Справа №473/2293/13-ц 30.01.2014 30.01.2014 30.01.2014
Провадження №22-ц/784/550/14
Головуючий у першій інстанції-Висоцька
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.

при секретарі - Шпонарській О.Ю.

розглянувши у відсутності сторін у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про визнання права власності на
земельну ділянку

У С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до Вознесенської міської ради
про визнання права власності на
земельну ділянку.

Позивачка зазначала, що за договором
купівлі-продажу від 14 червня 2002 року
придбала у власниці ОСОБА_4 садовий
будинок АДРЕСА_1 у садівничому
товаристві «Янтар» на території
Бузької сільської ради Вознесенського
району. Договір купівлі-продажу, який
було зареєстровано Вознесенською
Універсальною товарно-сировинною
біржею, визнано дійсним судовим
рішенням. Садовий будинок розташований
на земельній ділянці площею 0,0475 га, яка
належала ОСОБА_4 на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Посилаючись на те, що внаслідок
переходу права власності на садовий
будинок до неї перейшло і право
власності на земельну ділянку, ОСОБА_1
просила визнати за нею право власності
на земельну ділянку площею 0,0475 га в
садовому товаристві «Янтар».

Ухвалою суду проведено заміну
відповідача на належних -спадкоємців
ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 До участі в
справі як третю особу залучено
Управління Держземагентства у
Вознесенському районі Миколаївської
області.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила
рішення скасувати та задовольнити
позов. Апелянт посилалась на ті ж
обставини, що були підставою позову, а
також на набуття нею права власності за
статтею 377 ЦК та 120 ЗК, які мають бути
застосовані до спірних правовідносин,
що продовжували існувати після
введення в дію цих норм.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів не вбачає підстав для її
задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
власності від 11 червня 2002 року належав
садовий будинок та на підставі
Державного акту на право приватної
власності на землю від 24 серпня 1998 року
- земельна ділянка площею 0,475 га у
садовому товаристві «Янтар» на
території Бузьської сільської ради
Вознесенського району (а.с. 10, 15).

14 червня 2002 року на Вознесенській
Універсальній товарно-сировинній
біржі між ОСОБА_4, як продавцем, та
ОСОБА_1, як покупцем, укладено договір
купівлі-продажу садового будинку
площею 33,8 кв.м, який розташовано у
садовому товаристві «Янтар» АДРЕСА_1 (
а.с.10).

З 2002 року земельною ділянкою площею 0,0475
га, на якій розташовано садовий
будинок, користується ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 34).

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 14 вересня 2012 року договір
купівлі-продажу визнано дійсним (а.с. 13).

Підставою набуття права власності на
спірну земельну ділянку позивачка
зазначає перехід до неї у липні 2002 року
права власності на розташований на ній
об'єкт нерухомості.

За загальним правилом дії цивільного
законодавства у часі та відповідно до
статті 5 ЦК акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності та
не мають зворотної сили.

Протягом останніх років норми закону,
які регулювали підстави та умови
набуття права власності на землю у разі
відчуження розташованих на ній
будівель та споруд, неодноразово
змінювались.

З січня 2002 року ці правовідносини були
урегульовані статтею 120 Земельного
кодексу України, в редакції від 25
жовтня 2001 року, яка передбачала, що при
переході права власності на будівлю і
споруду право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити
на підставі цивільно-правових угод, а
право користування - на підставі
договору оренди.

Отже, відчуження об'єктів нерухомого
майна в період з січня 2002 року по 1
січня 2004 року ( введення в дію ЦК
України зі статтею 377 цього кодексу) не
тягло автоматичного переходу права
власності на земельну ділянку під
будівлями та спорудами, а передбачало
наявність цивільно-правових угод щодо
землі ( пункт 18 «г» Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16
квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ»).

Застосування до правовідносин, які
виникли у липні 2002 року

при укладенні договору купівлі-продажу
садового будинку, правил статті 377 ЦК 2003
року та 120 ЗК в редакціях, чинних з 27
квітня 2007 року та з 1 січня 2010 року,
суперечить вимогам статті 5 ЦК щодо дії
законів у часі. Зазначені норми ( ці
редакції) на час виникнення спірних
правовідносин не діяли.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
набуття позивачкою права власності на
нерухоме майно за договором
купівлі-продажу від 14 червня 2002 року не
є підставою набуття нею права
власності на земельну ділянку, на якій
воно розташовано, а тому вірно відмовив
ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що ні
власниця ділянки ОСОБА_4 за життя, ні її
спадкоємці не вчиняли жодних дій щодо
ділянки та не оспорювали її права на
землю, не можуть бути достатньою
підставою визнання за нею цього права
судовим рішенням, а також суперечать
правилам статті 81 ЗК щодо підстав
набуття права власності на землю.

Колегія суддів не може погодитись і з
посиланням апелянта на правила пункту 4
Прикінцевий та перехідних положень ЦК
2003 року щодо дії законів на
правовідносини, що продовжують
існувати після набрання ними чинності,
оскільки воно пов'язане з невірним
тлумаченням цієї норми.

Оскільки апеляційна скарга не містить
доводів, які б спростовували висновки
суду чи доводили б порушення ним норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від 26
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді