У х в а л а

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Дем'яносова М.В.,Попович О.В.,Мостової
Г.І.,Ступак О.В.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_7 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1,
Комунального підприємства «Рівненське
обласне бюро технічної
інвентаризації», третя особа -
Рокитнівська районна державна
нотаріальна контора, про встановлення
факту прийняття спадщини та визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_8 на рішення
Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 29 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 10 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину за законом.

Рішенням Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 29 січня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 10 квітня 2014 року, позов задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_6
спадщини після смерті матері ОСОБА_11,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в смт
Рокитному Рівненської області.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане 11
листопада 2010 року державним нотаріусом
Рокитнівської районної державної
нотаріальної контори Витичак А.М.
спадкоємцю ОСОБА_1 після смерті його
матері ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2
року.

Не погодившись із вищезазначеними
судовими рішеннями, ОСОБА_7 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_8 звернулася до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційною скаргою, в якій
просила скасувати оскаржувані судові
рішення в частині задоволення позову
про визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним та передати справу
в цій частині на новий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права. В іншій частині
ОСОБА_7 просила залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд касаційної інстанції не обмежений
доводами касаційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде виявлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення (частина 3 статті 335 ЦПК
України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 524 ЦК УРСР,
чинного на момент виникнення
правовідносин, спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК
УРСР)

Відповідно до частини 1 статті 529 ЦК
УРСР при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого. До числа спадкоємців першої
черги належить також дитина померлого,
яка народилася після його смерті.

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Положеннями статті 549 ЦК УРСР
передбачено, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_11, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є матір'ю
ОСОБА_6 та ОСОБА_1

15 липня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
Рокитнівської районної державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, в якій зазначав, що
він постійно проживав разом з матір'ю
по АДРЕСА_1.

11 листопада 2010 року ОСОБА_1 було видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Із матеріалів справи вбачається, що
вироком суду ОСОБА_1 засуджено до
позбавлення волі строком на 10 років та
з 24 березня 1991 року по 24 березня 2001 року
відбував покарання у Львівській ВК № 48.

Відповідно до будинкової книги місце
проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_1
зареєстровано в період з 9 вересня 1984
року по 2 лютого 1988 року, з 5 квітня 2001
року по 10 листопада 2005 року та з 24 січня
2007 року по 30 січня 2013 року.

Таким чином суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, правильно виходив із того, що
видане ОСОБА_1 свідоцтво про право на
спадщину за законом є недійсним, адже
він не вступив в управління або
володіння спадковим майном.

Однак із висновком суду відносно
встановлення факту прийняття
позивачем спадщини після смерті матері
ОСОБА_11 повністю погодитися не можна,
так як він не відповідає закону та не
ґрунтується на доказах, наявних в
матеріалах справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України (частина 1 статті 60 ЦПК
України).

Задовольняючи позов про встановлення
факту прийняття ОСОБА_6 спадщини, суд
зазначав, що інші спадкоємці, які б
могли прийняти спадщину після смерті
ОСОБА_11 відсутні, ОСОБА_1 перебував у
місцях позбавлення волі до 2001 року.
Крім того відсутність догляду за
будинком з боку позивача могло б
призвести до його руйнування.

Згідно з частинами 1-3 статті 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті (частина 4 статті 212
ЦПК України).

Враховуючи викладене, висновок суду
про прийняття позивачем спадщини є
передчасним, оскільки ґрунтується лише
на припущеннях, що є порушенням вимог
частини 4 статті 60 ЦПК України.

Доказів, які б підтверджували факт
прийняття ОСОБА_6 спадщини, матеріали
справи не містять.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення щодо задоволення позову про
встановлення факту прийняття спадщини
підлягають скасуванню з направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

В іншій частині судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Рокитнівського районного суду
Рівненської області від 29 січня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 10 квітня 2014
року щодо задоволення позову про
встановлення факту прийняття спадщини
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині судові рішення
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:М.В.
Дем'яносов Г.І. Мостова О.В. Попович О.В.
Ступак