АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Стрижеуса А.М.,

суддів:
Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при
секретарі: Лужецькій І.С.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за
апеляційними скаргами відповідача
ОСОБА_3, позивача ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 вересня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, -

Справа №2-4116/2011 № апеляційного
провадження:22-ц-796/615/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Маліновська
В.М.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Стрижеус А.М. В С Т А Н О В И
Л А:

В грудні 2006 року ОСОБА_9 звернулась до
Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до ОСОБА_4 (ОСОБА_4) про
відшкодування збитків у сумі 63 170,00 грн.
та моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_9
обґрунтовувала тим, що 15 липня 2006р. на
території домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, 1/6
якого належить їй на праві власності,
яке отримано за заповітом, гр.ОСОБА_4,
який є співвласником 1/6 домоволодіння
по АДРЕСА_1, зі своїм сином ОСОБА_3, який
зареєстрований за цією ж адресою,
знищили 27 щитів належного їй
дерев'яного паркану, вартістю 46 000,00грн.,
який відділяє частину території
домоволодіння її користування від
території користування іншими
співвласниками; - з приводу даної події
22.07.2006р. дільничним інспектором
Шевченківського РУ ГУ МВС України в
м.Києві винесено постанову про відмову
в порушенні кримінальної справи; -
22.08.2006р. ОСОБА_4 разом зі своїм сином
ОСОБА_3 та іншими особами (ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14) знищили 17 щитів
належного їй дерев'яного паркану
вартістю 17 000 гривень.; - з приводу даної
події 30.08.2006р. дільничним інспектором
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві винесено постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи; - в
результаті вказаних подій їй завдано
не лише матеріальних збитків, а й
моральної шкоди, яка полягає у душевних
стражданнях.

В подальшому у зв'язку зі збільшенням
позовних вимог з боку позивача до
справи було залучено ще одного
відповідача - ОСОБА_3.

Заяви про збільшення позовних вимог
доповнено новими підставами позову, а
саме тим, що 27.01.2007р. та 11.03.2007р.
відповідачі обстріляли
металопластикові вікна позивачки, чим
завдати їй збитків і це
підтверджується постановами
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві про відмови в порушенні
кримінальних справ від 31.01.2007р. та від
29.03.2007р. З цих підстав позивачка просила
стягнути з відповідачів солідарно
збитки у розмірі 7 267 гривень (т.1 а.с.163,
201-202).

З урахуванням заяв про збільшення
позовних вимог позивачка просила (т.1
а.с.163, а.с. 201-202, т.2 а.с.99-100 ): зобов'язати
відповідачів солідарно відшкодувати
їй шкоду, завдану знищенням дерев'яного
паркану у розмірі 63 170 гривень;
зобов'язати відповідачів солідарно
відшкодувати їй шкоду, завдану
знищенням шибок в металопластикових
вікнах у розмірі 7 267 гривень;
зобов'язати відповідачів солідарно
відшкодувати їй моральну шкоду в
розмірі 20 000 гривень; судові витрати у
розмірі 10 000 гривень, витрат на правову
допомогу покласти на відповідачів
солідарно.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 вересня 2013 року
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_1 10 260,00грн. у
відшкодування шкоди, спричиненої
пошкодженням паркану.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені
судові витрати пропорційно до
задоволених позовних вимог: з ОСОБА_3 -
229,40грн., з ОСОБА_4 229,40грн.

В іншій частині позову відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідачем ОСОБА_3 подано апеляційну
скаргу, в якій він просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити, посилаючись на те, що
рішення суду є незаконним і
необґрунтованим, судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Також не погоджуючись з рішенням
суду, позивачем ОСОБА_1 подано
апеляційну скаргу, в якій вона просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким позов задовольнити повністю,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним, винесеним з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3, підтримав доводи своєї
апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_4,
його представник ОСОБА_5 підтримали
доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та
заперечували проти доводів
апеляційної скарги позивача ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2, підтримала доводи своєї
апеляційної скарги та заперечувала
проти доводів апеляційної скарги
ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційних скарг, перевіривши
обґрунтованість та законність
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що вони не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів
справи та встановлено судом, ОСОБА_1, є
правонаступником ОСОБА_9, і прийняла
після її смерті в спадщину в тому числі
1/6 частину домоволодіння, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з
самовільно побудованим житловим
будинком літ. «Ц» та іншими
самовільними побудовами і
переобладнаннями під іншими літерами,
про що приватним нотаріусом Київського
нотаріального округу ОСОБА_16 видано
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 11.02.2011р., видане у
спадковій справі 10/2010 (т. 2 а.с. 92).

Земельна ділянка біля зазначеного
будинку перебуває у спільному
користуванні всіх співвласників і її
частки в конкретне користування чи
власність будь-кому із співвласників
не виділялась і не передавалась, що
встановлено у рішенні Шевченківського
районного суду м. Києва від 15.01.2009р. у
справі №2-313/2009 р. за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_9, ОСОБА_17, треті особи: ОСОБА_18,
ОСОБА_19 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду м.Києва від 16.04.2009 р. ( т.1 а.с. 193-196).

У 2005-2006 роках позивачкою (ОСОБА_9) біля
її частини домоволодіння було
встановлено дерев'яний паркан, яким
розділено земельну ділянку, яка
примикає до її частини домоволодіння і
межує з ОСОБА_3. Паркан складався з двох
частин: менша від дороги до будинку і
більша від будинку до кінця земельної
ділянки. Згідно пояснень сторін
встановлено, що від дороги до будинку
довжина паркану приблизно 23 метри, що
становило 10-12 щитів (кожен щит
приблизно 2метри висота та 2 метри
ширина) паркану, а від будинку до кінця
ділянки близько 78 метрів, що становило
біля 20 щитів (т.1 а.с. 199, 207).

Зазначеним вище рішенням
Шевченківського районного суду м.Києва
від 15 січня 2009 року у справі №2-313/2009 р.
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9, ОСОБА_17,
треті особи:ОСОБА_18, ОСОБА_19 про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою, яке залишено без
змін ухвалою апеляційного суду м.Києва
від 16 квітня 2009 року, зобов'язано ОСОБА_9
та ОСОБА_17 знести паркан, встановлений
ними на земельній ділянці по АДРЕСА_1
(т.1 а.с. 193-196).

Як убачається з описової частини цього
рішення суду ОСОБА_4 звернувся з
позовом до суду у липні 2007 р., вимоги
мотивував тим, що відповідачі восени 2005
року встановили паркан, яким поділили
цю ділянку на дві окремі частини (т.1
а.с.193).

У червні 2006 року КП по УЖГ
Шевченківського району м. Києва
ЖЕК-№1017 направляло громадянам ОСОБА_9
та ОСОБА_17 припис (вих. 484 від 19.06.206) щодо
негайного припинення самовільного
будівництва та вимагало розібрати
самовільно встановлений паркан (т. 1 а.с.
51).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками, зокрема, є: 1) втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

За ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України зазначено,
що розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
посилалась на те, що 15 липня 2006р. на
території домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
якого належить їй на праві власності,
яке отримано за заповітом, гр.ОСОБА_4,
який є співвласником 1/6 домоволодіння
по АДРЕСА_1, зі своїм сином ОСОБА_3, який
зареєстрований за цією ж адресою,
знищили 27 щитів належного їй
дерев'яного паркану.

Матеріалами справи підтверджується, що
22 липня 2006 року Шевченківським РУ ГУ
МВС України у м.Києві з приводу
пошкодження паркану 15 липня 2006 року
винесено постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи, в якій
вказано, що в діях ОСОБА_4 вбачаються
ознаки злочину, передбаченого ст. 194 КК
України, але згідно ч.2 ст. 94 КПК України
в зв'язку з тим, що недостатньо даних,
які вказують на наявність ознак
злочину, в порушенні кримінальної
справи слід відмовити (т. 1 а.с. 18-19). Зі
змісту постанови вбачається, що
здійснювалась перевірка повідомлення
щодо пошкодження паркану за адресою:
АДРЕСА_1 та заява ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що проживає по АДРЕСА_2, в якій він
вказав на причетність до пошкодження
паркану ОСОБА_4 Під час перевірки
ОСОБА_4 пояснив, що 15 липня 2006 року, він
зняв декілька дерев'яних щитів паркану
для вільного проходу до власної
квартири у вказаній приватній будівлі,
встановлених ОСОБА_21 В резолютивній
частині постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи
зазначено: «В порушенні кримінальної
справи відмовити до становлення
вартості спричинених збитків» (т. 1 а.с.
18-19, 38-39).

Згідно Договору № б/н від 01 серпня 2005
року, укладеного між ПП «ОСОБА_22» та
ОСОБА_9, за яким Виконавець взяв на себе
зобов'язання виконати роботи згідно
кошторису№1 (Додаток №1) на
виготовлення та встановлення
збірно-розбірного, переносного,
модульного забору, вартість 1 штуки
збірного щита забору складає 1710,00грн., а
загальна кількість щитів 32 та їх
загальна вартість 54 720,00грн. (при цьому
кількість модельованих стовбурів 32,
вартість 1 штуки - 55,00грн. а вартість
всього стовбурів - 1 760,00грн.) (т. 1 а.с. 9-10).
Актом виконаних робіт від 03.06.2006р. ПП
«ОСОБА_22» передав, а ОСОБА_9 прийняла
вироби за найменуванням по кількості
згідно п.3 Договору б/н від 01 серпня 2005
року. Згідно цього Акту Замовник
(ОСОБА_9.) одночасно з підписанням Акту
сплачує кошти за виконані роботи
згідно Договору №б/н від 01 серпня 2005
року(т. 1 а.с. 10).

30 серпня 2006 року Шевченківським РУ ГУ
МВС України у м. Києві з приводу
пошкодження паркану 22 серпня 2006 року
винесено постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи, в якій
зазначено, що в діях ОСОБА_4 формально
вбачаються ознаки злочину,
передбаченого ст. 194 КК України та є
склад злочину, передбачений ст.356 КК
України, але згідно ч.2 ст. 94 КПК України
в зв'язку з тим, що недостатньо даних,
які вказують на наявність ознак
злочину та не встановлена фактична
вартість спричинених матеріальних
збитків. З постанови вбачається, що
здійснювалась перевірка заяви ОСОБА_1
щодо пошкодження дерев'яного паркану
за адресою: АДРЕСА_1, в якій вона вказала
на причетність до пошкодження паркану
ОСОБА_4 його родичів та знайомих. Під
час перевірки ОСОБА_4 пояснив, зокрема,
що згідно Розпорядження
Шевченківської районної у м.Києві
державної адміністрації №1158 винесено
рішення про знесення самочинно
побудованих приміщень та споруд у
вказаній садибі, яке повинно бути
виконане добровільно у термін до 28
серпня 2006 року, він разом з сином та
його товаришами почав виконувати
розпорядження та демонтувати
самовільно встановлений паркан. Також
в постанові вказано, що при опитуванні
ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 факт
демонтажу дерев'яного паркану
підтверджується. В резолютивній
частині постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи
зазначено: «В порушенні кримінальної
справи відмовити (т. 1 а.с. 15-16).

Згідно Договору № 7/14 від 07 липня 2006
року, укладеного між ПП «ОСОБА_23» та
ОСОБА_9, Виконавецть взяв на себе
зобов'язання доставити та встановити
зборні щити збірно-розбірного,
переносного, модульного забору в
кількості 27 штук, вартістю 1 000,00 грн.
кожна (т.1 а.с. 11-12). Згідно Акту передачі
матеріалів від 20 серпня 2006 року,
Виконавець передав, а Замовник отримав
вироби та сплатив 27 000,00 грн.(т. 1 а.с.12).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, повно та всебічно з'ясувавши
обставини справи, надавши належну
оцінку наданим доказам щодо кількості
пошкоджених щитів паркану, дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позовних вимог в частині
відшкодування заподіяної шкоди за
пошкоджений паркан в розмірі 10260
гривень.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині відшкодування завданої
матеріальної шкоди за пошкоджені вікна
та відшкодування моральної шкоди,
судом першої інстанції надано вірну
оцінку обставинам справи, оскільки
позивачем та його представником не
надано доказів, які б підтверджували
заподіяння шкоди при пошкодженні вікон
саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а обставини, на
які посилається позивач як на підставу
для задоволення позову в частині
відшкодування моральної шкоди, зокрема
щодо заподіяння відповідачами
позивачу моральної шкоди,
протиправності дій відповідачів та
наявності причинного зв'язку між
шкодою заподіяною позивачу і
протиправними діяннями відповідачів, а
також щодо вини останніх в її
заподіянні, не ґрунтуються на
достатніх, належних та допустимих
доказах, оскільки, відповідно до ст. 59
ЦПК України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Крім того, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення з відповідачів витрат на
правову допомогу, виходячи з
наступного.

В судовому засіданні при розгляді
справи брав участь представник
позивачки адвокат ОСОБА_2, яка діяла на
підставі Угоди № 112/11 від 19 грудня 2011
року, укладеної між позивачкою та
адвокатом ОСОБА_2 (т.2 а.с. 102), як
представник, а не особа, яка надає
правову допомогу.

Статтею 56 ЦПК України визначено, що
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги. Особа, зазначена в частині
першій цієї статті, має право:
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні. Особа,
яка має право на надання правової
допомоги, допускається ухвалою суду за
заявою особи, яка бере участь у справі.

Вказаною нормою чітко визначено, хто
може бути особою, яка надає правову
допомогу, порядок її залучення та обсяг
здійснюваних прав, який є відмінним від
обсягу прав представника у справі.

Проте, ОСОБА_2 до участі у справі як
особа, яка надає правову допомогу,
окремою ухвалою суду не залучалась, а
була допущена до участі у справі саме
як представник.

Крім того, позивачем не надано доказів
про сплату гонорару за надану правову
допомогу згідно Угоди № 112/11 від 19
грудня 2011 року в розмірі 10 000 гривень.,
хоча зазначеною угодою передбачено
сплату авансу у 100% від суми гонорару.

Таким чином, доводи апеляційних скарг
не спростовують висновків суду та не
впливають на їх правильність, а тому не
можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти і відповідні їм правовідносини,
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість постановленого по
даній справі рішення та відсутність
підстав для його скасування та
задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_3,
позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: