Справа № 143/658/13-ц Провадження №
22-ц/772/455/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Марченко Л. В.Категорія: 46
Доповідач: Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Погребищенського районного суду
Вінницької області від 20 грудня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору -
Погребищенька державна нотаріальна
контора, про визнання угод дійсними і
недійсними,-

встановила:

В квітні 2013 ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа
на стороні позивача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
Погребищенська державна нотаріальна
контора, та з урахуванням уточнених
позовних вимог просила визнати
правочин купівлі-продажу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі 0.1405 га,
укладений 23 жовтня 2003 року
реєстраційний номер 1363 між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 дійсним; визнати дійсним
удаваний правочин купівлі продажу
будинку по АДРЕСА_1, що був здійснений у
вигляді купівлі-продажу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі 0.1405 га,
укладений 23.10.2003 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3
добросовісними набувачами земельної
ділянки, розміром 0.1405 га, що
розташована по АДРЕСА_1, визнати
недійсною угоду про розірвання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі 0.1405 га,
укладену 03.11.2011 року, реєстраційний
номер 3693 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

31.05.2013 року відповідач по справі
ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про розподіл
спільного подружнього майна.

03.06.2013 року ухвалою суду
Погребищенського районного суду
Вінницької області зустрічну позовну
заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл
спільного подружнього майна було
об'єднано в одне провадження з
первісним позовом ОСОБА_3 про
визнання права спільної сумісної
власності подружжя, визнання недійсною
угоди про розірвання договору
купівлі-продажу квартири (фактично
земельної ділянки) та поділ спільного
майна подружжя.

Ухвалою суду від 04.09.2013 року, за
клопотанням представника позивача за
первісним позовом ОСОБА_3 із
вищевказаного об'єднаного
провадження було виділено в окреме
провадження: позовні вимоги за
первісним позовом позивачки ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки
та будинку подружжя та позовні вимоги
за зустрічним позовом ОСОБА_2 про
розподіл спільного подружнього майна.

Рішенням Погребищенського районного
суду Вінницької області від 20 грудня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_1 в
розмірі 0.1405 га, укладений 23 жовтня
2003 року реєстраційний номер 1363
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 дійсним.

Визнано ОСОБА_2, та ОСОБА_3
добросовісними набувачами земельної
ділянки, розміром 0.1405 га , що
розташована по АДРЕСА_1.

Визнано недійсною угоду про розірвання
договору купівлі продажу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі
0.1405 га, укладену 03.11.2011 року,
реєстровий номер 3693 між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2

В решті позовних вимог: про визнання
дійсним удаваного правочину купівлі
продажу будинку по АДРЕСА_1, що був
здійснений у вигляді купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_1 і
розмірі 0.1405 га, укладений 23.10.2003 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнанні
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добросовісними
набувачами будинку, що розташований по
АДРЕСА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції в
частині визнання недійсною угоди про
розірвання договору купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 03.11.2011
року скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначав, що
спірна земельна ділянка була придбана
за кошти батька відповідача ОСОБА_2 і не
є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому відсутні підстави для
визнання недійсною угоди про
розірвання договору купівлі-продажу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

По справі встановлено, що з 17.08.1991 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу від 17.08.1991 року
актовий запис № 712, укладеного
відділом ЗАГСу Бердянського
міськвиконкому Запорізької області (
а.с. 5).

23 жовтня 2003 року ОСОБА_2, перебуваючи у
шлюбі, уклав з ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0.1405 га , розташованої по АДРЕСА_1,
який посвідчено державним нотаріусом
Погребщенської державної нотаріальної
контори ОСОБА_5 та зареєстровано в
реєстрі №1363 ( а.с. 7-8 ).

Зазначена земельна ділянка належала
ОСОБА_4 на підставі Державного акта на
право приватної власності на землю
серії 11-ВН №044495, виданого
Погребищенською міською радою 30
вересня 2002 року на підставі рішення 9
сесії 22 скликання Погребищенської
міської ради від 26.12.1997 року.

В 2010 році шлюб між подружжям
розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу від
5.07.2010 року, актовий запис № 46, видане
відділом РАЦСу Погребищенського
районного управління юстиції
Вінницької області серії НОМЕР_1 (
а.с. 6 ).

03.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
укладено угоду про розірвання договору
купівлі-продажу земельної ділянки (в
договорі зазначено квартири) від 23.10.2003
року, посвідчену державним нотаріусом
Погребищенської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 3693 (а.с.
10).

Так, норми КпШС застосовуються до
правовідносин, що виникли з договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
23.10.2003 року.

Згідно з ст. 22, 23 КпШС майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення
угод по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують
обов'язкового нотаріального
засвідчення, згода другого з подружжя
повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу, розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності , після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України (ст. 68 СК України).

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання дійсним удаваного правочину
купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1, що
був здійснений у вигляді
купівлі-продажу земельної ділянки по
АДРЕСА_1 площею 0, 1405 га та визнанні
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 добросовісними
набувачами будинку, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
позивачем за первісним позовом не
доведено, що договір купівлі-продажу
земельної ділянки було вчинено з метою
приховати правочин купівлі-продажу
будинку.

Будь-яких документів ОСОБА_4 на
будинок ОСОБА_2 не передавав. Право
власності на нерухоме майно, а саме на
житловий будинок з прибудовами,
розташований по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 оформив
згідно свідоцтва на право власності
від 09.06.2011 року на підставі
розпорядження органу приватизації
Погребищенської міської ради №450 від
02.06.2011 року.

Також суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
недійсною угоди про розірвання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 03.11.2011 року, укладеної між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Виходячи з презумпції права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
набуте за час шлюбу, обґрунтованими є
доводи ОСОБА_3 про те, що спірна
земельна ділянка по АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Згідно із ст. 654 ЦК України зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

За змістом ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Згідно з ч. 4 ст.369 Цивільного кодексу
України, правочин щодо розпорядження
спільним майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника , який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Пунктом 4.6. гл.1 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
встановлено, що при посвідченні
нотаріусом правочинів щодо відчуження
майна від імені особи, у якої немає
чоловіка або дружини (неодружена
/неодружений, удова/удівець),
відчужувач подає відповідну заяву, у
якій також зазначається, що майно, яке є
предметом цього правочину, не є
спільною сумісною власністю. Нотаріус
доводить зміст такої заяви до відома
другого учасника правочину та зазначає
про це в його тексті. Така заява повинна
виходити особисто від відчужувача, а в
разі вчинення правочину через
представника - від представника, якщо
відчужувач надав йому право при
оформленні правочину подавати від його
імені заяву про належність йому
(відчужувачу) майна на праві особистої
приватної власності.

ОСОБА_3 як співвласник земельної
ділянки згоди на розірвання угоди
купівлі-продажу земельної ділянки не
надавала, а тому з аналізу
вищезазначених статей вбачається, що
такий договір є недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки дійсним та визнаючи
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добросовісними
набувачами земельної ділянки, суд
першої інстанції виходив з того, що
правочин купівлі-продажу був
укладений з дотриманням вимог
законодавства у письмовій формі та
нотаріально посвідчений , то його
необхідно визнати дійсним, а ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 є добросовісними
набувачами земельної ділянки.

З такими висновками суду першої
інстанції погодитися неможливо.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 3, 15 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Тобто захисту підлягає лише порушене
право чи право, яке оспорюється, не
визнається іншою особою.

Відповідно до п. 8 постанови пленуму
Верховного Суду України від
06 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до частини першої статті
215 ЦК підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення
правочину.

Як вбачається з матеріалів справи,
жодною із сторін не оспрюється
дійсність договору купівлі-продажу
земельної ділянки, укладеного 23 жовтня
2003 року, а тому підстави для визнання
такого договору дійсним відсутні.

Вирішуючи питання, пов'язані з
розмежуванням добросовісного та
недобросовісного набувача, судам слід
враховувати положення статті 330 ЦК,
відповідно до якої на майно, відчужене
особою, яка не мала на це права, набуває
право власності добросовісний набувач,
якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не
може бути витребуване у нього.

Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК
набувач визнається добросовісним, якщо
він не знав, що особа, у якої він придбав
річ, не мала права її відчужувати. Отже,
набувач є добросовісним, якщо він не
знав і не повинен був знати про
незаконність свого володіння.

Навпаки, набувач визнається
недобросовісним, якщо він знав чи
повинен був знати, що особа, в якої він
придбав річ, не мала права її
відчужувати, тобто якщо знав чи повинен
був знати про неправомірність свого
володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином,
набувач є недобросовісним, якщо річ
набута ним злочинним шляхом.

Відповідно до п. 10 постанови пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» та
частини п'ятої статті 12 ЦК
добросовісність набувача
презюмується.

Статтею 16 ЦК, а також іншими
нормативними актами не передбачено
такого способу захисту як визнання
добросовісним набувачем, а тому
зазначена вимога не підлягає
задоволенню.

За таких обставин, оскільки судом
першої інстанції не належним чином
встановлено коло спірних
правовідносин та норми матеріального
права, які їх регулюють, рішення суду в
частині задоволення позовних вимог про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнання ОСОБА_3, ОСОБА_2 добросовісними
набувачами за договором
купівлі-продажу земельної ділянки
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволення позову в цій частині.

Враховуючи наведене, керуючись, ст. ст.
307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Погребищенського районного
суду Вінницької області від 20 грудня 2013
року скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
дійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею
0,1407 га від 23 жовтня 2003 року,
реєстраційний номер 1363, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також про визнання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добросовісним
набувачами земельної ділянки, ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/
І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/
І.М. Стадник

/підпис/
- Ю.Б. Войтко

З оригіналом вірно: