Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/945/14
Головуючий у 1 інстанції: Яковлєва
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів
Коваленко А.І., Осоцького І.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Кам'янсько-Дніпровського районного
суду Запорізької області від 27 грудня
2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної з вини працівника,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,
заподіяної з вини працівника.

В позові зазначав, що 09.12.2010 року він, як
фізична особа-підприємець, уклав
трудовий договір з ОСОБА_2, за умовами
якого вона прийняла на себе
зобов'язання виконувати роботу
продавця непродовольчих товарів,
пов'язану з прийманням товарів,
реалізацією і продажем, веденням
обліку та звітності про рух та залишки
переданих їй цінностей.

Окрім того, ним з продавцем ОСОБА_2
09.12.2010 року було укладено договір про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність за № 03. При
проведенні чергової інвентаризації у
матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_2 за період з 15.02.2012 року по 11.12.2012
року була виявлена недостача на
загальну суму 45206 грн. 90 коп., яка
виникла з її вини.

Посилаючись на ці обставини, просив
стягнути з відповідача на його користь
45206 грн. 90 коп. в якості компенсації
матеріальної шкоди, завданої з вини
працівника та 452 грн. 07 коп. витрат по
сплаті судового збору.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області
від 27 грудня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
матеріальну шкоду, заподіяну з вини
працівника в сумі 45206 грн. 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 452 грн. 07 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову та стягнути з ОСОБА_3 на її
користь судові витрати у вигляді
витрат на правову допомогу в сумі 3945
грн. 80 коп.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Вирішуючи спір, суд правильно
встановив правовідносини сторін та
вірно посилався на положення статей
130, 131 КЗпП України якими встановлено
загальні підстави і умови матеріальної
відповідальності працівників;
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу та працівників по
збереженню майна. Також суд врахував
приписи статей 134, 136 КЗпП України - щодо
випадків повної матеріальної
відповідальності та порядку покриття
шкоди, заподіяної працівником та
роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації їх
працівниками».

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3,
суд виходив з того, що позивачем
доведено факт наявності матеріальної
шкоди - у вигляді нестачі
товарно-матеріальних цінностей,
спричиненої з вини працівника ОСОБА_2, з
якою було укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції , задовольнивши позовні
вимоги ОСОБА_3, вважав їх доведеними,
але докази, на підставі яких суд дійшов
такого висновку, є підробленими,
сфальсифікованими. Також в апеляційній
скарзі вказано, що всупереч вимогам
закону суд не задовольнив клопотання
представника відповідача щодо
призначення економічної експертизи та
не витребував у позивача і не дослідив
у судовому засіданні відповідні
бухгалтерські документи, які необхідні
для встановлення наявності факту
нестачі товарно-матеріальних
цінностей, вини відповідача та розміру
спричиненої шкоди.

Проте, такі доводи апеляційної скарги
не знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що 09 грудня 2010 року
між позивачем ОСОБА_3, як фізичною
особою-підприємцем, та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено трудовий договір,
зареєстрований у
Кам'янсько-Дніпровському районному
центрі зайнятості за № 0 від 09.12.2010
р. (т.1, а.с.10).

За умовами п. 2 трудового договору від
09.12.2010 р. ОСОБА_2 прийняла на себе зо
бов'язання виконувати роботу продавця
непродовольчих товарів, пов'язану з
прийманням товарів, реалізацією і
продажем, веденням обліку та звітності
про рух та залишки переданих їй
цінностей.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України
встановлено, що працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадку, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією, відповідно до
ст. 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1992 року № 14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» (з наступними змінами)
роз'яснено, що, розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсування),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України
може бути укладено такий договір, та чи
був він укладений.

Згідно статті 135-1 КЗпП України письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

За клопотанням представника
відповідача суду першої інстанції
надано оригінал трудового договору від
09.12.2010 року, та договору № 03 від 09.12.2010
року про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність,
укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т.
2, а. с. 1-2).

Зі змісту вказаних договорів видно, що
ОСОБА_2 за трудовим договором
забов'язалася виконувати роботу
продавця непродовольчих товарів.
Продавець непродовольчих товарів
входить до вказаного переліку
категорій працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність.

