Справа № 2-90/11
Провадження № 2/691/8/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2014 року
м. Городище

Городищенський районний суд
Черкаської області у складі:
головуючого - судді Подороги Л.В., при
секретарі Мельник Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Городище цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, в інтересах малолітніх
дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 ОСОБА_9, за участю в справі
третьої особи без самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
позивача - служби у справах дітей
Городищенської райдержадміністрації,
про визнання факту проживання в
сімейних відносинах без реєстрації
шлюбу в період з квітня місяця 2003 року
по 28 листопада 2009 року, визнання права
власності на майно, набуте за час
перебування в сімейних відносинах без
реєстрації шлюбу та про визнання права
на спадщину за законом та про визнання
права власності на автомобіль та
житловий будинок, -

В С Т А
Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із
вказаним позовом, просила визнати факт
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_8, в період з квітня місяця 2003 року
по 28 листопада 2009 року; визнати
житловий будинок АДРЕСА_1 та легковий
автомобіль ВАЗ - 21124 1.6 V - об'єктом права
спільної сумісної власності; визнати
за нею право власності на 1/2 частину
зазначеного будинковолодіння та
автомобіля, як такі, що набуті
позивачем під час спільного проживання
без реєстрації шлюбу із ОСОБА_8; визнати
за позивачем право власності на
спадщину за законом в розмірі 1/14
частини житлового будинку АДРЕСА_1 та
право власності на легковий автомобіль
ВАЗ - 21124 1.6 V, р.н. НОМЕР_1; визнати за
кожним з малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 право власності на спадщину за
законом в розмірі 2/14 частини житлового
будинку АДРЕСА_1; виділити ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_9, у рахунок спадщини, по 1/3
частини житлового будинку кожному, що
по АДРЕСА_2

У судовому засіданні, позивач
підтримала позовні вимоги у повному
обсязі. Крім цього, у судових дебатах,
позивач просила визнати факт спільного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_8, в
період з квітня місяця 2003 року по
ІНФОРМАЦІЯ_4 року; стягнути з
відповідачів, на користь позивачів, у
рахунок компенсації спадщини, по 2100
грн. 00 коп. з кожного; стягнути з
позивача ОСОБА_1, на користь
відповідачів, грошову компенсацію у
рахунок компенсації спадщини по 10515
грн. 21 коп. кожному.

Відповідно до ч. 8 ст. 193 ЦПК
України, суд не приймає до уваги
збільшені позовні вимоги позивача,
заявлені нею у судових дебатах, та
вирішує справу за останніми позовними
вимогами від 21.10.2013 року (т. 2, а.с. 1-4).

Представник відповідачів ОСОБА_6
та ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10, позовні
вимоги не визнав, просив у задоволенні
позову відмовити повністю. Представник
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11,
заперечував щодо задоволення позову,
визнавши лише право позивача на 1/2
частину автомобіля ВАЗ. Представник
третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
служби у справах дітей Городищенської
райдержадміністрації, на розгляд
справи не з'явилася, про причину неявки
суд не повідомила. Однак, будучи
присутньою у попередніх судових
засіданнях, висловила свою думку про
розподіл майна із врахуванням
інтересів кожної дитини спадкодавця.
Неявка представника третьої особи не
перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступні
обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в с. Журавка
Городищенського району Черкаської
області, помер ОСОБА_8, що підтверджено
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від
13.07.2010 року (т. 1, а.с. 13), після смерті
якого, відкрилась спадщина. За життя,
спадкодавець заповіту не склав. Із
заявами про прийняття спадщини, до
нотаріальної контори звернулися:
дружина ОСОБА_1, мати небіжчика - ОСОБА_5,
двоє дітей від першого шлюбу померлого
- ОСОБА_6, ОСОБА_9. Крім цього, відповідно
до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, право на
обов'язкову частку у спадщині мають
неповнолітні діти спадкодавця: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Допитані судом свідки ОСОБА_12 та
ОСОБА_13, підтвердили факт спільного
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 із 2003 року,
спочатку у матері позивача, а потім у с.
Журавка та у м. Городище. Точної дати
початку спільного проживання свідки не
зазначили, однак, як визнано сторонами,
з 01.09.2003 року діти небіжчика від першого
шлюбу пішли до школи, проживаючи в цей
час у матері позивача. Таким чином,
початком спільного проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_8, суд визнає 01.09.2003 року. Ніяких
доказів, які б спростовували їх
свідчення, стороною відповідачів не
надано, окрім своїх заперечень. Крім
цього, представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_11, який є рідним братом померлого
ОСОБА_8, у своїх показах, не заперечував
факту спільного проживання
спадкодавця із позивачем ОСОБА_1,
починаючи із 2003 року, посилаючись у
своїх запереченнях проти позову лише
на те, що спірний будинок АДРЕСА_1 є
особистою власністю померлого ОСОБА_8,
який був придбаний останнім для дітей
від першого шлюбу - відповідачів
ОСОБА_6, ОСОБА_9.

Крім цього, як не заперечується
сторонами, а також підтверджено
свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13, під час
спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_1,
останні вели спільне господарство,
доглядали велику рогату худобу, свиней
та птицю.

Суд також враховує, що хоча шлюб між
ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був зареєстрований
лише 28.11.2009 року, батьком малолітніх
дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, є
померлий ОСОБА_8. Дана обставина, а саме,
народження спільних дітей через певний
проміжок часу, їх кількість, дають суду
підстави вважати, що позивач та
померлий ОСОБА_8 фактично жили однією
сім'єю, вели спільне господарство в
інтересах сім'ї, ростили спільних
дітей, та мали наміри подальшого
збереження своїх відносин, що
виразилося у реєстрації шлюбу.

Також, судом встановлено, що 04.02.2005
року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8
було укладено кредитний договір (т. 1
а.с. 19), за який останній, отримав кредит
на купівлю житлового будинку в розмірі
5000 дол. США. У цей же час, 08.02.2005 року,
ОСОБА_8 придбав житловий будинок по
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 24-25). Крім цього, 11.01.2006
року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_8
було укладено кредитний договір (т. 1
а.с. 21), за який останній, отримав кредит
на купівлю автомобіля в розмірі 38400 грн.
00 коп. та 10463 грн. 00 коп. на сплату
страхових платежів, у випадках,
передбачених Договором. 17.01.2006 року
ОСОБА_8 було придбано автомобіль ВАЗ 21124
1.6 V, 2005 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1 та зареєстровано його в
органах РЕВ ДАІ (т. 1 а.с. 96).

Суд не приймає до уваги доводи
відповідачів про те, що покійний ОСОБА_8
мав у власності особисте майно:
трактори, вантажні автомобілі, які були
придбані до 2004 року, та кошти, від
реалізації яких, були витрачені на
придбання житла по АДРЕСА_1, оскільки
дані твердження не підтверджені
належними доказами, та не спростовують
доказів стосовно придбання даного
житла у кредит. За даних обставин, суд
також не приймає до уваги розписку від

16.05.1992 р. та заяву від 03.02.2011 року (т. 1 а.с.
36, 37), оскільки вони є неналежними та
недопустимими доказами.

У відповідності до ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою, майно, набуте ними під
час спільного проживання, належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На дане майно
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 1 розділу VII
«Прикінцеві положення» СК України, цей
Кодекс набрав чинності одночасно із ЦК
України, тобто з 01.01.2004 року. Таким
чином, із урахуванням вимог ч. 1 ст. 58
Конституції України, норми СК України
можуть застосовуватися саме із
вказаної дати. Дана позиція також
викладена і в постанові Верховного
Суду України від 25.12.2013 року № 6-135цс13.

Враховуючи вище викладені
обставини, суд приходить до висновку
про задоволення позову в частині
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_8 та
ОСОБА_1 в період з 01.01.2004 року по 28.11.2009
року та, у зв'язку з цим, визнання
житлового будинку з надвірними
спорудами, що по АДРЕСА_1 та автомобіля
ВАЗ 21124 1.6 V, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, об'єктами
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

На підставі ст.ст. 60, 61, ч. 1 ст. 70, ст. 74
СК України, суд також приходить до
висновку про визнання за ОСОБА_1 права
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами, що по
АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля ВАЗ
21124 1.6 V, 2005 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, як такі, що набуті нею під
час спільного проживання без
реєстрації шлюбу із ОСОБА_8.

Стосовно позовних вимог в частині
розподілу спадкового майна, а саме: 1/2
частини житлового будинку з надвірними
спорудами, що по АДРЕСА_1, 1/2 частини
автомобіля ВАЗ 21124 1.6 V, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, житлового
будинку по АДРЕСА_2, суд враховує
наступне.

За загальним положенням про
спадкування, право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини. Спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою. Для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
із часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1220, ч.
1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України,
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкоємцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину
видається в порядку, встановленому
Законом України «Про нотаріат» та
главою 89 ЦК України.

