У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю «Прогрес»
про визнання недійсним договору оренди
землі за касаційною скаргою ОСОБА_4,
який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що у травні 2013 року йому стало
відомо про внесені доповнення і зміни
до пунктів 2.3, 4.1 договору оренди землі,
укладеного ним 07
листопада 2005 року з відповідачем,
вказані зміни внесені без його відома
та погодження, вони порушують його
права як орендодавця, наміру укладати
договір оренди на інших умовах, ніж ті,
які були зазначені у ньому первинно, не
мав. У зв'язку з цим просив суд визнати
договір оренди землі недійсним з
підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Рішенням Радехівського районного суду
Львівської області від 10 грудня 2013 року
позов задоволено. Визнано недійсним
договір оренди землі від 7
листопада 2005 року, укладений між
колективним виробничо-комерційним
підприємством «Сапсан» та ОСОБА_3
Вирішено питання судового збору.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 27 травня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позову. Визнано частково
недійсним договір оренди землі від
7 листопада 2005 року, укладений
між ОСОБА_3 та колективним
виробничо-комерційним підприємством
«Сапсан», у частині внесення
виправлень і змін у пункти 2.3, 2.6, 4.1
зазначеного договору та визнано
укладеними вказані пункти договору у
такій редакції:

2.3 нормативна грошова оцінка земельної
ділянки становить 19 142 грн. 64
коп.;

2.6 інші особливості об'єкта оренди, які
можуть вплинути на орендні відносини: у
пункті 2.3 цього договору: грошова
оцінка земельної ділянки нарахована по
її умовній кадастровій площі: ріллі 2,07
га, кормові 0,35 га;

4.1 орендна плата нараховується
Орендарем га оплачується Орендодавцю в
розмірі не меншому 10 (десяти) % від ціни
вирощеного врожаю, але не нижче
250 грн. за 1 га. У випадку неврожайних
років орендна плата нараховується в
розмірі не меншому ніж 250 грн. за 1 га.

У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідач в односторонньому порядку
вніс до договору оренди землі
дописування, закреслення, виправлення,
які не погоджені із позивачем та не
відповідають його внутрішній волі,
тому наявні правові підстави для
задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що відповідно до ст. 217 ЦК України
оспорюваний договір є недійсним в
частині внесення виправлень і змін у
пункти 2.3, 4.1 даною договору та визнано
укладеними їх у редакції на момент його
підписання сторонами.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що 07 листопада 2005
року між ОСОБА_3 та КВКП «Сапсан»,
правонаступником якого є
сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю (далі - СГ
ТОВ) «Прогрес», укладено договір оренди
землі (далі - Договір), який
зареєстровано у Радехівському відділі
регіональної філії центру державного
земельного кадастру, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 16 грудня 2005 року за № 30
(а. с. 4-6, 44-46, 98-100).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» (у чинній на час
укладення Договору редакції) істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, в
оспорюваний договір внесено
виправлення, закреслення, дописування
в частині істотних умов договору, тобто
відбулася їх зміна, що не заперечується
сторонами.

У п. 13.1 Договору зазначено, що зміна
умов договору здійснюється у письмовій
формі за взаємною згодою сторін.

У позовній заяві ОСОБА_3 вказував, що
вказані зміни були внесені у Договір в
односторонньому порядку відповідачем,
внаслідок чого останній ввів його в
оману, тому на підставі ст. 230 ЦК України
просив суд визнати Договір недійсним
(а. с. 2-3).

Апеляційний суд, задовольняючи
частково позов, посилаючись на
ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України, дійшов
висновку, що суд першої інстанції
невірно застосував норму ст. 230 ЦК
України та в цілому визнав недійсним
договір оренди, а підлягають визнанню
недійсними лише пункти договору, до
яких були внесені зміни і виправлення
та одночасно визначив належну редакцію
п. п. 2.3, 2.6, 4.1.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення
(ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Проте, апеляційний суд не звернув
уваги, що позивач просив визнати
договір оренди недійсним на підставі
ст. 230 ЦК України, яка встановлює окремі
правові підстави, наявність чи
відсутність яких підлягала перевірці
при вирішенні справи.

Проте наявності чи відсутності таких
обставин апеляційний суд не встановив,
а в порушення принципу диспозитивності
вирішив питання, які не були
викладені позивачем у його вимогах, та
визначив редакцію
п. п. 2.3, 2.6, 4.1 оспорюваного договору, в
якій слід вважати їх чинними.

Таким чином апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахував норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановив та
не перевірив обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалене у справі рішення підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 27 травня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко