У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
комунального підприємства «Харківське
бюро технічної інвентаризації» про
реєстрацію права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне
рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 6 червня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 6 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що рішенням
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 20 травня 2005 року за ними
визнано право власності на житловий
будинок з господарськими будівлями, що
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили,
після чого вони звернулися до
комунального підприємства «Харківське
бюро технічної інвентаризації» (далі -
КП «Харківське БТІ») з приводу
реєстрації права власності в
установленому законом порядку, однак у
реєстрації права власності їм було
відмовлено, оскільки право власності
на зазначений будинок зареєстровано на
ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення
Дзержинського районного суду
м. Харкова від 8 лютого 2005 року в справі
за № 2-348/2005. Проте згідно з відповіддю
голови Дзержинського районного суду м.
Харкова, на їхній запит, рішення про
визнання права власності за ОСОБА_6 в
указаний період часу не ухвалювалося, а
під № 2-348/2005 зареєстрована інша
цивільна справа.

Ураховуючи викладене, позивачі просили
суд зобов'язати відповідача анулювати
реєстрацію права власності на житловий
будинок з господарськими будівлями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_6 та зареєструвати право
власності на вказане нерухоме майно за
ними.

Заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від
6 червня 2006 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 6 листопада 2013 року, позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Скасовано
реєстрацію права власності на житловий
будинок з господарськими будівлями
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6 та зобов'язано
зареєструвати право власності на
вказаний будинок за позивачами в
рівних частках.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відмова КП «Харківське БТІ»
зареєструвати право власності на
спірне нерухоме майно є порушенням
прав власника, оскільки рішенням
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 20 травня 2005 року за
позивачами визнано право власності у
рівних частках у порядку спадкування
за законом після смерті їхньої матері -
ОСОБА_7 Разом з тим від ОСОБА_6 до суду
заява про визнання права власності на
спірний будинок не надходила й під №
2-348/2005 зареєстрована інша цивільна
справа.

Також апеляційний суд зазначив, що
заочним рішенням Дзержинського
районного суду м. Харкова від 6 червня
2006 року права ОСОБА_5, яка подала
апеляційну скаргу, не порушені,
оскільки вона відповідно до вимог
чинного законодавства не набула права
власності на спірний будинок.

Проте погодитись із таким висновком
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

За змістом ст. 182 ЦК України, у редакції
на час виникнення спірних
правовідносин, право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухомість і
правочинів щодо нерухомості є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Відмова у
державній реєстрації права на
нерухомість або правочинів щодо
нерухомості, ухилення від реєстрації,
відмова від надання інформації про
реєстрацію можуть бути оскаржені до
суду. Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено,
що правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

З касаційної скарги та доданих до неї
матеріалів убачається, що житловий
будинок з господарськими будівлями, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
належить ОСОБА_5 на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу від
17 травня 2005 року, посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстровий номер 1100.

Крім того, ОСОБА_5 зазначала, що
позивачам було відомо, що вона є
власником спірного будинку, однак вони
свідомо приховали від суду зазначені
обставини, у зв'язку з чим її не було
залучено до участі в справі.

Проте суди не звернули уваги на те, що
на наданій ОСОБА_5 до суду копії
договору купівлі-продажу від 17 травня
2005 року стоїть штамп про його
реєстрацію в КП «Харківське БТІ», а
саме в передбаченому на той час порядку
та дійшли помилкового висновку, що її
право власності на спірне майно у
відповідних державних органах не
зареєстровано, тому й право власності
на нього вона не набула.

Також із заперечень та пояснень на
касаційну скаргу й доданих до них
матеріалів, поданих ОСОБА_9, убачається,
що станом на 31 грудня 2012 року
житловий будинок з господарськими
будівлями, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, належить ОСОБА_9 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
7 липня 2006 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстровий номер 1895, за
яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали їй
зазначений будинок.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону та обставини справи уваги не
звернули, доводів сторін належним
чином не перевірили та не залучили до
участі в справі заінтересованих осіб:
ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Крім того, суди не визначилися з
характером спірних правовідносин, не
з'ясували, в яких правовідносинах
власності перебувають позивачі та КП
«Харківське БТІ», і не визначилися в
порядку якого судочинства, цивільного
чи адміністративного, треба розглядати
спір, оскільки якщо вимоги, пред'явлені
до КП «Харківське БТІ» як реєстратора,
суб'єкта владних повноважень, то спір
підлягає розгляду за правилами Кодексу
адміністративного судочинства
України.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 6 червня
2006 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 6
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська