У х в а л а

іменем україни

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про стягнення суми
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 3 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, в обґрунтування якого
зазначав, що у період з 26 серпня 2011 року
по 26 березня 2012 року працював на посаді
ведучого експерта департаменту
безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк». 22 березня
2012 року ним було подано заяву про
звільнення 26 березня 2012 року за власним
бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38
КЗпП України у зв'язку з невиконанням
власником підприємства (уповноваженим
органом) законодавства про працю. Однак
відповідач звільнив його за ч. 1 ст. 38
КЗпП України, при цьому банк відмовився
виплатити йому вихідну допомогу,
передбачену ст. 44 КЗпП України, а також
заробітну плату за фактично
відпрацьовані 9 днів у березні 2012 року і
компенсацію за дні тимчасової
непрацездатності. Не погодившись із
цим, він звернувся до суду з позовом про
зміну формулювання причин звільнення
та стягнення вихідної допомоги, інших
виплат, передбачених при звільненні.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 12
липня 2012 року та додатковим рішенням
цього суду від 19
листопада 2012 року було змінено
формулювання причини його звільнення
та зобов'язано відповідача сплатити
суму вихідної допомоги, допомоги щодо
тимчасової непрацездатності та суму
невиплаченої заробітної плати за
роботу у березні 2012 року. Рішенням
апеляційного суду Автономної
Республіки Крим рішення суду першої
інстанції від 12 липня
2012 року змінено в частині стягнення
вихідної допомоги.

Зазначає, що після набрання чинності
рішенням суду звернувся до
Октябрьського ВДВС Дніпропетровського
ГУЮ для примусового виконання цього
рішення.

Оскільки рішення суду
було виконане лише 10 липня 2013 року, то у
відповідності до вимог ст. 117 КЗпП
України просив стягнути з відповідача
на його користь середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
за період з 27 березня 2012 року по 10 липня
2013 року у сумі 261 936 грн.

Рішенням Київського
районного суду м. Сімферополя
від 5 вересня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Автономної
Республіки Крим
від 3 грудня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалене у справі
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 26 березня 2012 року
ОСОБА_3 було звільнено з ПАТ КБ
«Приватбанк» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП
України.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 12
липня 2012 року змінено формулювання
звільнення, а саме визнано ОСОБА_3
звільненим з посади ведучого експерта
департаменту безпеки по Кримському РУ
Безпеки РУ направлення «Служба
безпеки» з 26 березня
2012 року у зв'язку з невиконанням
власником законодавства про працю на
підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на
користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у
розмірі 54 574 грн. 71 коп., допомогу з
тимчасової втрати працездатності у
сумі 10 785 грн. та у відшкодування
моральної шкоди 500 грн.

Додатковим рішенням Київського
районного суду м. Сімферополя
від 19 листопада 2012 року стягнуто з ПАТ
КБ «Приватбанк» на користь
ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за
березень 2012 року у сумі 5 486 грн. 67
коп.

Рішенням апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 20
грудня 2012 року рішення суду першої
інстанції в частині стягнення вихідної
допомоги змінено, зменшено суму до 50 184
грн.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 березня 2013
року зазначені судові рішення залишено
без змін.

10 липня 2013 року позивач отримав всі
присуджені за вищевказаними судовими
рішеннями грошові кошти (а.с. 15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з даним позовом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив з того, що трудовим
законодавством не передбачено
стягнення середнього заробітку за
невиконання або тривале невиконання
судових рішень за трудовими спорами.

Проте погодитися з таким висновком
суду не можна.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.25
постанови Пленуму Верховного Суду
України №13 від 24 грудня 1999 року «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Невиплата звільненому працівникові
всіх сум, що належать йому від власника
або уповноваженого ним органу, є
триваючим правопорушенням, а отже
працівник може визначити остаточний
обсяг своїх вимог лише на момент
припинення такого правопорушення, яким
є день фактичного розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012
вирішено, що в аспекті конституційного
звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Суд апеляційної інстанції дійшов
помилкових висновків про неможливість
застосування до спірних правовідносин
ст. 117 КЗпП України з огляду на те, що
даний спір виник з приводу виконання
судового рішення, оскільки невиплата
належних звільненому працівникові сум
є триваючим порушенням, яке не
припиняється у результаті ухвалення
рішення суду про їх стягнення з
відповідача, а відтак у випадку
несплати заборгованості після
ухвалення такого судового рішення
середній заробіток продовжує
нараховуватись до дня фактичного
розрахунку на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП
України.

За таких обставин ухвалене у справі
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до апеляційного суду з
підстав, передбачених частиною 2 статті
338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 3
грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко