Справа № 2-3598/12 Головуючий у І
інстанції Коцюрба М.П.Провадження №
22-ц/780/11/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 44
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів
Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 18
березня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні та звільнення земельної
ділянки, відновлення стану земельної
ділянки та відшкодування заподіяної
шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду із позовом про
усунення перешкод у користуванні та
звільнення земельної ділянки,
відновлення стану земельної ділянки та
відшкодування заподіяної шкоди.
Заявлені позовні вимоги мотивувала
тим, що є власником земельної ділянки
пл. 0,1511 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд по АДРЕСА_1, її
земельна ділянка не забудовувалась та
не огороджувалась і межує з іншими
земельними ділянками, в тому числі
земельною ділянкою ОСОБА_2 та з іншого
боку земельною ділянкою родича ОСОБА_2
Тривалий час відповідач користується
її земельною ділянкою, деякий час
сплачувала за користування, а на даний
час робить це безпідставно. Уточнивши
та збільшивши позовні вимоги, просила
зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкод в
користуванні її земельною ділянкою
шляхом звільнення земельної ділянки
від паркану та інших споруд, відновити
стан її земельної ділянки шляхом
усунення забруднень та самовільно
насаджених багаторічних насаджень,
стягнути із відповідача на її користь
160000 грн. матеріальних та 120000 грн.
моральних збитків та судові витрати по
справі.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 18
березня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 18 березня 2013 року
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції цим вимогам закону не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні та звільнення земельної
ділянки, відновлення стану земельної
ділянки та відшкодування заподіяної
шкоди, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачем не надано доказів
дотримання порядку встановлення
фактичних меж земельних ділянок та їх
закріплення межовими знаками, та
порушення її прав відповідачем.

Колегія суддів не може погодитися із
такими висновками суду першої
інстанції, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що ОСОБА_1 є власником земельної
ділянки пл. 0,1511 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель по АДРЕСА_1 на
підставі рішення виконавчого комітету
Гатненської сільської ради від 21
листопада 1997 року № 8/6-53, згідно
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ІІІ-КВ № 079446 від
10 лютого 1999 року, акт зареєстровано в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 800.

ОСОБА_2 є власником суміжної земельної
ділянки пл. 0,1508 га. для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель по АДРЕСА_2 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 26 листопада 2002
року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_3, за реєстром 6212
згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії РІ
41308 № 251062 від 18 квітня 2003 року, акт
зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 3048. В
матеріалах справи наявна технічна
документація зі складання державного
акту на право приватної власності на
землю ОСОБА_2 Так, 16 січня 2003 року
перенесено в натуру (на місцевість)
межі земельної ділянки загальною
площею 0,1508 га.

Між сторонами як власниками земельних
ділянок існує спір з приводу суміжного
землекористування.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України,
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди. Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 152 ЗК України,
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» № 7 від 16 квітня 2004 року,
роз'яснено, що згідно зі статтею 158 ЗК
України суди розглядають справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів. Зазначені спори підлягають
розгляду місцевими судами незалежно
від того, розглядалися вони попередньо
органом місцевого самоврядування або
органом виконавчої влади з питань
земельних ресурсів чи ні.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Колегія суддів не може погодитися із
висновками суду першої інстанції про
те, що позивачем не надано достатніх
доказів порушення її прав як власника
земельної ділянки відповідачем.

Дійшовши висновку, що позивачем не
надано до суду доказів, які б
підтвердили, що вона діяла згідно
встановленого порядку встановлення
(відновлення) фактичних меж земельних
ділянок, встановлених Інструкцією про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками та Законом України «Про
землеустрій», суд першої інстанції не
перевірив обставин, на які посилалася
позивач як на підстави позову, не
з'ясував, чи були порушені відповідачем
межі земельної ділянки позивача, а
поставив під сумнів її власні дії, що не
було предметом позову.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивачем неодноразово
заявлялося клопотання про призначення
по справі судової будівельно-технічної
експертизи для з'ясування
відповідності фактичних розмірів та
меж земельних ділянок площам і межам
відповідно до державних актів на право
власності на земельну ділянку, разом із
тим суд неодноразово відмовляв
позивачу в призначенні такої
експертизи.

З огляду на викладене колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалене за неповним
з'ясуванням обставин справи, при
розгляді справи судом першої інстанції
порушені та неправильно застосовані
норми матеріального та процесуального
права, а тому відповідно до вимог ст. 309
ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню.

Вирішуючи питання щодо
обґрунтованості вимог позивача,
колегія суддів виходить із наступного.

За клопотанням позивача при розгляді
апеляційної скарги 18 червня 2013 року
була призначена судова
будівельно-технічна експертиза. Згідно
з висновком експерта за результатами
проведення судової земельно-технічної
експертизи від 05 грудня 2013 року №
6454/13-41, проведеної згідно з ухвалою
Апеляційного суду Київської області
від 18 червня 2013 року, площа і межі
земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі не
відповідають площі і межам, зазначеним
в державному акті на право приватної
власності на землю серії РІ 41308 № 251062
від 18 квітня 2003 року. Площа і межі
земельної ділянки ОСОБА_1 частково в
натурі не відповідають площі і межам,
зазначеним в державному акті на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-КВ № 079446 від 10 лютого 1999 року. При
цьому земельна ділянка ОСОБА_2
накладається на земельну ділянку, яка
належить ОСОБА_1, площею 23,63 кв.м., що
зображена в додатку № 1 до висновку
жовтогарячим кольором та позначена
точками 13-14-15-16-8-13.

