У Х В А Л А І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И 17 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і
кримінальних справ у
складі: головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів: Леванчука А.О., Лесько А.О.,
Хопти С.Ф., Черненко В.А.,-розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
прокурора Обухівського району
Київської області в інтересах держави
в особі Обухівської районної державної
адміністрації Київської області до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19 про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки та
договорів купівлі - продажу,
витребування земельної ділянки з
чужого незаконного володіння, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 12 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2014 року,
в с т а н о в и л а: У лютому 2011 року
прокурор Обухівського району
Київської області в інтересах держави
в особі Обухівської районної державної
адміністрації (далі -
Обухівської РДА) звернувся до суду з
позовом, в якому посилався на те, що
розпорядженням голови Обухівської РДА
від 16 січня 2009 року № 35 затверджено
розроблений ТОВ «Дельта 2003» проект
землеустрою щодо відведення у
власність відповідачам земельних
ділянок для ведення особистого
селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області площею по 2 га кожна,
загальною площею 28 га. На вказані
земельні ділянки відповідачам видано
державні акти, які 9 червня 2009 року
пройшли державну реєстрацію.
У подальшому між відповідачами та
ОСОБА_19 були укладені договори
купівлі-продажу, на підставі яких
ОСОБА_19 купив 14 земельних
ділянок загальною площею 28 га, отримав
єдиний державний акт на вказану
земельну ділянку, який пройшов
державну реєстрацію. Вказані земельні
ділянки знаходяться в межах 100-метрової
прибережної водозахисної смуги
Канівського водосховища річки Дніпро,
тому відносяться до земель водного
фонду і згідно з п. «д» ч. 4 ст. 84 3К
України не підлягають передачі у
приватну власність. Посилаючись на
вказані обставини, просив суд визнати
державні акти на право власності на
земельну ділянку, видані на ім'я
відповідачів та договори
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки від 17 червня 2009 року недійсними
і витребувати їх у ОСОБА_19 на користь
держави в особі Обухівської РДА
Київської області.
Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 12
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року, в
задоволенні позову прокурора
Обухівського району Київської області
в інтересах держави в особі
Обухівської РДА Київської області
відмовлено. У касаційній скарзі
заступник прокурора Київської області
просив скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, із ухваленням
нового рішення у справі про
задоволення позову. Ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 квітня 2014 року
касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області відхилено, рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 12 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 19
лютого 2014 року залишено без змін.
Заступник Генерального прокурора
України звернувся із заявою про
перегляд вищезазначеної ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 квітня 2014 року. Ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 6 жовтня 2014 року справу
допущено до провадження Верховного
Суду України, у порядку гл. 3 розд. V ЦПК
України. Постановою Верховного Суду
України від 19 листопада 2014 року заяву
заступника Генерального прокурора
України задоволено, ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 квітня 2014 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України. Вивчивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, вважає, що касаційна скарга
заступника прокурора Київської
області підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав. Судом
встановлено, що розпорядженням голови
Обухівської РДА від 16 січня 2009 року № 35
затверджено розроблений ТОВ «Дельта
2003» проект землеустрою щодо відведення
у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,
ОСОБА_17, ОСОБА_18 земельних ділянок для
ведення селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області площею 2 га кожна,
загальною площею 28 га.9 червня 2009 року
відповідачі отримали державні акти на
право власності на земельні ділянки по
2 га кожний, а 17 червня 2009 року між ними
та ОСОБА_19 були укладені договори
купівлі-продажу зазначених земельних
ділянок. 18 серпня 2009 року ОСОБА_19
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку площею 28
га в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області.
Розпорядженням Обухівської РДА від 18
травня 2011 року № 513 за протестом
прокурора скасовано попереднє
розпорядження РДА від 16 січня 2009 року
№ 35. Постановою Київського окружного
адміністративного суду від
24 жовтня 2001 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 травня 2012
року, розпорядження Обухівської РДА
від 18 травня 2011 року № 513 визнано
законним. Встановивши вищезазначені
обставини у справі, суд першої
інстанції дійшов висновку про
наявність підстав для відмови в
задоволенні позову прокурора
Обухівського району Київської області
в інтересах держави в особі
Обухівської РДА, виходячи із того, що
позивачем не надано жодних доказів
затвердження технічної документації
та проекту відведення і визначення меж
водоохоронних зон, в тому числі
прибережних захисних смуг вздовж річок
на території Обухівського району,
затверджених відповідним рішенням
уповноваженого органу, у зв'язку з чим
не було перешкод для передачі
зазначених ділянок у приватну
власність відповідачів. Вирішуючи
спір, суд за основу взяв технічний звіт
про виконані проектно-вишукувальні
роботи із визначення розмірів
прибережної захисної смуги в межах
прилеглих земельних ділянок на
території Української міської ради
Обухівського району Київської області,
складений інженером - геодезистом
ОСОБА_20, згідно з яким земельна ділянка
загальною площею 28 га, що належить
ОСОБА_19 на праві власності з цільовим
призначенням - для ведення
індивідуального садівництва,
знаходиться поза межами 100-метрової
прибережної захисної зони Канівського
водосховища. Апеляційний суду
погодився із таким висновком суду
першої інстанції, та залишив судове
рішення без змін. Однак такий висновок
є передчасним, оскільки суд залишив
поза увагою те, що правовий режим
прибережних смуг визначається
статтями 60- 62 ЗК України та статтями 1,
88-90 ВК України. Так, згідно із статтею 61
ЗК України, статтею 89 ВК України
прибережні захисні смуги є
природоохоронною територією з режимом
обмеженої господарської діяльності.
