Провадження № 2/522/864/14_
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси в складі:
головуючого-судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань суду в місті
Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця
мешкання дитини та про надання дозволу
на необмежені поїздки за кордон з
дитиною без згоди та супроводу батька,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом ОСОБА_2 про визначення місця
мешкання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з
матір'ю ОСОБА_1 та надання дозволу
ОСОБА_1 на необмежені поїздки за кордон
з дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без
згоди та супроводу другого з батьків
ОСОБА_2 до досягнення дитиною
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
посилається на те, що 21.04.2010 р. за
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси розірвано шлюб, укладений між
нею ОСОБА_1 з ОСОБА_2. Всупереч ст.109 СК
України, зазначеним рішенням суду не
було визначено місце мешкання дитини
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у
позивачки та відповідача в шлюбі.

Після розірвання шлюбу і до цього часу,
неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
знаходиться на утриманні і вихованні
матері ОСОБА_1, яка мешкає за кордоном, в
зв'язку з тим, що нова родина та чоловік
позивачки мешкає та працює за межами
України. Дані обставини позивачка
підтвердила доданими до позову
документами: копією дитячого
закордонного паспорта/інформацією в
паспорті матері, дозволом відповідача
для тимчасових поїздок дитини за
кордон, та ін. З зазначених документів
вбачається, що тривалий час ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 утримується і виховується
матір'ю ОСОБА_1 і знаходиться з нею за
межами України. В той же час, відповідач
за весь період знаходження його сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір'ю не
спілкувався з дитиною, грошових коштів
на його утримання не надавав, не
цікавився його життям, участі у
вихованні не приймав. Дитина звикла
знаходитися за межами України поряд з
матір'ю та її новою родиною, які
піклуються про його розвиток та
здоров'я, витрачають значний час на
його виховання. Відповідач не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями і своєю аморальною
поведінкою може зашкодити розвиткові
дитини, у зв'язку з чим, суд не може
передати дитину для проживання з
батьком.

Але на прохання позивачки дати згоду на
необмежені поїздки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
за кордон, відповідач безпідставно
такої згоди не дає.

Поїздки дитини за кордон здійснюється
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
з метою розширення його кругозору,
ознайомлення з культурою інших
народів, стимулювання вивчення
іноземних мов, здобуття освіти та
підготовкою до самостійного життя,
однак відповідач безпідставно не дає
згоди на такі поїздки.

Позивачка має бажання та можливість
забезпечити виїзди дитини за кордон,
тому що виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за
кордон відповідає його інтересам, але
для цього є необхідним отримати дозвіл
для виїзду дитини за кордон без згоди
та супроводу другого з батьків для
необмежених кількістю поїздок.

Бажання позивачки отримати дозвіл на
виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон, за
її думкою, повністю узгоджується з його
правами та обов'язками, покладеними на
матір Сімейним кодексом України і
відсутні обставини, які обмежують
згідно із законодавством право виїзду
дитини за кордон.

Позивачка в своєму позові просить суд
під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітнього ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти до уваги
ставлення відповідача до виконання
своїх батьківських обов'язків,
особисту прихильність дитини до
матері, вік дитини, стан її здоров'я та
інші обставини, що мають істотне
значення.

В судовому засіданні представник
позивача надав пояснення, що
відтворюють зміст позовної заяви.
Позовні вимоги просить задовольнити
повністю.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час та місце слухання
справи сповіщений належним чином, про
причини неявки суд не сповістив.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 квітня 2010 року
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси розірвано шлюб, укладений між
позивачкою та позивачем. На підставі
такого рішення Другим Приморським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління
юстиції 09.06.2010 р. видано Свідоцтво про
розірвання шлюбу НОМЕР_1, актовий запис
№ 131 від 09.06.10 р.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі у подружжя
народився син ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про
народження НОМЕР_2, актовий запис про
народження за № 995 від 18.10.2005 р.,
зробленим Другим відділом реєстрації
актів цивільного стану Приморського
районного управління юстиції м. Одеси.

При прийнятті рішення Приморським
районним судом м. Одеси від 21.04.2010 р. про
розірвання шлюбу між сторонами не було
вирішено питання про місце проживання
дитини.

Сторони проживають окремо.

Позивачка з 19.04.2011 р. знаходиться в
другому шлюбі з громадянином
Сполучених Штатів Америки, що
підтверджується Свідоцтвом про
укладення шлюбу від 20.04.2011 р.

Неповнолітня дитина проживає з матір'ю
та більшу частку календарного року
знаходиться з за межами України в
родині другого чоловіка.

Неповнолітньому було оформлено
закордонний паспорт дитини НОМЕР_3,
виданий 20.09.11 р.

Відповідач раніш надавав одноразові
згоди на виїзд своєї неповнолітньої
дитини з матір'ю за кордон до США.

Позивачка має бажання та матеріальну
можливість забезпечити виїзд дитини за
кордон. Виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за
кордон на думку позивачки, відповідає
його інтересам, але для цього є
необхідним отримати дозвіл для виїзду
дитини за кордон без згоди та
супроводу другого з батьків для
необмежених кількістю поїздок.

Згідно зі ст. 161 Сімейного кодексу
України, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця
проживання дитини суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
обов'язків, особисту прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення. Суд не може
передати дитину для проживання з тим із
батьків, хто не має самостійного доход),
зловживає спиртними напоями або
наркотичними засобами, може своєю
аморальною поведінкою зашкодити
розвиткові дитини.

Спори про місце проживання дітей
можуть розглядатися судом до
розірвання шлюбу, одночасно з
розглядом справи про розірвання шлюбу
або через деякий час після розірвання
шлюбу.

Статтею 9 Конституції України
визначено, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною національного законодавства
України.

Згідно принципу 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом та іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист
та надані можливості та сприятливі
умови, що дозволяли б їй розвиватися
фізично, розумово, духовно та у
соціальному відношенні здоровим та
нормальним шляхом та в умовах свободи
та гідності.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини, ратифікованої Постановою
Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27
лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються
забезпечити дитині такий захист і
піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і
адміністративних заходів.

Згідно протоколу № 4 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, який гарантує деякі права і
свободи, не передбачені в Конвенції та
у Першому протоколі до неї зі змінами,
внесеними Протоколом № 11, кожен, хто
законно перебуває на території
будь-якої держави, має право вільно
пересуватися і вільно вибирати місце
проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною волею.
На здійснення цих прав не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина
має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

На підставі ч. 2 ст. 150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності.

У відповідності з ч.2 ст. 155 СК України
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Частиною 2 статті 12 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачено, що
виховання дитини має спрямовуватися на
розвиток її особистості, поваги до
прав, свобод людини і громадянина, мови,
національних, історичних і культурних
цінностей українського та інших
народів, підготовку дитини до
свідомого життя у суспільстві в дусі
взаєморозуміння, миру, милосердя,
забезпечення рівноправності всіх
членів суспільства, злагоди та дружби
між народами, етнічними, національними,
релігійними групами.

Згідно ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний
самостійний виїзд за межі України.
Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України» та п. 4 ч. 1
Правил перетину державного кордону
громадянами України, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57, виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
шістнадцятирічного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Ці ж самі положення закріплено в п. 18
Правил оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документу дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення, в
якому зазначено, що оформлення
паспорта/проїзного документу
здійснюється на підставі заяви батьків
(законних представників батьків чи
дітей), а у разі, коли батьки не
перебувають у шлюбі між собою, того з
них, з ким проживає дитина, справжність
підпису яких засвідчено нотаріально.
За наявності заперечень одного з
батьків документ може бути оформлено
на підставі рішення суду.

Бажання позивачки отримати дозвіл на
виїзд ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон
повністю узгоджується з правами та
обов'язками, покладеними на матір
Сімейним кодексом України. Згідно із
законодавством України, обставини, які
обмежують право виїзду дитини за
кордон є відсутні.

Поїздки дитини за кордон здійснюється
позивачкою в інтересах ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою розширення його
кругозору, ознайомлення з культурою
інших народів, стимулювання вивчення
іноземних мов, здобуття освіти та
підготовкою до самостійного життя,
однак відповідач безпідставно не дає
згоди на такі поїздки.

Відповідач по справі не може дійти
згоди стосовно здійснення поїздок
дитини за кордон, що суперечить
інтересам дитини.

Виходячи з вищенаведеного, необхідно
визначити місце проживання
неповнолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_1 та надати
позивачці ОСОБА_1 дозвіл ОСОБА_1
необмежені поїздки за кордон з дитиною,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та
супроводу другого з батьків ОСОБА_2 до
досягнення дитиною повноліття.

Керуючись ст. ст. 9, 33 Конституції
України, Конвенцією про захист прав
людини і основоположних свобод, який
гарантує деякі права і свободи,
Конвенцією про права дитини,
Декларацією прав дитини, ст. 12 Закону
України «Про охорону дитинства»,
Законом України «Про порядок виїзду з
України та в'їзду в Україні громадян
України», Правилами перетину
державного кордону громадянами
України, затвердженими Постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документу дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, ст. ст. 7, 150, 155
Сімейного кодексу України, ст. ст. 15-16, 313
Цивільного кодексу України, ст. ст. 212,
213-215, 224-226 Цивільно-процесуального
кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити місце проживання
неповнолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_1.

Надати позивачці ОСОБА_1 дозвіл на
необмежені поїздки за межи України з
дитиною, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди
та супроводу другого з батьків ОСОБА_2
до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду може бути переглянуто за
заявою відповідача, якій не приймав
участі при розгляді справи, поданої
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області,
через Приморський районний суд міста
Одеси, шляхом подачі апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя

30.01.2014