельною ділянкою.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» (з
подальшими змінами і доповненнями)
судам роз'яснено, що виходячи з того, що
порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, суд
відповідно до ст. 88 ЗК України бере до
уваги цю угоду при вирішенні спорів як
між ними самими, так і за участю осіб,
котрі пізніше придбали відповідну
частку в спільній власності на землю
або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.
Це правило стосується тих випадків,
коли жилий будинок було поділено в
натурі.

Суд не може не визнати угоду про
порядок користування земельною
ділянкою, коли дійде висновку, що угода
явно ущемляє законні права когось із
співвласників, позбавляє його
можливості належно користуватися
своєю частиною будинку, фактично
виключає його з числі користувачів
спільної земельної ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам.

Якщо до вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Суди на вказане уваги не звернули та у
порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України зазначене не врахували, не
звернули увагу, між сторонами під час
користування земельною ділянкою
склався узгоджений між ними порядок,
тоді як визначений судами відповідно
до висновку експертизи порядок
користування земельною ділянкою не
відповідає інтересам сторін, що
порушує їх право користування
земельною ділянкою.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 28 березня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 10 вересня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Леванчук

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко