У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області у складі:

Головуючого
судді: Демянчук С.В.

суддів:
Ковалевича С.П., Хилевича С.В.,

секретаря
судового засідання: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 жовтня 2013
року по справі за позовом громадської
організації "Водограй 42" в особі голови
правління ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - виконавчий комітет
Рівненської міської ради, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Орган опіки та піклування Рівненського
міськвиконкому, про визнання осіб
такими, що втратили право на житлове
приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів ,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 жовтня 2013
року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1, її неповнолітніх дітей
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням, а саме ліжко-місцем
кімнати АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
громадської організації «Водограй 42»
114 грн. 70 коп. в рахунок відшкодування
судового збору.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
покликаючись, що рішення суду першої
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Судом не в повному обсязі з'ясовані
обставини справи, що мають значення для
справи.

________________________________________________________________________
_________________

Провадження № 22ц-787/177/2014
Головуючий у суді 1
інстанції: Денисюк П.Д.

Доповідач : Демянчук С.В.

Вказує, що вона матір двох малолітніх
дітей одно і трирічного віку. Має єдине
житло в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Зазначає, що з 2006 року згідно ордеру і
договору з ПП «Байкал» (колишнім
власник гуртожитку) вона була поселена
та зареєстрована в гуртожиток в 416
кімнату. Весь цей час справно
сплачувала за кімнату гроші. В кінці 2009
року вона народила доньку. Так як на той
момент в гуртожитку не було
централізованого опалення вона
тимчасово проживала у своєї матері в
селі.

В 2011 році, будучи вагітною вона була
змушена переїхати до матері. В цей час
їй запропонували пройти
перереєстрацію, тобто наново
прописатися та переселитися в іншу
кімнату, а саме в кімнату № 708. На неї та
на її старшу доньку був виписаний інший
ордер вже від ГО «Водограй 42».

Крім того вказує, що згідно ордеру вона
була вселена 02 листопада 2011 року, а
перевірка не проживання проводилась
згідно акта від 01 вересня 2011 року, тобто
за два місяці до її вселення в спірну
кімнату.

Зазначає, що вона фізично не могла
знаходитись в кімнаті де здійснювалась
перевірка, бо туди ще не була вселена.
Тобто доказ - акт обстеження від 01
вересня 2011 року є нікчемним доказом,
тому просила його не приймати в якості
доказу в суді першої інстанції, але суд
на це не звернув уваги.

Також вказує, що вона подавала
клопотання про зупинення даного
провадження до розгляду іншої справи, а
саме про усунення перешкод в
користуванні житлом, шляхом надання
дублікату ключа, однак суд першої
інстанції відмовив в задоволенні цього
клопотання, чим порушив ч. 4 ст. 201 ЦПК
України.

Тому просила скасувати рішення
Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 жовтня 2013
року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачам в розгляді і
закрити провадження по справі.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1, підтримавши апеляційну скаргу
повністю, надав пояснення в межах її
доводів.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася.
Про час та місце розгляду повідомлена
належним чином, про що свідчить
розписка про отримання судової
повістки. Заяв про відкладення від неї
не надходило.

Представник громадської організації
"Водограй 42", заперечуючи проти
задоволення апеляційної скарги,
покликалася на законність та
обґрунтованість оскаржуваного
рішення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, а також вимог, заявлених в суді
першої інстанції, правильність
застосування судом норм матеріального
і процесуального права, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги
громадської організації "Водограй 42",
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 з своєю дочкою ОСОБА_3 не
заселилася в кімнату АДРЕСА_1. З 2011 року
відповідач з дітьми за місцем
реєстрації фактично не проживають, що
підтверджується складеними комісією
ГО «Водограй 42» актами обстеження від 12
листопада 2012 року, 20 грудня 2012 року, 05
лютого 2013 року та 19 червня 2013 року, а
тому втратили право користування
кімнатою в гуртожитку.

Щодо даних висновків, суд першої
інстанції навів відповідні мотиви і
докази, з якими погоджується і
апеляційна інстанція, так як такий
висновок суду ґрунтується на вимогах
закону та здобутих доказах.

Судом установлено, що гуртожиток, в
якому знаходиться спірне приміщення,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана будівля є державною власністю
та знаходиться з 28 квітня 2011 року в
оперативному управлінні громадської
організації "Водограй 42". До цього часу
гуртожиток перебував в управлінні ТзОВ
"Байкал".

У грудні 2006 року відповідачка
вселилася у кімнату № 416 зазначеного
гуртожитку з дозволу ТзОВ "Байкал", з
яким у трудових відносинах не
перебувала. Проживала ОСОБА_1 на
підставі договору найму.

Встановлено судом, що рішенням
Рівненської міської ради від 26 січня 2012
року № 1604 гуртожиток на АДРЕСА_1, який є
державною власністю та перебуває на
утриманні і обслуговуванні ГО
«Водограй 42», прийнято у комунальну
власність міста та передано на баланс
ЖКП «Галицьке». Останні на підставі
договору на утримання будинку і
прибудинкової території від 01 червня
2012 року передали функції з управління
та обслуговування спірного гуртожитку
ГО "Водограй 42" /а.с. 8-10/, які наділені
правом звернення до суду з відповідним
позовом.

02 листопада 2011 року згідно корінця
ордера № 99 серії МЮ 212963 ОСОБА_1 та її
дочці ОСОБА_3 було видано ордер на право
зайняття житлового приміщення площею
11,8 кв.м., яке складається з ліжко-місця в
гуртожитку за адресою АДРЕСА_1.

Однак, ОСОБА_1 зі своєю дочкою ОСОБА_3 не
заселилася в дане приміщення, з
листопада 2011 року відповідачка з
дітьми за місцем реєстрації фактично
не проживають, що підтверджується
складеними комісією ГО «Водограй 42»
актами обстеження від 12 листопада 2012
року, 20 грудня 2012 року, 05 лютого 2013 року
та 19 червня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 810 ЦК України
підстави, умови, порядок укладення та
припинення договору найму житла, що є
обєктом права державної або
комунальної власності, встановлюється
законом. Таким чином, відносини, які
виникають у зв'язку з наймом житла, що
перебуває у державній або комунальній
власності, регулюються Житловим
кодексом України та іншими актами
житлового законодавства (ч. 1 ст. 3 ЖК
України).

Відповідно до ст. 129 ЖК України та п. 10
Розділу II Примірного положення про
гуртожитки єдиною підставою для
вселення в гуртожиток є спеціальний
ордер, який видається адміністрацією
підприємства, установи, організації на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку.

Статтями 127, 128, 129 ЖК України
передбачено, що для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання можуть
використовуватись гуртожитки. Жила
площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету. Єдиною підставою для
вселення в гуртожиток є спеціальний
ордер, який видає адміністрація
підприємства.

Звертаючись з позовом, позивач
посилався на ст.ст. 71, 72 ЖК України, які
підставно застосував суд при вирішенні
спору.

Відповідно до п. 2 ст. 71 ЖК України жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім"ї понад шість місяців у випадку
тимчасового виїзду з постійного місця
проживання за умовами і характером
роботи або у зв'язку з навчанням, у тому
числі за кордон, - протягом усього часу
виконання цієї роботи чи навчання.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно ст.ст. 6, 127 ЖК України жилі
будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових жилих приміщень і
гуртожитків. Гуртожитки можуть
використовуватись для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з
урахуванням подібності за змістом
правовідносин саме щодо користування
жилою площею у гуртожитку з
правовідносинами, що регулюються
загальними правилами ст.ст. 71, 72 ЖК
України щодо відсутності осіб, які
мають право користування жилим
приміщенням державного або
громадського житлового фонду,
положення цих правил про збереження за
відсутньою особою права на жиле
приміщення слід застосовувати і в разі
тимчасової відсутності у гуртожитку
особи, якій у ньому надавалася жила
площа.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм, наймача може
бути визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням з
підстав відсутності понад шість
місяців у цьому жилому приміщенні до
часу звернення з позовом, якщо він був
відсутній протягом цього строку підряд
без поважних причин і саме ці факти
повинні бути встановлені судом при
вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214
ЦПК України.

Згідно положень ст.ст. 57, 64 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інші обставини, що мають
значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі.

Колегія суддів, погоджуючись з
висновками суду першої інстанції,
вважає, що він вірно виходив з
доведеності позивачем факту
відсутності без поважних причин
відповідачки з дітьми в гуртожитку
понад встановлений законом термін
збереження прав користування житлом, а
саме ліжко-місцем кімнати АДРЕСА_1.
Достатніх та належних доказів
поважності причини відсутності
відповідачки у спірному приміщенні
остання не подала, в тому числі і суду
апеляційної інстанції, таким чином,
відповідачка з дітьми втратили право
на користування жилим приміщенням.

Окрім того, при вирішенні даного спору,
колегія суддів вважає, що за
відсутності наявних доказів про
належне вселення відповідачки,
безпідставними є її доводи про
порушення її прав на проживання в
гуртожитку.

Відповідно до норм процесуального
права передбачається, що обставини
цивільних справ з'ясовуються судом на
засадах змагальності; в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів. Щодо обов'язку
доказування і подання доказів, то кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень. Однак,
будь-яких належних та, заслуговуючих
на увагу доказів, які б спростовували
висновки суду, ОСОБА_1 суду не надала та
в передбаченому законом порядку
висновки суду не спростувала. Такі
твердження апелянта намагався
перевірити апеляційний суд, однак крім
пояснень представника та копії
свідоцтв про народження дітей суду
надано не було.

Суд відхиляє, як достатній доказ,
покликання, як відповідачки в
апеляційній скарзі, так і представника
відповідачки в апеляційному суді, про
поважність відсутності останньої з
дітьми за місцем реєстрації у
приміщенні гуртожитку з листопада 2011
року, оскільки вона з того часу поїхала
для влаштування дітей в село, будучи
вагітною. Такі доводи самі по собі, без
належних підтверджень, не можуть
слугувати беззаперечним доказам того,
що позивачка постійно, впродовж одного
року і восьми місяців з поважних
причин не проживала по місцю
постійного проживання в гуртожитку, що
б підтверджувало саме тимчасову їх
відсутність а, навпаки, такі обставини
беззаперечно підтверджують, що
відповідачка втратила інтерес саме як
до житла /ліжко-місце/ в гуртожитку.

Окрім того, в апеляційному суді
представник позивачки суду пояснила,
що з відповідачкою в гуртожитку
проживає давно, знає її, тому їй відомо,
що дане житло останній потрібне лише
для реєстрації, оскільки остання там не
проживала, а житло в гуртожитку
надавала для проживання іншим особам.

Також не є беззаперечним доказом
постійного проживання відповідачки в
гуртожитку її реєстрація та реєстрація
її дітей, які туди не поселялися. Сама
по собі сплата платежів за
користування гуртожитком, без
проживання там, не можуть свідчити про
поважність не проживання в гуртожитку.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про те, що позивач не має право
вимоги, оскільки наявними доказами
таке право підтверджується договором
/а.с.8-10/.

Не знайшли свого належного
підтвердження про подання в цій справі
зустрічного позову, оскільки мають
місце лише заперечення на позовну
заяву.

Поскільки доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, та,
враховуючи, що суд першої інстанції,
вирішуючи спір, правильно встановив
дійсні обставини справи, з'ясував
характер взаємовідносин сторін,
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
та зважаючи, що не може бути скасоване
правильне по суті рішення суду з одних
лише формальних міркувань, судова
колегія не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 25 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею чинності.

Головуючий суддя:
С.В.Демянчук

Судді :
С.П. Ковалевич

С.В. Хилевич