Як встановлено судом та
підтверджено матеріалами справи (т. 2
а.с. 27, 28), після померлого ОСОБА_8, в
Городищенській державній нотаріальній
конторі, відкрито спадкову справу №
368/2010 за заявами про прийняття спадщини
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9.
Неповнолітні діти померлого
вважаються такими, що спадщину
прийняли. Свідоцтва про право на
спадщину, по даній спадковій справі не
видавалися.

Відповідно до п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року, «Свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину, вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не

підлягають. У разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину, особа
може звернутися до суду за правилами
позовного провадження.».

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами по справі,
останні не зверталися до нотаріуса за
отриманням свідоцтва про право на
спадщину та нотаріус не відмовляла їм у
видачі такого свідоцтва.

У зв'язку з викладеним, суд вважає
за необхідне відмовити позивачеві у
задоволенні її вимог щодо визнання
права власності в порядку спадкування,
оскільки позивач не використала своє
право отримати свідоцтво про право на
спадщину через нотаріуса в порядку,
встановленому Законом України «Про
нотаріат» та главою 89 ЦК України та
зазначені вимоги позивача про розподіл
спадщини судом є завчасними.

Крім цього, суд відмовляє і у
виділенні ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 по 1/3
частині житлового будинку АДРЕСА_2
оскільки такі вимоги позивача
суперечать положенням ст.ст. 3, 4, 11 ЦПК
України, та відповідачі з такими
вимогами не зверталися.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, суд виходить з
наступного. Так, витрати, понесені
позивачем на проведення експертних
оцінок житла в сумі 3000 грн. 00 коп. (т. 1
а.с. 154) та автомобіля в сумі 1000 грн. 00
коп. (т. 1 а.с. 156), пов'язані із позовними
вимогами про врахування їх вартості
при розподілі спадкового майна. У
зв'язку з цим, а також враховуючи, що суд
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позову щодо розподілу
спадкового майна, суд вважає за
необхідне віднести дані витрати на
рахунок позивача.

Вирішуючи питання про розподіл
витрат, понесених сторонами на правову
допомогу, а саме: позивачем в сумі 3000
грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 27, 28, 155), відповідачем
в сумі 2500 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 31, 162), суд
враховує, що оскільки позов задоволено
частково, сторонами не надано
відповідних розрахунків із
розшифровкою витраченого адвокатами
часу, його вартості тощо, що давало б
можливість суду визначити розмір
понесених витрат пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог,
суд приходить до висновку про
необхідність покладення витрат на
правову допомогу на кожного із сторін у
понесеному ними розмірі.

Однак, враховуючи те, що суд прийшов
до висновку про визнання за позивачем
права власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами, що по
АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля ВАЗ
21124 1.6 V, 2005 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, та з урахуванням вартості
даного майна (117300 (вартість будинку) +
29913 (вартість автомобіля) = 147213 / 2
(вартість половини майна) = 73606 грн. 50
коп.), та з урахуванням ставки
державного мита на час подачі позову (1%
ціни позову), що становить 736грн. 06 коп.,
суд вважає за необхідне стягнути дану
суму, а також половину сплачених витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи (120/2=60), із кожного з
відповідачів у рівних частинах (736,06 + 60 =
796,06 / 3 (кількість відповідачів) = 265,35).

Керуючись постановою Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року, постановою Верховного Суду
України від 25.12.2013 року № 6-135цс13, ст.ст.
60, 61, 70,74 СК України, Законом України
«Про нотаріат», ст.ст. 1269, 1296, 1297 ЦК
України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 13, 57, 60, 61, 79-88, 209,
212, 214, 215 ЦПК України, -

В И
Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного
проживання однією сім'єю ОСОБА_8 та
ОСОБА_1 в період з 01.01.2004 року по 28.11.2009
року.

Визнати житловий будинок з
надвірними спорудами, що по АДРЕСА_1 та
автомобіль ВАЗ 21124 1.6 V, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, об'єктами
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частину житлового будинку з
надвірними спорудами, що по АДРЕСА_1 та
на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21124 1.6 V, 2005
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, як такі, що набуті нею під час
спільного проживання без реєстрації
шлюбу із ОСОБА_8.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, на
користь ОСОБА_1, судові витрати по 265
грн. 35 коп. з кожного.

В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складено 11.02.2014 року.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Черкаської області, через суд
першої інстанції, протягом 10 днів, з дня
його проголошення.

Суддя Л. В. Подорога