АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22-ц/744/1179/2014
Головуючий у 1-й інстанції - Кушнірчук
Справа № 206/7762/13 -ц
Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Макарова М.О.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_3 про збільшення
розміру шкоди за рахунок стягнення
неустойки,-

В С Т
А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року позивач звернулася
до суду з позовом та просила ухвалити
рішення, яким збільшити розмір
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом на суму 318789,72 гривень за
рахунок стягнення неустойки на
встановлений раніше розмір завданої
шкоди за період з 01 серпня 2008 року по 01
грудня 2013 року з ОСОБА_2 на її користь.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилалася на те , що 18
березня 1998 року злочинні дії водія
мікроавтобуса маршруту № 43 ОСОБА_3
призвели до дорожньо-транспортної
пригоди, в результаті якої їй були
нанесені тяжкі тілесні пошкодження, що
призвели до втрати 55 % професійної
працездатності довічно. Власником
мікроавтобусу являється відповідач,
якій згідно договору від 26 лютого 1998
року з Дніпропетровським АТП № 1231
здійснював перевезення пасажирів на
вказаному маршруті. Рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 червня 2003 р.
було визначено компенсацію втрати
працездатності в грошовому
еквіваленті, яку відповідач повинен
сплачувати позивачу щомісячно довічно.
В липні 2013 року апеляційний суд
Дніпропетровської області
відкоригував формулу розрахунку
відшкодування шкоди стосовно чинного
законодавства та обставин правових
стосунків між відповідачем та
позивачем. Відповідач з 2006 року не
здійснює своєчасну сплату компенсації
втрати працездатності та станом на 1
грудня 2013 року має перед позивачкою
заборгованість у розмірі 18656,22 гривень.
Несвоєчасна сплата встановлених
розмірів відшкодування шкоди
позбавляє її достойного життя та
харчування, а тому вона вважає за
доцільне, з підстав ч. 9 ст. 8 Закону
України «Про захист справ споживачів»
№ 1023-ХІІ, стягнути з відповідача
неустойку за несвоєчасну сплату
встановлених судом розмірів збитків,
нанесених неякісною послугою з
перевезень пасажирів , починаючи з 01
серпня 2013 року в розмірі 0,1 % від суми
нарахованої до сплати на 30 липня 2008
року за кожний день прострочення
платежу

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги, посилаючись на його
незаконність.

Розглянувши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд ,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства , вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин , на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень
, підтверджених тими доказами , які були
досліджені в судовому засіданні.

Позивачка зазначила підставами
звернення з даним позовом до
відповідача порушення ним вимог
законодавства про захист прав
споживачів.

Суд першої інстанції встановив, що дії
водія мікроавтобуса на маршруті № 43
ОСОБА_3 призвели до дорожньо -
транспортної пригоди, яка сталася 18
березня 2003 року по вул. Семафорній у м.
Дніпропетровськ, в результаті якої
позивачка отримала тілесні
пошкодження, про що свідчить копія
постанови Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 9 вересня 1998
року (а.с.4).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 6 червня 2000 року
встановлено, що власником
мікроавтобуса є ОСОБА_2, який згідно
договору від 26 лютого 1998 року з
Дніпропетровським АТП №1231 здійснював
перевезення пасажирів на ділянці , на
якій сталося ДТП (а.с.5-7).

На підставі рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
13 червня 2003 року , починаючи з грудня 2003
року, довічно, до зміни мінімального
розміру заробітної плати в Україні,
відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний
відшкодувати позивачці щомісячно
втрату заробітку в сумі 79,23 грн. «до
изменения минимального размера
заработной платы в Украине и размера
получаемой ОСОБА_1 пенсии по
инвалидности» (а.с.8-9).

Згідно розрахунку заборгованості №7/193
від 05 вересня 2012 року, наданого
державним виконавцем, станом на 01
лютого 2012 року сума заборгованості
відповідача складає 3021,74 гривень (а.с.13).

Суд першої інстанції правильно дійшов
до висновку , що положеня п. 22 ст. 1 та ч. 9
ст. 8 Закону України «Про захист прав
споживачів», не підлягають
застосуванню до виниклих між сторонами
спірних правовідносин, оскільки
відповідальність у вигляді неустойки в
розмірі одного відсотка вартості
товару, застосовується виключно у разі
затримки виконання вимоги про надання
товару аналогічної марки (моделі,
артикулу, модифікації) та за кожний
день затримки усунення недоліків понад
установлений строк (чотирнадцять днів).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України
цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

В даному випадку, після встановлення
вини відповідача та наявності рішення
суду про покладення на останнього
обов'язку відшкодовувати позивачці
щомісячно втрату заробітку в сумі 79,23
грн. «до изменения минимального
размера заработной платы в Украине и
размера получаемой ОСОБА_1 пенсии по
инвалидности» (а.с.8-9), між позивачем та
відповідачем виникли правовідносини,
які регулюються виключно нормами
Цивільного кодексу України, отже і
об'єм відповідальності останнього
повинен визначатися цивільним
законодавством, а не спеціальним
Законом України «Про захист справ
споживачів», який за своєю преамбулою
регулює відносини між споживачами
товарів, робіт і послуг та виробниками
і продавцями товарів, виконавцями
робіт і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також визначає механізм
їх захисту та основи реалізації
державної політики у сфері захисту
прав споживачів.

Суд першої інстанції повно та всебічно
перевірив обставини, на які посилались
сторони в обґрунтування своїх доводів
і заперечень, дав правову оцінку
доводам позивачки, оцінив належність
та допустимість, взаємний зв'язок
наданих доказів у їх сукупності та
дійшов обґрунтованого висновку щодо
відмови у задоволенні позовних вимог
за безпідставністю позовних вимог,
ухваливши законне, правильне по суті і
справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, які були
предметом дослідження судом першої
інстанції, не спростовують висновків
суду, суперечать наявним у справі
доказам, фактичним обставинам справи
та вимогам закону.

Так твердження наведені в апеляційній
скарзі про те , що суд першої інстанції
безпідставно відкрив провадження по
справі та розглянув її , відмовивши в
задоволенні позовних вимог ,не
роз»яснивши позивачці , що
правовідносини сторін регулюються
нормами цивільного законодавства , а не
спеціальним законом України «Про
захист прав споживачів» визнати
обґрунтованими не можна , оскільки у
відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК
України , суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Решта доводів апеляційної скарги про
поспішність розгляду справи ,
розбіжність у сумах наявної
заборгованості у відповідача перед
позивачкою та зміну розміру щомісячних
виплат , які за час тривання
правовідносин сторін змінилися з 79,23
грн. до 670 грн. на місяць при не вірному
застосуванні норм законодавства , на
які посилалась позивачка , суттєвого
значення для вирішення справи не мають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення ,однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді