У х в а л а

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кафідової О.В.,
Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визначення порядку
користування земельною ділянкою, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 23 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що їй належить 6/10 (3/5)
частки житлового будинку АДРЕСА_1.
Частина земельної ділянки, якою вона
користується, не визначена у розмірах,
але відокремлена парканом. Усі житлові
приміщення та господарські будівлі і
споруди знаходяться на цій ізольованій
частині земельної ділянки.
Співвласниками указаного житлового
будинку з господарськими будівлями і
спорудами також є ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Ураховуючи викладене, просила
визначити порядок користування
загальною земельною ділянкою площею 817
кв. м, на якій розташований будинок
АДРЕСА_1, відповідно до часток
співвласників домоволодіння, з
урахуванням фактичного порядку
користування, який склався між
співвласниками.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 21
березня 2012 року позов ОСОБА_3
задоволено повністю. Визначено порядок
користування земельною ділянкою між
співвласниками відповідно до
фактичного користування в наступному
порядку: ОСОБА_3 виділено в рахунок
ідеальних 6/10 часток частину земельної
ділянки по АДРЕСА_1 загальною
площею 321,8 кв. м; ОСОБА_4
виділено частину земельної ділянки
загально площею 201,2 кв. м,
що на 119,5 кв. м більше ідеальної частки у
праві власності на житловий будинок;
ОСОБА_5 виділено частину земельної
ділянки загально площею 294,0 кв. м, що на
48,9 кв. м більше ідеальної 3/10 частки у
праві власності на житловий будинок.
Виділено всім співвласниками
домоволодіння частину земельної
ділянки площею 111,0 кв. м для їх
спільного користування, для проходу та
обслуговування відповідних частин
будинку і господарських будівель, що
відповідно до кількості співвласників
складає 37,0 кв. м на кожного. Виділено
співвласникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину
земельної ділянки площею 2,0 кв. м для їх
спільного користування для
обслуговування відповідних частин
будівель, що відповідно до кількості
співвласників складає 1,0 кв. м на
кожного, та частину земельної ділянки
площею 1,4 кв. м для їх спільного
користування для обслуговування
відповідних частин сараїв, що
відповідно до кількості співвласників
складає 0,7 кв. м на кожного. Виділено
співвласникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частину
земельної ділянки площею 2,6
кв. м для їх спільного користування для
обслуговування відповідних частин
сараїв, що відповідно до кількості
співвласників складає 1,3 кв. м на
кожного. Співвласнику ОСОБА_3
встановлено внутрішні межі за схемою
поділу.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 23 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, провадження у справі
закрито.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалу суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й постановляючи ухвалу про
закриття провадження в цій справі, суд
апеляційної інстанції виходив з
наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 1
ст. 205 ЦПК України, оскільки є рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 31 жовтня 2008
року, яке набрало законної сили 11
листопада 2008 року та яке ухвалено з
приводу спору між тими ж сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки вони
не узгоджуються з наявними у справі
доказами та суперечать встановленим
фактичним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 22
липня 1987 року, технічного паспорта,
копії договору дарування від
19 січня 1993 року, довідки комунального
підприємства з технічної
інвентаризації Бердянської міської
ради від 29 вересня 2011 року,
ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
співвласниками житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами
АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 на праві власності належить 6/10
частки вказаного будинку, а ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 - по 1/10 частки та 3/10 частки
відповідно.

Сторони в цій справі тривалий час не
можуть дійти згоди щодо порядку
користування земельною ділянкою
загального користування площею
817 кв. м, на якій розташований
житлови й будинок з
господарськими будівлями і спорудами
АДРЕСА_1.

Так, звертаючись у липні 2011 року до суду
з цим позовом, ОСОБА_3 просила
визначити порядок користування
земельною ділянкою площею 817 кв. м, на
якій розташований будинок АДРЕСА_1,
відповідно до часток співвласників
домоволодіння, з урахуванням
фактичного порядку користування, який
склався між співвласниками.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК
України, виходячи з наступного.

На порушення указаних норм
процесуального закону апеляційний суд
помилково встановив фактичні
обставини справи.

Зокрема, перевіряючи доводи
апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що
ОСОБА_3 в листопаді 2006 року вже
зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4
та ОСОБА_5 про визначення порядку
користування земельною ділянкою та
рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 31 жовтня
2008 року їй відмовлено у задоволенні
указаного позову, апеляційний суд
встановив, що зазначені позови ОСОБА_3
є аналогічними, тобто такими, що
виникли між тими ж сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав.

Проте поза увагою апеляційного суду
залишилося те, що при зверненні в
листопаді 2006 року до Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
ОСОБА_3 просила визначити порядок
користування земельною ділянкою
загального користування площею 817 кв. м
шляхом виділення їй у користування
земельної ділянки, що відповідає її
частці у житловому будинку з
господарськими будівлями і спорудами
АДРЕСА_1

Однак у позовній заяві, поданій до
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області у липні 2011 року,
ОСОБА_3 просила визначити порядок
користування земельною ділянкою
площею 817 кв. м, на якій розташований
будинок АДРЕСА_1, відповідно до часток
співвласників домоволодіння, з
урахуванням фактичного порядку
користування, який склався між
співвласниками.

За таких обставин не є безспірним
висновок апеляційного суду про те, що
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 31
жовтня 2008 року ухвалене з приводу
спору, зокрема про той самий предмет і з
тих самих підстав.

Разом з тим, колегія суддів касаційного
суду повторно звертає увагу
апеляційного суду на те, що відповідно
до положень ЦПК України, він не зробив
ніякого висновку щодо обґрунтованості
заявлених ОСОБА_3 вимог та існування
обставин, за яких можливо визначити
порядок користування загальною
земельною ділянкою площею 817 кв. м, на
якій розташований житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
АДРЕСА_1 відповідно до часток
співвласників домоволодіння, з
урахуванням фактичного порядку
користування, який склався між
співвласниками.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308 - 311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Апеляційний суд, маючи повноваження
для застосування норми матеріального
права, яка регулює спірні
правовідносини, встановлення обставин
справи та дослідження доказів, не
виконав обов'язків, покладених на нього
цивільним процесуальним
законодавством, в результаті чого,
маючи достатній обсяг доказів у справі,
зокрема, витребувавши з Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області цивільну справу № 2-247/08 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
визначення порядку користування
земельною ділянкою, помилково
встановив фактичні обставини справи,
що призвело до неправильного розгляду
справи, враховуючи, що справа
перебувала на апеляційному розгляді
повторно після скасування Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ попереднього судового рішення
апеляційного суду Запорізької області.

Ураховуючи, що апеляційним судом
порушено норми процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
колегія суддів дійшла висновку про те,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково, а постановлена у
справі ухвала апеляційного суду -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з підстав, передбачених
частиною третьою статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 23 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик