Ухвала

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Попович О.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра», третя особа
- ОСОБА_4, про визнання договору поруки
припиненим, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 27 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 22 липня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з

указаним позовом, обґрунтувавши свої
вимоги тим, що 12 грудня 2007 року між
публічним акціонерним товариством
комерційним банком

далі - ПАТ КБ) «Надра» та ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір, згідно
якого остання отримала 50 875 доларів США
строком до

12 грудня 2025 року зі сплатою 12,39 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором між
позивачем та відповідачем було
укладено договір поруки від 12 грудня 2007
року.

31 серпня 2009 року між публічним
акціонерним товариством комерційним
банком (далі - ПАТ КБ) «Надра» та ОСОБА_5
було укладено додаткову угоду № 1,
згідно якої були внесені зміни до
кредитного договору, а саме: змінено
графік погашення суми кредиту.

Позивач вважала, укладений договір
поруки припиненим, оскільки підписання
додаткової угоди збільшило обсяг її
відповідальності за договором поруки,
яку здійснено без згоди поручителя.

Посилаючись на наведене, просила
визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 травня

2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

22 липня 2014 року, у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів першої та
апеляційної інстанції не відповідають
вимогам матеріального закону та
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи.

Судом встановлено, що 12 грудня 2007 року
між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір №
8/2007/840-К/1743-Н, згідно з умовами якого
остання отримала кредит у розмірі 50 875
дол. США зі сплатою 12,39 % річних на строк
до 12 грудня 2025 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 12
грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_3 було укладено договір поруки,
згідно якого остання взяла на себе
зобов'язання відповідати перед
кредитором за належне виконання ОСОБА_4
умов кредитного договору.

31 серпня 2009 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ
«Надра» укладено додаткову угоду № 1 до
вказаного кредитного договору, згідно
якої сторони домовились про зміну
графіку погашення заборгованості, а
саме внесено зміни до п. 3.3.1., який
викладено в новій редакції: щомісячна
сума мінімально необхідного платежу,
вказана у графіку, що міститься у
додатку № 1 до цього договору.

Отже, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний

суд, виходив з того, що позивачем не
було доведено, що підписання
додаткової угоди збільшило обсяг її
відповідальності за договором поруки,

а внесення змін до визначення розміру
щомісячного платежу на певний

строк без зміни розміру зобов'язання не
може свідчити про збільшення розміру
відповідальності поручителя.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального
права поручитель, хоча і пов'язаний з
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього
Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року

№ 5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що якщо в договорі поруки
такі умови сторонами не узгоджені, а з
обставин справи не вбачається
інформованості поручителя і його згоди
на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої статті

559 ЦК України порука припиняється у
разі зміни основного зобов'язання без
згоди поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Матеріали справи не містять доказів,
які б свідчили про те, що ОСОБА_3 була
повідомлена про зміну суми мінімально
необхідного платежу, яка була вказана в
графіку у додатку № 1 додаткової угоди
від

31 серпня 2009 року № 1.

Також, суди не перевірили чи вплинули
такі зміни на основне зобов'язання, не
дослідили доводи позивача з приводу
збільшення розміру щомісячних
платежів, внаслідок чого сума
основного зобов'язання збільшилась
згідно графіку погашення
заборгованості, який почав діяти з

31 серпня 2009 року.

Вирішуючи дану справу, суд першої
інстанції зобов'язаний

був перевірити графік погашення
заборгованості в новій редакції,
визначити чи змінився розмір
заборгованості по кредитному договору
та обсяг відповідальності поручителя
за кредитним договором внаслідок
внесення таких змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, апеляційний

суд в порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України
належним чином не

перевірив доводів апеляційної скарги
позивача, не дослідив наявні

у справі докази у їх сукупності та не
надав належної оцінки доказам,

наданим позивачем під час апеляційного
провадження.

Отже, враховуючи викладене, суд першої
та апеляційної інстанції на порушення
вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК
України не сприяли всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи, чим
допустили порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладених обставин
судові рішення не можуть залишатися в
силі, оскільки ухвалені з неправильним
застосуванням

норм матеріального права та порушенням
норм процесуального

права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому згідно з

ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасування з направленням справи

на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 травня

2014 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 22 липня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В.
Дем'яносов В.М. Коротун О.В. Попович
О.В. Ступак