09 грудня 2010 року ОСОБА_3 з продавцем
ОСОБА_2 уклав договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність за № 03, зміст якого
відповідає типовому
договору,затвердженому Кабінетом
міністрів України . (т.2, а. с. 2),

Згідно п.1 договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність № 03 від 09.12.2010 р.
ОСОБА_2 виконувала роботу
продавця-реалізатора, безпосередньо
пов'язану з про дажем та збереженням
товарно-матеріальних цінностей, взяла
на себе повну матеріальну відповіда
льність за збереження довірених їй
матеріальних цінностей і в зв'язку з
цим зобов'язалася:

1) дбайливо ставитися до переданих
їй на збереження або для інших цілей
матеріальних цінностей підприємця і
вживати заходів до запобігання
збитків;

2) своєчасно повідомляти
підприємця про всі обставини, які
загрожують забезпеченню зберігання
довірених їй матеріальних цінностей;

3) вести облік, складати і подавати
у встановленому порядку
товарно-грошові та інші звіти про рух і
залишки довірених їй матеріальних
цінностей;

4) брати участь в інвентаризації
довірених їй матеріальних цінностей.

Робоче місце ОСОБА_2 знаходилося в
магазині «Господиня», розташованому на
території міського ринку по вул.
Чкалова в м. Кам'янка-Дніпровська
Запорізької області.

За час роботи ОСОБА_2 було проведено
декілька інвентаризацій для перевірки
збереження ввірених їй
товарно-матеріальних цінностей:

1) інвентаризацією від 23.11.2011 р.
була виявлена недостача на суму 10 342,00
грн., яка була відш кодована ОСОБА_2 у
добровільному порядку;

2) інвентаризацією від 15.02.2012 р.
недостача виявлена не була.

Відповідно до роз'яснень п. 20
зазначеної вище Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року днем виявлення шкоди слід вважати
день, коли власнику або уповноваженому
ним органу стало відомо про наявність
шкоди, заподіяної працівником. Днем
виявлення шкоди, встановленої в
результаті інвентаризації
матеріальних цінностей, при ревізії
або перевірці фінансово-господарської
діяльності підприємства, установи,
організації, слід вважати день
підписання відповідного акта або
висновку.

Крім того, суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Судом встановлено, що при проведенні
чергової інвентаризації у
матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_2 (за період з 15.02.2012 р. по 11.12.2012 р.)
була виявлена недостача на загальну
суму 45 206,90 грн. Вка зана недостача
виникла з вини ОСОБА_2, яка не
забезпечила належне збереження
товарно-матеріальних цінностей у
зв'язку з недобросовісним відношенням
до виконання своїх трудових обов'язків.

При цьому відповідно до ст.138 КЗпП
України тягар доказування в суді
наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП
України, покладається на власника. На
підтвердження своїх доводів позивач
надав суду такі письмові докази:

- видаткові документи на придбання
товарно-матеріальних цінностей (т.1, а.
с. 13-59);

- відомість про залишок товару
станом на 15.02.2012 р. (т.1, а. с. 60-65);

- книгу відпуску
товарно-матеріальних цінностей (т.1, а.
с. 66-88);

- на кладні на товарно-матеріальні
цінності (т.1, а. с. 89-144);

- звіти
матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_2 (т.1, а. с. 145-156);

- відомість про залишок товару
станом на 11.12.2012 р. (т.1, а. с. 157-163);

- акт розслідування станом на
11.12.2012 р. (т.1, а. с. 164);

- акт від 12.12.2012 р. (т.1, а. с. 165);

- виписка з наказу № 6 від 12.12.2012 р.
про проведення інвентаризації (т.1,
а.с.166);

- виписка з на казу № 8 від 14.12.2012 р.
про призначення інвентаризаційної
комісії (т.1, а. с. 167);

- інвентаризаційний опис станом на
14.12.2012 р. (т.1, а. с. 168-174);

- акт розслідування станом на
14.12.2012 р. (т.1, а. с. 175);

- акт розслідування станом на
16.12.2012 р. (т.1, а. с. 177).

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що зазначені документи не
свідчать про факт наявності нестачі,
оскільки ОСОБА_2 була відсутня при
проведенні інвентаризації є
неспроможними, оскільки з матеріалів
справи та пояснень сторін вбачається,
що 12.12.2012 року - на час проведення
інвентаризації вона самовільно
покинула робоче місце.

13.12.2012 р. ОСОБА_2 на робочому місці була
відсутня без поважних причин, про що
складено відповідний акт від 14.12.2012 р.
(т.1, а.с.180).

Згідно виписки з наказу № 7 від 14.12.2012 р.
(т.1, а.с.181) трудовий дого вір з ОСОБА_2
було розірвано 14.12.2012 р. на підставі п.4
ч. І ст.40 КЗпП України у зв'язку з про
гулом без поважних причин, оскільки про
причини своєї відсутності ОСОБА_2
роботодавця не повідомила. Відповідне
повідомлення про розірвання трудового
договору було направлено ОСОБА_2
рекомендованою поштовою
кореспонденцією (т.1, а.с.183-184).

З огляду на приписи статей 10, 60 ЦПК
України, якими передбачено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
судом першої інстанції за клопотанням
сторін були також досліджені такі
докази, як показання свідків та надана
цим доказам належна оцінка.

З матеріалів справи, зокрема, з запису
фіксування судового процесу
технічними засобами і зі змісту
мотивувальної частини судового
рішення вбачається, що факт нестачі
товарно-матеріальних цінностей, яка
виникла з вини ОСОБА_2 підтверджується
показаннями допитаних у судовому
засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, які вказували на те, що нестача
виникла саме з вини ОСОБА_2 за період її
роботи у ФОП ОСОБА_3 - у відділі посуду
магазину «Господиня» з 15.02.2012 р. по
11.12.2012 p., що було встановлено проведеною
інвентаризацією товарно-матеріальних
цінностей.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що у
магазині «Господиня», де здійснює свою
підприємницьку діяльність ОСОБА_3,
встановлена сигналізація, що
унеможливлює віль ний доступ сторонніх
осіб до приміщення магазину. При знятті
магазину з сигналізації кимось із пра
цівників, про це відразу
повідомляється ОСОБА_3 Фактів крадіжок
товару із магазину «Госпо диня» не
було.

Тобто, з боку роботодавця ОСОБА_3 було
створено працівникові ОСОБА_2 умови,
необхідні для нормальної роботи і
забезпечення повного збереження
дорученого їй майна, як того вимагає
частина І статті 131 КЗпП України.

З запису фіксування судового процесу
технічними засобами вбачається, що при
розгляді справи в суді першої
інстанції ОСОБА_2, відповідаючи на
питання представника позивача
підтвердила факт отримання від ОСОБА_3
під звіт товарно-матеріальних
цінностей у зв'язку з виконанням
обов'язків продавця у відділі посуду
магазина «Господиня».

Слід зазначити, що при розгляді справи
в апеляційному суді представник
апелянта на питання колегії суддів
відповів, що ОСОБА_2 не зверталася ані
до роботодавця, ані до інших
компетентних органів з будь-якими
заявами про порушення правил
зберігання товару, не створення
необхідних умов для праці тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
ОСОБА_2 діяла в порушення норм частини 2
статті 131 КЗпП України, яка зобов'язує
працівника бережливо ставитися до
майна підприємства, установи,
організації і вживати заходів до
запобігання шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що суд першої інстанції порушив вимоги
процесуального права, оскільки її
представник ОСОБА_9 заявляв клопотання
про проведення судової економічної
експертизи, але суд першої інстанції
начебто безпідставно відмовив у її
прове денні.

Ці доводи апеляційної скарги є
безпідставними, оскільки з матеріалів
справи вбачається наступне. В
матеріалах справи є письмове
клопотання представника відповідача -
ОСОБА_9 від 06.08.2013 року про призначення
судової економічної експертизи (т. 1, а.
с. 214-215).

Ухвалою від 06.08.2013 року суд відмовив в
задоволенні клопотання, посилаючись на
те, що не досліджені всі надані
сторонами письмові докази та не
допитані позивач і відповідач, а тому
суд вважав таке клопотання передчасним
(т. 1, а. с. 216).

Повторне клопотання про призначення
судової економічної експертизи від
імені відповідача ОСОБА_2 або її
представника не надходило ані до суду
першої інстанції, ані до апеляційного
суду.

