Провадження №2/761/762/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 лютого 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Юзькової О.Л.,

при секретарях
Звонцовій О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
суб'єкта підприємницької діяльності
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом та просить визнати недійсним
договір купівлі продажу холодильної
станції, укладений між ОСОБА_3 та
суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_2 31.08.2012 р. Зазначає, що перебуває
у шлюбі зі ОСОБА_3 з 27.12.1997 року. В 2011 р.
чоловіком було придбано холодильну
станцію 4HB512/HSN 7471-75 V BITZER, конденсатор
Gutner, 2007 року випуску, які є об'єктом
спільної сумісної власності. У серпні
2013 р. позивачу випадково стало відомо,
що дане майно ОСОБА_3 продано ОСОБА_2 на
що вона, як співвласник згоди не
надавала. За таких обставин ОСОБА_1 і
звернулась до суду за захистом своїх
прав.

В судовому засіданні позивач, її
представник підтримали заявлені
вимоги, просили задовольнити
відповідно до положень ЦК України у
зв'язку із тим, що ОСОБА_1, як
співвласник майна згідно до приписів
ст.ст. 60,65 СК України, не надавала своєї
згоди на укладання такої угоди.

Відповідач ОСОБА_3 визнав позовні
вимоги, про що надав відповідну заяву.
Відповідач, його представник пояснили
в судовому засіданні, що дійсно позивач
згоди на укладення договору з СПД
ОСОБА_2 не надавала, а тому просив
задовольнити позов.

Представник СПД ОСОБА_2 заперечував
щодо задоволення позову. Зазначив, що
як свідчать матеріали справи,
оскаржуваний договір укладався не між
фізичними особами, а між фізичними
особами - підприємцями. В п. 1.4. договору
продавець (ФОП ОСОБА_3) стверджує, що
відчужувана ним холодильна установка
не є спільною сумісною власністю. За
таких обставин, зважаючи на те, що майно
приватного підприємця є не є спільною
власністю подружжя, просив суд
відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, суд вважає, що позов
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Встановлено і не заперечується
сторонами, що 31 серпня 2012 року між
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою - ОСОБА_3, що діє на
підставі свідоцтва про державну
реєстрацію, та суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою - ОСОБА_2 було укладено договір №
1 купівлі-продажу холодильної станції.

За умовами договору продавець суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа - ОСОБА_3 зобов'язався передати, а
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа - ОСОБА_2 прийняти майно -
холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 V BITZER і
сплатити за неї обумовлену договором
грошову суму.

Вартість холодильної установки за
домовленістю сторін складає 568 800,00 грн.
і дорівнює 70 000,00 доларів США.

При цьому сторони також домовились, що
право власності на холодильну станцію
переходить к покупцю в момент повної
оплати її вартості в порядку і строки,
передбачені розділом 2 цього договору.

Як свідчать матеріали справи спірне
майно було придбано ОСОБА_3 26.10.2011 року
на підставі договору купівлі-продажу
майна № 1, укладеному з Товариством з
обмеженою відповідальністю «ГРАНД
МЕДІА ГРУП».

Також не оспорювалось в судовому
засіданні, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі
з відповідачем 0 27.12.1997 року, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження виданим відділом реєстрації
актів громадянського стану
Печерського району м. Києва.

Відповідно до положень ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В свою чергу, згідно до ч. 2 ст. 65 СК
України при укладанні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її/його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Правочин вважається дрібним побутовим,
відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦК України, якщо
він задовольняє побутові потреби
особи, відповідає її фізичному,
духовному чи соціальному стану.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостої статті 203 ЦК України.

Позивач, її представник стверджує, що
холодильна станція є об'єктом спільної
сумісної власності відповідно до
приписів ст. 60 СК України, а тому
договір № 1 купівлі-продажу
холодильної стації укладений між
ОСОБА_3 тв. СПД ОСОБА_2 має бути визнано
недійсним , оскільки співвласник не
надавав згоду на укладення такого
договору.

Згідно до приписів ст. 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
невизнання або оспорювання.

Статтею ж 11 ЦПК України встановлено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Як встановлено в судовому засіданні і
не заперечувалось сторонами, спірний
договір № 1 купівлі-продажу
холодильної станції було укладено між
суб'єктами підприємницької діяльності.

Під час розгляду справи було
задоволено клопотання представника
позивача щодо заміни неналежного
відповідача ОСОБА_2 на суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичну
особу ОСОБА_2.

При цьому, на думку представника
позивача, необхідність замінити
відповідача фізичну особу ОСОБА_3 на
фізичну особу підприємця відсутня,
оскільки ОСОБА_3 саме, як чоловік
позивача незаконно розпорядився
майном, що є спільною сумісною
власністю подружжя.

За положеннями ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Зважаючи на те, що договір укладено між
СПД та відповідач ОСОБА_3, як фізична
особа не є стороною спірної угоди,
беручі до уваги обов'язок суду
розглядати справи в межах заявлених
позовних вимог, підстави для визнання
договору № 1 купівлі-продажу
холодильної станції відсутні.

Розподіляючи судові витрати, суд
керується положеннями ст. 88 ЦПК
України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.
3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст.ст. 60,65 СК
України, ст.ст. 15,215, 626 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення набирає законної сили в разі
закінчення вищезазначених строків або
якщо його не скасовано після розгляду
справи судом апеляційної інстанції.

Суддя