Зокрема, у прибережних захисних смугах
уздовж річок, навколо водойм та на
островах забороняється: розорювання
земель (крім підготовки ґрунту для
залуження і залісення), а також
садівництво та городництво; зберігання
та застосування пестицидів і добрив;
влаштування літніх таборів для худоби;
будівництво будь-яких споруд (крім
гідротехнічних, гідрометричних та
лінійних), у тому числі баз відпочинку,
дач, гаражів та стоянок автомобілів
тощо. Об'єкти, що знаходяться у
прибережній захисній смузі, можуть
експлуатуватись, якщо при цьому не
порушується її режим. Непридатні для
експлуатації споруди, а також ті, що не
відповідають встановленим режимам
господарювання, підлягають винесенню з
прибережних захисних смуг. Випадки
передачі земель водного фонду до
приватної власності, зокрема громадян,
передбачені положеннями частини
другої статті 59 ЗК України (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
правовідносин). Відповідно до статті 60
ЗК України, статті 88 ВК України
прибережні захисні смуги
встановлюються по обидва береги річок
та навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів. Розмір та межі прибережної
захисної смуги уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів
встановлюються за проектами
землеустрою, а в межах населених
пунктів - з урахуванням містобудівної
документації (частина 3 статті 60 ЗК
України). Крім того, за положеннями
частини четвертої статті 88 ВК України
(у редакціях, які були
чинними на час виникнення
правовідносин) у межах існуючих
населених пунктів прибережна захисна
смуга встановлюється з урахуванням
конкретних умов, що склалися. Згідно із
пунктом 2.9. Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 5 листопада 2004 року № 434, у
разі відсутності належної
землевпорядної документації та
встановлених у натурі (на
місцевості) меж щодо водоохоронних зон
та прибережних захисних смуг водних
об'єктів, природоохоронний орган
забезпечує їх збереження, шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року N
486 «Про затвердження Порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них», з
урахуванням існуючих конкретних умов
забудови на час встановлення
водоохоронної зони. Порядок та умови
виготовлення проектів землеустрою, в
тому числі й щодо прибережних смуг,
визначаються статтями 50 - 54 Законом
України «Про землеустрій». Таким
чином, землі зайняті поверхневими
водами: природними водоймами (озера),
водотоками (річки, струмки), штучними
водоймами (водосховища, ставки),
каналами і іншими водними об'єктами та
землі прибережних захисних смуг є
землями водного фонду України, на яких
знаходиться водний фонд України та на
який розповсюджується окремий порядок
надання та використання. Отже,
прибережна захисна смуга - це частина
водоохоронної зони визначеної
законодавством ширини вздовж річки,
моря, навколо водойм, на якій
встановлено особливий режим. Існування
прибережних захисних смуг визначеної
ширини передбачене нормами закону
(стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК
України). Відтак відсутність проекту
землеустрою щодо встановлення
прибережної захисної смуги не свідчить
про відсутність самої прибережної
захисної смуги, оскільки її розміри
встановлені законом. Системний аналіз
наведених норм законодавства дає
підстави для висновку про те, що при
наданні земельної ділянки за
відсутності проекту землеустрою зі
встановлення прибережної захисної
смуги необхідно виходити із
нормативних розмірів прибережних
захисних смуг, встановлених статтею 88
ВК України та орієнтовних розмірів і
меж водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8
травня 1996 року № 486 «Про затвердження
Порядку визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них». Тобто
сама по собі відсутність
землевпорядної документації не змінює
правовий режим захисної смуги, а відтак
надання у приватну власність земельних
ділянок, які знаходяться у прибережній
захисній смузі суперечить нормам
статей 59,83, 84 ЗК України. Отже, оскільки
неповнота з'ясування обставин у справі
та порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення спору, і ці
порушення були допущені апеляційним
судом, то ухвала цього суду підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у х в а л и л а:
Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково. Ухвалу апеляційного суду
Київської області від 19 лютого 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала оскарженню не
підлягає.Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Леванчук

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко