Провадження № 22-ц/779/2044/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ПАТ
«Дельта Банк», інтереси якого
представляє ТОВ «Колекторська
компанія «Вердикт» до ОСОБА_2,
Державної реєстраційної служби
України про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом передачі у
власність та усунення перешкод у
здійсненні права власності, за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
12 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 12 травня 2014 року задоволено
частково позов ПАТ «Дельта Банк».

Звернуто стягнення на предмет іпотеки
в рахунок виконання основного
зобов»язання щодо оплати
заборгованості у розмірі 67425,56 доларів
США, що згідно курсу НБУ складає 538932
грн. 49 коп. за договором про надання
споживчого кредиту від 12.02.2009 року,
укладеним між АКБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2, а саме на квартиру АДРЕСА_1
шляхом передачі іпотеко держателю
предмету іпотеки у власність та
визнання на нього права власності за
іпотеко держателем - ПАТ «Дельта Банк»
на підставі договору іпотеки від 11.04.2007
року, укладеного між АКБ «Укрсиббанк»
та ОСОБА_2, та припинено право
власності на дану квартиру
іпотекодавця ОСОБА_2, що зареєстрована
за адресою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2 із даної квартири та
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Дельта Банк» витрати по сплаті
судового збору в сумі 3441 грн.

В решті позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального права.

Апелянт зазначив, що при ухваленні
рішення суд першої інстанції не взяв до
уваги те, що ОСОБА_2 не отримувала
повідомлення вимогу про звільнення
житлового приміщення.

В матеріалах справи відсутнє
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Крім того, апелянт зазначив про те, що
всупереч вимог ст. 39 Закону «Про
іпотеку» в рішенні суду не зазначено
загальний розмір вимог та всі його
складові, опис нерухомого майна,
початкова ціна предмету іпотеки.

Квартира, яка є предметом іпотеки
відповідає вимогам щодо нерухомого
житлового майна, передбаченим Законом
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», а тому вимоги про звернення
стягнення на зазначений предмет
іпотеки не підлягають до задоволення.

Апелянт, посилаючись на зазначені
обставини, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
позивача.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_3 підтримав доводи
апеляційної скарги.

Представник позивача заперечив доводи
апеляційної скарги, посилаючись на
обґрунтованість висновків суду першої
інстанції.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що
11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укрсиббанк», та ОСОБА_2 укладено
договір про надання споживчого кредиту
№0, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 52 000 доларів
США з процентною ставкою 9,5% річних та з
кінцевим терміном повернення до 11.04.2028
року (згідно додаткової угоди №1 від
12.02.2009 року - до 10.04.2038 року).

З метою забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором
11.04.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та
ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №Д-237.
За умовами договору іпотеки ОСОБА_2
надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1
вартістю 262 600 грн., яка належить
останній на праві власності (п.1.3
договору).

08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ
«Дельта Банк» укладено договір
купівлі-продажу прав вимоги, в тому
числі і щодо кредитного договору від
11.04.2007 року №0.

Внаслідок невиконання позичальником
ОСОБА_2 своїх кредитних зобов'язань
станом на 19.03.2013 року за кредитним
договором утворилась заборгованість в
розмірі 67 425,56 доларів США, що
еквівалентно 538 932,49 грн., з яких: тіло
кредиту - 50 482,72 доларів США, відсотки -
16942,84 доларів США.

15.10.2013 року на адресу ОСОБА_2 банком
надіслано повідомлення-вимогу (№9554462)
щодо погашення заборгованості за
кредитним договором впродовж 30 денного
строку. Крім того, даним листом
боржника попереджено про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення у випадку невиконання даної
вимоги у визначений термін (а.с.63-64).

Однак вимога банку залишилась
невиконана, що стало підставою для
звернення з позовом до суду.

Задовольняючи позов в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення ОСОБА_2, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
відповідач (позичальник та
іпотекодавець) порушив зобов'язання за
кредитним договором, допустивши
заборгованість. Вимогу кредитора щодо
погашення заборгованості впродовж 30
днів позичальник не виконав. Відтак в
силу дії ст.ст.33,39,40 Закону України «Про
іпотеку» банк вправі задовольнити свої
вимоги шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки з виселенням ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з таким
висновком з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.526,611 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.У разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом

Пунктами 2.1.1, 5.1, 5.2, 5.4 договору іпотеки
від 11.04.2007 року визначено, що у разі
невиконання іпотекодавцем зобов'язань
за кредитним договором
іпотекодержатель має право
задовольнити свої вимоги за рахунок
предмета іпотеки. Іпотекодержатель має
право задоволення своїх вимог за цим
договором та за кредитним договором у
випадку невиконання (часткового
невиконання) іпотекодавцем своїх
зобов'язань перед іпотеко держателем
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється за
рішенням суду чи на підставі
виконавчого напису нотаріуса після
невиконання іпотекодавцем у 30 денний
строк, згідно до повідомлення,
надісланого у порядку ст.35 Закону
України «Про іпотеку».

Аналогічні положення містять статті
33,35 Закону України «Про іпотеку», якими
встановлено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

У разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору. Положення частини першої
цієї статті не є перешкодою для
реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду у
встановленому законом порядку.

Одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд за
заявою іпотекодержателя виносить
рішення про виселення мешканців за
наявності підстав, передбачених
законом, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення.

Згідно ст.40 Закону України «Про
іпотеку», звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Як роз'яснив Пленум ВССУ у п.43 постанови
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
від 30 березня 2012 року N 5, при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з частиною четвертою статті 9,
статті 109 Житлового кодексу України,
статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня

отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Враховуючи наявність заборгованості
ОСОБА_2 за кредитним договором та
невиконання нею вимоги банку від 15.10.2013
року №9554462, направленої в порядку ст.35
Закону України, колегія суддів
погоджується з висновком суду щодо
наявності підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на положення Закону України
«Про мораторій на стягнення майна
громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 304 ЦПК України
визначено, що справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими цією
главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції з огляду на те законодавство,
яке існувало на час його ухвалення.

Оспорюване рішення
Івано-Франківського міського суду
ухвалене 12 травня 2014 року. Водночас
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» від 03.06.2014, № 1304-VII,
набрав законної сили лише 07.06.2014 року.

Таким чином, наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд з об'єктивних
причин не міг його застосувати.

Доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують, а тому підстав для її
задоволення не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 12 травня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Згідно з оригіналом

Суддя: Пнівчук О.В.