Також одним із доводів апеляційної
скарги є посилання апелянта на те, що
позивач ОСОБА_3, подавши до суду цей
позов, фактично звинуватив її у скоєнні
злочину, передбаченого ст. 191 КК
України, проте, в справі відсутній
будь-який вирок або постанова по
кримінальній справі.

Цей довід апеляційної скарги є
неспроможним, оскільки підстави і
умови матеріальної відповідальності
працівника передба чені частинами 1 і 2
статті 130 КЗпП України, які мають місце
за вказаних обставин. Згідно частини 3
статті 130 КЗпП України за наявності
зазначених підстав і умов матеріальна
ві дповідальність може бути покладена
незалежно від притягнення працівника
до дисциплінарної, адмі ністративної
чи кримінальної відповідальності.

Крім того, в апеляційній скарзі
вказано, що суд першої інстанції без
підставно відмовив у задоволенні
клопотання її представника ОСОБА_9 про
витребування необ хідних документів -
перелік цих документів з 11 пунктів
повторно зазначається і в апеляційній
скарзі (т. 2, а. с. 194).

Цей довід апеляційної скарги
спростовується наступним. Згідно
даного клопотання представник
відповідача просив витребувати також
і ті документи, що не мають відношення
до предмету спору, тому суд витребував
ті документи, які вважав за потрібне. З
матеріалів справи видно, що в судовому
засіданні від 25.11.2013 року надані
позивачем оригінали письмових доказів
були дослідженні судом у судовому
засіданні. Для можливості ознайомлення
сторони відповідача з даними
документами суддя проголосив ухвалу
про відкладення розгляду справи на
09.12.2013 року (т. 2, а. с. 49-51).

Доводи апеляційної скарги стосовно
того, що підписи в наявних у справі
документах від імені ОСОБА_2 вико нані
не нею, а іншою особою, не заслуговують
на увагу, оскільки відповідачем не
заявлялося клопотання про про ведення
судової почеркознавчої експертизи.

Одним із доводів апеляційної скарги є
посилання на те, що з таким позовом до
суду мав звертатися фізична особа
підприємець (ФОП) ОСОБА_3, а не просто
фізична особа ОСОБА_3, а тому суд
повинен був відмовити в позові.

Цей довід апеляційної скарги є
неспроможним. Зокрема, шкода,
спричинена нестачею
матеріально-товарних цінностей, які є
його власністю, спричинена саме йому,
як фізичній особі, а статус ФОП
дозволяє ОСОБА_3 брати участь в
правовідносинах з податковими
службами (він знаходиться на
спрощеному - єдиному обліковому
податку), укладати відповідні договори
з іншими суб'єктами оподаткування,
здійснювати безготівкові операції
щодо купівлі та продажу товарів тощо.
Перебування позивача ОСОБА_3 в
статусі фізичної особи підприємця (ФОП)
не позбавляє його права звертатися до
суду за захистом своїх прав та
інтересів саме як фізичної особи,
оскільки пра вовий статус фізичної
особи - підприємця не впливає на
правовий режим майна, що перебуває у
його власності.

Крім того, представник апелянта
пояснив суду, що відповідач ОСОБА_2 не
згодна з розміром шкоди, оскільки
ОСОБА_3 закупав товар за оптовими
цінами, а виставляв на продаж з
націнкою. Тому, якщо навіть і буде
доведена вина ОСОБА_2, то розмір шкоди
повинен бути розрахований за меншими
цінами - за такими цінами, за якими
вони придбавалися позивачем.

Такі доводи апеляційної скарги є
неприйнятними, оскільки частинами 2-3
статті 135-3 КЗпП України встановлено, що
у разі розкрадання, недостачі, умисного
знищення або умисного зіпсуття
матеріальних цінностей розмір шкоди
визначається за цінами, що діють у
даній місцевості на день відшкодування
шкоди. На підприємствах громадського
харчування (на виробництві та в
буфетах) і в комісійній торгівлі (в
даній справі факт нестачі в приватному
магазині може прирівнюватися до
комісійної торгівлі) розмір шкоди,
заподіяної розкраданням або
недостачею продукції і товарів,
визначається за цінами, встановленими
для продажу (реалізації) цієї продукції
і товарів.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію відповідача та
його представника, висловлену в ході
розгляду справи і полягають лише в
переоцінці доказів, які належним чином
перевірені і оцінені судом першої
інстанції і не доводять порушення
судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
27 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: