У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,суддів:
Леванчука А.О.,Маляренка А.В.,Писаної
Т.О.,Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Головного управління
культурної спадщини до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лорбук», треті
особи: Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
Всеукраїнська громадська організація
Товариство «Знання», про визнання
договорів недійсними, витребування
майна, зобов'язати вчинити дії та
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом виселення та за
позовом третьої особи із самостійними
вимогами Всеукраїнської громадської
організації Товариства «Знання» до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лорбук», треті
особи: Перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Головне управління
культурної спадщини, Комунальне
підприємство «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна», про визнання права
користування та витребування майна, за
касаційними скаргами заступника
прокурора м. Києва, Всеукраїнської
громадської організації Товариства
«Знання» та ОСОБА_6 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року перший заступник
прокурора Шевченківського району м.
Києва звернувся до суду та з
урахуванням уточнення позовних вимог
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень,
укладений між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лорбук» (далі −? ТОВ
«Лорбук») та ОСОБА_6 від 20 жовтня 2008
року, відповідно до якого було продано
нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_1,
з № 1 по № 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3
групи приміщень № 97 загальною площею
121, 30 кв. м, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрований у реєстрі за № 3212;
визнати недійсним договір оренди
нежилих приміщень по АДРЕСА_1 з № 1 по №
6 групи приміщень № 96, №№ 1, 2, 3 групи
приміщень № 97 загальною площею 121,30 кв.
м у м. Києві, укладений 4 січня 2011 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; виселити ОСОБА_6
та ОСОБА_7 із спірних приміщень.

Позов мотивований тим, що перевіркою,
проведеною прокуратурою, встановлено,
що в результаті організованих та
проведених товарною біржею торгів 16
липня 2008 року між Управлінням з питань
комунального майна, приватизації та
підприємництва Шевченківської
районної в м. Києві ради та ТОВ «Лорбук»
(як переможцем торгів) був укладений
договір купівлі-продажу спірних
нежитлових приміщень, а 20 жовтня 2008
року ТОВ «Лорбук» уклало з ОСОБА_6
договір купівлі-продажу цих приміщень,
яка 03 листопада 2008 року зареєструвала
на них право власності в Комунальному
підприємстві «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна».

Однак рішенням Господарського суду м.
Києва від 20 травня 2009 року, залишеним
без змін постановою Вищого
господарського суду України від 13
жовтня 2010 року, визнано аукціон з
продажу зазначених нежилих приміщень
та договір купівлі-продажу недійсними.

Також перевіркою, проведеною
прокуратурою, було встановлено, що
ОСОБА_6 відповідно до договору від 04
січня 2011 року спірні нежитлові
приміщення передала в оренду ОСОБА_7 з
терміном не менше ніж 26 місяців.

З самостійними позовними вимогами до
суду звернулась Всеукраїнська
громадська організація Товариство
«Знання» (далі −? ВГОТ «Знання») та
просила визнати за ВГОТ «Знання» право
користування нежитловими
приміщеннями, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, з № 1 по № 6 групи
приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи приміщень №
97 загальною площею 121,30 кв. м на підставі
договору оренди від 01 березня 2000 року №
08/00 та витребувати на користь
Всеукраїнської громадської
організації Товариства «Знання» (далі
−? ВГОТ «Знання») спірні приміщення від
ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позов мотивований тим, що ВГОТ «Знання»
на підставі договору оренди від 01
березня 2000 року № 08/00 займала спірні
нежитлові приміщення (строк дії
договору оренди закінчився 01 січня 2011
року). ВГОТ «Знання» зазначає, що
відбулось самовільне заволодіння
вказаних приміщень ОСОБА_6 і в
подальшому укладення договору оренди з
ОСОБА_7 - без відома власника,
яким є територіальна громада м.
Києва.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року
позов задоволено частково. Витребувано
нежитлові приміщення від ОСОБА_6 на
користь Київської міської ради.
Зобов'язано ОСОБА_6 звільнити нежитлові
приміщення. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.
Позов третьої особи залишено без
задоволення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 18 листопада 2013 року в частині
задоволення позовних вимог скасовано
та відмовлено у позові.

У касаційній скарзі заступник
прокурора м. Києва просить скасувати
рішення апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
змінити рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 19 березня 2014 року в частині
відмови в задоволенні вимог ВГОТ
«Знання», зазначивши, що вимоги ВГОТ
«Знання» не підлягають задоволенню,
оскільки договір оренди від 01 березня
2000 року № 08/00 припинив свою дію 01 січня
2011 року.

У касаційній скарзі ВГОТ «Знання»
просить рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013 року в частині відмови у задоволенні
позовних вимог першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_6 від 20 жовтня
2008 року, договору оренди нежитлових
приміщень між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 від 04
січня 2011 року скасувати та в цій
частині ухвалити нове рішення про
задоволення позову, рішення
апеляційного суду м. Києва від 19
березня 2014 року скасувати.

Сторони обґрунтовують свої доводи
порушенням судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з огляду на
наступне.

Задовольняючи первісний позов
частково, суд першої інстанції
керувався тим, що спірні нежитлові
приміщення були повернуті рішенням
Господарського суду м. Києва до
комунальної власності територіальної
громади м. Києва. ОСОБА_6 не є
добросовісним набувачем вказаних
приміщень, тому відповідно до ст. ст. 387,
1212 ЦК України приміщення підлягають
витребуванню у ОСОБА_6 на користь
власника - Київської міської ради, а
ОСОБА_6 зобов'язана їх звільнити.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у позові
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва,
апеляційний суд керувався тим, що
ОСОБА_6 правомірно набула спірні
приміщення у власність на підставі
договору купівлі-продажу,
зареєстрованого у Комунальному
підприємстві «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна». Оскільки цей
договір недійсним у встановленому
законом порядку не визнаний, тому
підстав для застосування ст. 1212 ЦК
України суд першої інстанції не мав.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Судами встановлено, що 01 березня 2000
року між Державним комунальним
підприємством житлового господарства
Старокиївського району м. Києва та ВГОТ
«Знання» був укладений договір оренди
нежитлових приміщень за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 133 кв. м під
розміщення редакції зі строком дії до 01
січня 2011 року.

У зв'язку з відчуженням 16 липня 2008 року
Управлінням з питань комунального
майна, приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у м. Києві ради
вказаного об'єкта ТОВ «Лорбук» до
останнього перейшло право власності на
нього.

У подальшому відповідно до договору
купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року
ТОВ «Лорбук» продало вказані нежитлові
приміщення ОСОБА_6, яка 03 листопада 2008
року зареєструвала право власності на
них в КП «Київське МБТІ».

04 січня 2011 року відповідно до договору
оренди ОСОБА_6 передала спірні
приміщення у оренду ОСОБА_7

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 20 травня 2009 року, залишеним в силі
постановою Вищого господарського суду
України від 13 жовтня 2010 року, визнано
недійсним аукціон з продажу нежитлових
приміщень за адресою: АДРЕСА_1, з № 1 по
№ 6 групи приміщень № 96, № 1, 2, 3 групи
приміщень № 97 загальною площею
121,30 кв. м та договір купівлі-продажу від
16 липня 2008 року, укладений між
Управлінням з питань комунального
майна приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у м. Києві ради
та ТОВ «Лорбук».

На даний час право власності ОСОБА_6 на
спірні нежитлові приміщення
зареєстроване в Комунальному
підприємстві «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна», що підтверджується
реєстраційним посвідченням від 03
листопада 2008 року № 026420.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215−?235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України,
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребування у нього.

Якщо власник вимагає повернення свого
майна з володіння особи, яка незаконно
ним заволоділа, така позовна вимога
підлягає розгляду та вирішенню також
за правилами ст. 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати це майно з незаконного
володіння набувача (ст. 387, 388 ЦК
України). Якщо в такій ситуації (саме
так обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні
розмежовувати, що коли майно придбано
за договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, то власник має право
на підставі ст. 388 ЦК України звернутися
до суду з позовом про витребування
майна у добросовісного набувача, а не з
позовом про повернення майна як
безпідставно набутого відповідно до
ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 10 листопада 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 15 лютого
2012 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 серпня 2012 року у позові
прокурора про витребування майна з
чужого незаконного володіння ОСОБА_6
відмовлено.

Разом з тим, ст. 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку,встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом
перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва просив
повернути майно до комунальної
власності територіальної громади м.
Києва, які без достатньої правової
підстави знаходяться у ОСОБА_6,
посилаючись на ст. 1212 ЦК України, та
визнати недійсним договір
купівлі-продажу спірного майна,
укладеного 20 жовтня 2008 року між ТОВ
«Лорбук» та ОСОБА_6 з посиланням на ст.
ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Разом з тим, суди не з'ясували підстави
заявленого прокурором позову. При
розгляді справи суди не з'ясували чи
має ВГОТ «Знання» переважне право
купівлі зазначеного майна, з
урахуванням того, що листом від 14 січня
2011 року № 7 ВГОТ «Знання» було
попереджено, що Київська міська рада не
буде продовжувати з ними договір
оренди.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ВГОТ «Знання»
орендувало приміщення по АДРЕСА_1.
Разом з тим, правоустановчі документи,
що стосуються договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень містять
відомості, що вказані приміщення
містяться по АДРЕСА_1.

У порушення вищезазначених вимог
закону та ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суд
першої інстанції не з'ясував предмет і
підстави заявленого першим
заступником прокурора Шевченківського
району м. Києва, позову, не встановив
характер спірних правовідносин й
правову норму, що підлягає
застосуванню до них, не визначився з
тим, яким чином можуть бути поновлені
права позивача, унаслідок чого
припустився помилки у застосуванні
вимог матеріального права.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові
рішення не можуть залишатися в силі,
допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги заступника прокурора
м. Києва, Всеукраїнської громадської
організації Товариства «Знання»,
ОСОБА_6 частково задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
19 березня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Ситнік Судді: А.О.
Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана
Г.В. Юровська