Таким чином, доводи позивача про
зайняття відповідачем частини її
земельної ділянки, що створює
перешкоди у користуванні нею, знайшли
своє підтвердження під час розгляду
справи, а тому позовні вимоги в частині
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою та відновлення її
меж з урахуванням вимог ст. 152 ЗК
України, ст. 391 ЦК України підлягають
задоволенню.

Разом із тим, вимоги про усунення
забруднень та самовільно насаджених
багаторічних насаджень позивачем не
доведені, а тому в цій частині колегія
суддів відмовляє в задоволенні позову.

Також не ґрунтуються на матеріалах
справи вимоги позивача про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою шляхом знесення паркану, що
встановлений на її частині земельної
ділянки. Як вбачається із висновку
проведеної судової земельно-технічної
експертизи, на час обстеження 01
листопада 2013 року між земельними
ділянками сторін паркан відсутній,
належних доказів щодо встановлення
відповідачем паркану на земельній
ділянці позивача останнім не надано.

Оцінюючи доводи позивача про
відшкодування їй матеріальної та
моральної шкоди, колегія суддів
враховує наступні вимоги закону.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України,
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є в тому числі доходи, які
особа могла б реально одержати за
звичайних обставин, якби її право не
було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 156 ЗК України,
власникам землі та землекористувачам
відшкодовуються збитки, заподіяні
внаслідок вилучення (викупу)
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для потреб, не
пов'язаних із сільськогосподарським і
лісогосподарським виробництвом;
тимчасового зайняття
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для інших видів
використання; встановлення обмежень
щодо використання земельних ділянок;
погіршення якості ґрунтового покриву
та інших корисних властивостей
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників; приведення
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників у непридатний для
використання стан; неодержання доходів
за час тимчасового невикористання
земельної ділянки.

Вважаючи, що позивачу як власнику
земельної ділянки завдано збитки діями
відповідача, остання не зазначила, яке
з переліку зазначених порушень прав
власника земельної ділянки є підставою
для відшкодування шкоди, що повинна
бути сплачена відповідачем, з яких
розрахунків вона виходила, визначаючи
цей розмір, факт заподіяння шкоди нічим
не підтвердила.

Лише в апеляційній скарзі позивачем
зазначається, що вона надала докази
знецінення земельної ділянки протягом
2010-2012 років, тобто про доходи, які вона
могла реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода), руйнування
будівельних матеріалів, тобто втрати,
яких позивач зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням її речі,
витрати на геодезичні роботи, тобто
витрати, які позивач зробила або мусить
зробити для відновлення свого
порушеного права, але доказів на
підтвердження даних обставин
позивачем надано не було.

Докази знецінення земельної ділянки за
вказаний період в матеріалах справи
відсутні, а на підтвердження упущеної
вигоди не було надано позивачем
доказів укладення договорів оренди,
купівлі-продажу тощо відносно
земельної ділянки з будь-якими особами,
а також доказів їх відмови від цих
договорів у зв'язку з неможливістю
отримати земельну ділянку в зв'язку із
створенням перешкод з боку
відповідача.

Не підтверджені доказами також
посилання позивача на понесені нею
витрати в зв'язку із пошкодженням її
майна та витрат на геодезичні роботи
для відновлення порушеного права.

Крім того, колегія суддів враховує, що
відновлення порушеного права позивача
забезпечене покладенням на
відповідача обов'язку усунути
перешкоди в користуванні позивачем
земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» зазначено, що при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди підлягає обов'язковому
з'ясуванню наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

При цьому позивачем не наведено
доказів на підтвердження факту
заподіяння їй моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру чи інших обставин, наявність
яких є необхідною умовою для
покладання відповідальності за
спричинення моральної шкоди.

Із вказаних підстав позовні вимоги в
частині відшкодування шкоди
задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права, що відповідно до
вимог ст. 309 ЦПК України є підставами
для його скасування із ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову в частині
зобов'язання відповідача усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія
суддів стягує на користь позивача
судові витрати пропорційно до
задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позивачем були понесені
витрати в розмірі 707,30 грн. (а. с. 1 т. 1) та
1214,60 грн. (а. с. 12 т. 1) під час пред'явлення
позову, 355 грн. (а. с. 297 т. 1) та 1045 грн. (а. с.
298) за подання апеляційної скарги, 3500
грн. (а. с. 136 т. 2) оплати вартості
проведення експертизи, а всього 6821,90
грн., колегія суддів стягує із
відповідача на користь позивача судові
витрати пропорційно задоволеним
вимогам 1364 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 18
березня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в
користуванні ОСОБА_1 земельною
ділянкою пл. 0,1511 га., яка належить їй на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-КВ № 079446, виданого 10 лютого 1999 року
Гатненською сільською радою та
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 800, шляхом
звільнення земельної ділянки пл. 23,63 кв.
м. та приведення меж земельної ділянки
відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_2
пл.0,1508 га. серії РІ 41308 № 251062, виданого
Гатненською сільською радою та
зареєстрованого в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 3048.

В іншій частині позову ОСОБА_1
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 1364 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Кашперська Т.Ц.

Судді:
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.