У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Демянчук С.В., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю відповідача та представників
сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 9 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики та зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору позики,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 9 грудня 2013 року позов ОСОБА_2 про
стягнення боргу задоволено: стягнуто з
ОСОБА_1 на користь позивача 320 000
гривень заборгованості за кредитним
договором.

Відмовлено в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору позики.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач покликався на його
незаконність та необґрунтованість
через порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про
недодержання судом вимог ст. 214 ЦПК
України щодо законності і
обґрунтованості оскаржуваного
рішення. Суд, встановивши факт
укладення 5 травня 2010 року його матір'ю -
ОСОБА_4 договору позики із ОСОБА_2 на
суму 320 000 гривень з умовою звернути
стягнення на належну позичальнику
квартиру в разі невиконання
зобов'язання до 5 травня 2011 року, не
врахував того, що ця квартира належить
і йому, ОСОБА_1, на праві спільної
сумісної власності.

Вважав, що судом не з'ясовувалося
наявність у кредитора на час отримання
розписки 320 000 гривень. Обставина
відсутності у ОСОБА_2 коштів на час
складання матір'ю розписки
підтверджується тим, що він і його сім'я
не працюють, а при виконанні раніше
складеного доручення ОСОБА_4 він вчинив
шахрайські дії і привласнив належні їй
60 000 гривень. За цим фактом відкрито
кримінальне провадження.

На його думку, договір позики є
безгрошовим.

Наполягав на доведенні ним у судовому
засіданні тих обставин, що ОСОБА_4
страждала психічними розладами та
алкоголізмом. Вважав, що суд був
зобов'язаний призначити посмертну
амбулаторну судово-психіатричну
експертизу, якою вирішити, чи була
ОСОБА_4 на момент складання розписки в
такому стані, коли не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

З наведених підстав просив рішення
Рівненського міського суду від 9 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове,
яким його зустрічний позов
задовольнити, а в позові ОСОБА_2 -
відмовити.

У поданих запереченнях позивач,
вважаючи оскаржуване рішення законним
і обґрунтованим, просив залишити його
без змін, а подану апеляційну скаргу -
без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
відповідача, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності та обґрунтованості факту
позики ОСОБА_4 у ОСОБА_2 спірної суми
грошових коштів, що підтверджено
власноручно написаною позичальником
борговою розпискою і її довіреністю на
здійснення представництва з правом
укладення позивачем договору
відчуження нерухомого майна. Тому
законним обов'язком позичальника є
повернення суми позичених коштів, що
нею виконано не було, а після її смерті
спірні зобов'язання перейшли до
спадкоємця - правонаступника у справі.

Залишаючи зустрічний позов без
задоволення, місцевий суд вірно
врахував недоведення відповідачем тих
обставин, що грошові кошти за договором
позики насправді не передавалися, а
об'єктивних і переконливих доказів на
підтвердження своїх вимог він не надав.

Матеріалами справи встановлено, що 5
травня 2010 року ОСОБА_4 написала
розписку, де зазначила про одержання
нею 320 000 гривень (еквівалентна сума за
офіційним курсом Національного банку
України - 40 000 доларів США) від позивача.
Цю суму зобов'язалася повернути до 5
травня 2011 року, а в разі невиконання
свого грошового зобов'язання надала
ОСОБА_2 право отримати суму позики за
рахунок відчуження належної їй
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 3).

Того ж числа вона видала на користь
позикодавця довіреність, якою
уповноважила останнього та ОСОБА_5 бути
її представниками в усіх без винятку
підприємствах, установах, організація,
зокрема з правом замовлення і
виготовлення державного акту на право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, а також підписання договору
відчуження (купівлі-продажу) не
рухомого майна та земельної ділянки як
продавця, розташованих за вказаною
адресою, на власний розсуд (а.с. 4-4, зв.).

У передбачений умовами договору позики
строк позичальник грошей не лише не
повернула, але й 19 серпня 2011 року
скасувала видану на ім'я позикодавця та
ОСОБА_5 довіреність від 05.05.2010 року (а.с.
6).

Вважаючи, що невиконання ОСОБА_4 своїх
грошових зобов'язань порушує його
суб'єктивне цивільне право, позивач у
вересні 2011 року звернувся за його
захистом до суду, вимагаючи стягнути з
відповідача на його користь 320 000
гривень.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, в зв'язку з
чим 5 лютого 2013 року правонаступником
відповідача у справі допущено ОСОБА_1,
який прийняв спадщину після її смерті
(а.с. 69, 78).

Норми ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України
вказують про те, що за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцю позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Повно та правильно з'ясувавши
обставини справи, суд першої інстанції
обґрунтовано встановив факт порушення
позичальником грошових зобов'язань за
договором позики від 05.05.2010 року, а тому
й достатність правових підстав для
задоволення позову про стягнення 320 000
гривень на користь ОСОБА_2.

Оскільки під час розгляду справи
ОСОБА_4 померла, а єдиним спадкоємцем
належних спадкодавцю 34 частин квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, якого допущено судом
як її правонаступника, тому він
наділений всіма правами і обов'язками
відповідача у справі.

Судом вірно встановлено, що 21 грудня 2012
року ОСОБА_2 направлено безпосередньо
ОСОБА_1 як єдиному спадкоємцю письмову
вимогу в порядку ст. 1281 ЦК України, яку
також адресовано і до Першої
Рівненської державної нотаріальної
контори та приватному нотаріусу
Здолбунівського районного
нотаріального округу, що завела
спадкову справу після смерті
спадкодавця (а.с. 70, 73).

Частина 2 цієї статті передбачає
обов'язок кредитора спадкодавця
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги.

Доводи апеляційної скарги про
порушення норм процесуального права,
що призвело до помилкового
застосування норм матеріального права,
спростовуються правильністю висновків
суду першої інстанції.

Як убачається, судом повністю виконано
вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо
сприяння всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, зокрема
роз'яснено сторонам їх права і
обов'язки, попереджено про наслідки
вчинення чи невчинення процесуальних
дій та сприяння здійсненню їхніх прав у
передбачених процесуальним законом
випадках.

Очевидним є те, що відсутність
клопотання відповідача про
призначення посмертної амбулаторної
психіатричної експертизи у суді першої
інстанції пов'язується з тим, що
зустрічний позов обґрунтовано тими
підставами, що оспорюваний договір
позики є безгрошовим (а.с. 80). У
подальшому ці вимоги в письмовій формі
не змінювалися. Тому відсутність норми
ст. 225 ЦК України як правової підстави
для зустрічного позову
унеможливлювало призначення такої
судової експертизи. Тим більше,
відповідного клопотання відповідач у
суді першої інстанції не заявляв.

За таких обставин покликання автора
апеляційної скарги на обов'язок
місцевого суду призначити посмертну
амбулаторну психіатричну експертизу
не заслуговують на увагу.

Не заявлено клопотань про призначення
такої експертизи і в засіданні
апеляційного суду, що відповідає
правилам ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Самі по собі довідки про хворобу ОСОБА_4
і обставина відсутності грошей у
позичальника після написання розписки,
на що посилається ОСОБА_1, не свідчать
про обґрунтованість вимог зустрічного
позову і заперечень проти первісного
позову.

Жодних належних і переконливих
доказів, які підтверджували б його
доводи, відповідач не надав, а судом їх
здобуто не було.

За змістом ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних або юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають ті обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Підставами для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Відстрочення оплати 1 641, 20 гривень
судового збору не звільняє автора
скарги від виконання вимог
процесуального закону, а тому згідно зі
ст. 82 ЦПК України ця сума підлягає
стягненню з ОСОБА_1 у дохід держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рівненського міського суду від
9 грудня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 641
(одна тисяча шістсот сорок один)
гривень 20 копійок судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: