Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №285/3806/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Мозговий
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді Трояновської
Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визначення місця проживання
дітей та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 09 січня 2014 року,-

в с т
а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування вимог зазначала, що
відповідач є батьком її неповнолітніх
дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. У зареєстрованому шлюбі з
відповідачем вона не перебувала. З
2013року через конфлікти, вони стали
проживати окремо та не дійшли згоди
щодо визначення місця проживання
дітей. Тому просила визначити місцем
проживання їх малолітніх дітей з нею,
залишивши їх на виховання з матір"ю та
стягнути з відповідача аліменти на
утримання дітей у твердій грошовій
сумі в розмірі по 500 грн. на кожну дитину
щомісячно, починаючи з моменту подання
позовної заяви і до повноліття дітей.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 09 січня 2014 року позов
задоволено частково. Визначено місце
проживання малолітніх дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з
матір»ю ОСОБА_1, залишивши їх на
виховання матері. В решті позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду першої інстанції
скасувати в частині відмови в
задоволенні позовної вимоги про
стягнення з ОСОБА_2 на її користь
аліментів на утримання малолітніх
дітей та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким стягнути з відповідача на
її користь на утримання двох дітей
аліменти в розмірі 1/2 частини його
заробітку /доходу/ щомісячно, але не
менше 30% прожиткового мінімуму на кожну
дитину відповідного віку, починаючи з
дня пред"явлення позову і до досягнення
дітьми повноліття. Зазначає, що з липня
2013 року діти проживають з нею і
відповідач відмовляється від їх
утримання. Між нею та відповідачем
відсутня домовленість щодо сплати
аліментів на утримання дітей. В
добровільному порядку утримання своїм
дітям ОСОБА_2 не надає.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Відповідно до роз"яснень, які
містяться в абзаці першому пункту 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку"
відповідно до ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд при перевірці
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції не має права
виходити як за межі доводів
апеляційної скарги, так і за межі вимог,
заявлених у суді першої інстанції, крім
випадків передбачених частинами
третьою та четвертою цієї статті.

У третьому абзаці пункту 15
названої постанови Пленуму зазначено,
що у разі якщо апеляційна скарга подана
на рішення щодо частини вирішених
вимог, суд апеляційної інстанції
відповідно до принципу
диспозитивності не має права робити
висновків щодо неоскарженої частини ні
в мотивувальній, ні в резолютивній
частині судового рішення, а в описовій
частині повинен зазначити, в якій
частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Як видно із змісту апеляційної
скарги ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду
першої інстанції в частині вимог про
визначення місця проживання дітей, а
тому рішення суду в цій частині не
перевіряється.

ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує, а
тому колегія суддів вважає, що він
погодився з його висновками.

Відмовляючи в задоволенні вимог
про стягнення з відповідача аліментів
на утримання малолітніх дітей, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач в судовому засіданні не довела,
що між нею та відповідачем відсутня
домовленість щодо сплати аліментів на
утримання дітей, а також те, що
відповідач в добровільному порядку
відмовляється утримувати своїх дітей
після визначення місця їх проживання з
матір"ю.

Проте погодитись з таким
висновком суду першої інстанції не
можна, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи відповідач ОСОБА_2 є батьком
малолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.4,5/.

Довідкою Комунального
підприємства Новоград-Волинської
міської ради №3621 віл 2 серпня 2013 року
підтверджується, що діти проживають
разом з матір"ю ОСОБА_1 та перебувають
на її утриманні/а.с.6/.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 9 січня 2014 року, яке в цій
частині сторонами не оскаржується,
визначено місце проживання дітей разом
з матір"ю.

Положеннями ст.141 СК України
визначено, що мати, батько мають рівні
права та обов"язки щодо дитини.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов"язків щодо дитини.

Відповідно до положень ст.180 Сімейного
кодексу України батьки зобов"язані
утримувати дитину до досягнення нею
повноліття.

Згідно з ч.3 ст. 181 СК аліменти на
дитину присуджуються в частці від
заробітку (доходу) матері, батька (ст.183
СК) або в твердій грошовій сумі (ст.184
СК) і виплачуються щомісячно.

Частиною 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України визначено, що кожна сторона
зобов"язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову
в частині стягнення аліментів на
утримання дітей, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачкою не надано
доказів на підтвердження відсутності
домовленості щодо сплати аліментів на
утримання дітей, а також того що
відповідач в добровільному порядку
відмовляється утримувати своїх дітей.

Водночас на порушення положень ч.
3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України відповідач до
суду першої інстанції також не надав
будь-яких доказів на підтвердження
домовленостей щодо утримання дітей чи
доказів утримання дітей ним в
добровільному порядку.

Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідач надіслав до
апеляційного суду товарно-транспортні
накладні від 21.12.2013 року та 06.01.2014 року,
підтверджуючі те, що він надсилав на
адресу позивачки речі оголошеною
цінністю 950грн. Поважність причин
неподання цих доказів до суду першої
інстанції не зазначив.

Окрім того, відповідачем направлено до
апеляційного суду копію свідоцтва про
народження ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3, батьком
якої зазначено його, та заяву дочки про
те, що її батько ОСОБА_2 за рішенням суду
сплачує на її утримання, як студентки
денної форми навчання Національного
педагогічного університету ім. Н.П.
Драгоманова, аліменти у розмірі 25% від
його заробітку щомісячно до закінчення
навчання, оскільки вона потребує
фінансової допомоги. Копії рішення
суду не долучено.

З метою повного, об"єктивного та
всестороннього розгляду справи суд
апеляційної інстанції враховує надані
відповідачем докази та вважає, що позов
підлягає до часткового задоволення.

Так, відповідно до ч.1 ст.181 СК України
способи виконання батьками обов"язку
утримувати дитину визначаються за
домовленістю між ними.

Позивач звернулась з вимогами про
стягнення аліментів до суду, що
свідчить про те, що між батьками не
досягнуто згоди щодо способів
утримання дітей.

Із матеріалів справи вбачається,
що на момент звернення позивача до суду
із цим позовом / 13.08.2013 року/ відповідач
не працював, а тому пред"явлені вимоги
про стягнення аліментів визначались
нею у твердій грошовій сумі /а.с.2/.

Характеристикою з місця роботи
від 07.10.2013 року підтверджується, що
ОСОБА_2 працює на посаді головного
економіста ПАТ „Кам"яномостівське ХПП"
з 21 серпня 2013 року /а.с.61/, що дає
підстави для стягнення з нього
аліментів у частці від заробітку на
підставі ст.183 СК та про, що зазначила
позивач у своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до положень ч.1 ст.182 СК
України при визначенні розміру
аліментів суд враховує стан здоров"я та
матеріальне становище дитини; стан
здоров"я та матеріальне становище
платника аліментів; наявність у
платника аліментів інших дітей,
непрацездатних чоловіка, дружини,
батьків, дочки, сина; інші обставини, що
мають істотне значення. Обставини, які
враховуються судом при визначенні
розміру аліментів також роз"яснені і в
п.14 постанови Пленуму Верховного Суду
України №3 від 15.05.2006 року „Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів".

Мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не може бути меншим, ніж 30 %
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку /ч.2 ст.182 СК України/.

Ураховуючи, що способи виконання
обов"язку утримувати своїх малолітніх
дітей між сторонами не визначені, діти
проживають з матір"ю та перебувають на
її утриманні, відповідач працює, має
стабільний дохід, а тому колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
стягнення аліментів з відповідача на
користь позивача на утримання своїх
малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3
частини всіх видів його заробітку
(доходу) щомісячно, але не менше ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з дня
подачі позовної заяви до суду, тобто з
13.08.2013року, до досягнення дітьми
повноліття.

При цьому колегія суддів вважає, що
доводи ОСОБА_1, наведені в апеляційній
скарзі, про стягнення аліментів на
утримання дітей у розмірі 1/2 частини
від усіх видів доходу /заробітку/
відповідача не заслуговують на увагу,
оскільки при визначенні розміру
аліментів колегія суддів враховує
також наявність у відповідача дочки
ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3, яка продовжує
навчання та потребує матеріальної
допомоги від батька.

Водночас ОСОБА_2 не позбавлений права
надавати допомогу на утримання дітей в
грошовій або натуральній формі і поза
межами розміру утримуваних з нього
аліментів.

З огляду на наведене рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні вимог про стягнення
аліментів підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову в цій частині.

На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України,
ст.4 Закону України „Про судовий збір" з
відповідача підлягає стягненню в дохід
держави судовий збір в розмірі
243грн.60коп.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313,
314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 09 січня 2014 року в частині
відмови в задоволенні вимог про
стягнення аліментів скасувати,
ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6,
проживаючого в АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, проживаючої в
АДРЕСА_2 аліменти на утримання двох
малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3
частини всіх видів його заробітку
(доходу) щомісячно, але не менше ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з дня
подачі позовної заяви до суду, тобто з
13.08.2013року, до досягнення дітьми
повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 243грн.60коп.

Рішення суду в частині
стягнення аліментів у розмірі суми
платежу за один місяць допустити до
негайного виконання.

В решті рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий Судді