АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1764/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кучер
Є.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

позивача за зустрічним

позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_3, яка дії від імені та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, який діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: Святошинський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби у м.
Києві, Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє
від імені та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи:
ОСОБА_7, Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації про вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, який діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому
просив: визнати ОСОБА_7 та
неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1,
у зв'язку з їх відсутністю понад шість
місяців на підставі ст. 71 ЖК України.

Під час розгляду справи ОСОБА_3, яка діє
від імені та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулась до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_6, в якому
просила продовжити строк на вселення
та вселити неповнолітніх ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку з їх
відсутністю з поважних причин, на
підставі ч. 2 ст. 71 ЖК України.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 13.11.2013 позов ОСОБА_6
задоволено: визнано ОСОБА_7 та
неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1,
внаслідок відсутності їх без поважних
причин понад встановлений
шестимісячний строк; стягнуто з ОСОБА_7
на користь ОСОБА_6 судовий збір у
розмірі 114 грн. 70 коп.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5-
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє
від імені та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5, просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позову
та задовольнити зустрічний позов.
Вважає, що суд дійшов безпідставного та
необґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову. Так, на думку
апелянта, суд першої інстанції залишив
поза увагою ту обставину, що позивач
чинив перешкоди в користуванні
квартирою, тобто відсутність і не
проживання в квартирі були вимушені і
вона з дітьми не проживала в квартирі з
поважних причин, що є підставою для
продовження строку на вселення та
вселення неповнолітніх дітей у спірну
квартиру.

В судовому засіданні ОСОБА_3, яка діє
від імені та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримала апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечувала за її
безпідставністю та необґрунтованістю
і просила рішення суду залишити без
змін, оскільки воно ухвалене з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Рішення суду оскаржено лише в частині
визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням. В частині визнання ОСОБА_7
таким, що втратив право користування
жилим приміщення рішення суду
сторонами не оскаржено.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачі втратили право
користування жилим приміщенням у
зв'язку з не проживанням в ньому понад
шість місяців без поважних причин.

З вказаним висновком суду повністю
погодитись не можливо, з огляду на
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 згідно ордеру була
надана на сім'ю з чотирьох осіб: ОСОБА_8,
ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(а.с. 6).

Відповідно до довідки Форми № 3
квартира є службовою і ній
зареєстровані чотири особи: ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та неповнолітні ОСОБА_4 і ОСОБА_5
(а.с. 5).

Згідно довідки Філії 812 ЄРРЦ від 13.01.2009,
виданої ОСОБА_7, разом з останнім
проживають та зареєстровані діти
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 38).

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
розірвано 11.03.2010, актовий запис № 104 (а.с.
34).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_9 (а.с. 53).

Як вбачається з довідки Форми № 3
неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були
зареєстровані в спірній квартирі
22.01.2009, як члени сім'ї наймача, за згодою
інших наймачів, тобто при їх реєстрації
на жилу площу були дотримані вимоги
закону, що не заперечується сторонами.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач стверджував, що його син та
онуки були зареєстровані в квартирі,
однак ніколи в ній не проживали, а
відтак й не несли витрат по її
утриманню.

ОСОБА_3, як законний представник
неповнолітніх, не заперечувала факту
не проживання в квартирі її дітей,
однак вказувала, що таке не проживання
зумовлено поважними причинами, зокрема
неприязними стосунками сторін,
особливо після її розлучення, зміною
замків в дверях з метою не допуску її та
дітей користуватись квартирою.

Заперечуючи проти позову і
обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_3
також вказувала, що її неповнолітні
діти іншого житла не мають і проживають
разом з нею в квартирі її батьків, тобто
не проживання дітей за адресою їх місця
реєстрації є вимушеною мірою у зв'язку
з чиненням їй та дітям перешкод
позивачем.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. До членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Якщо вказані особи перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Згідно із ст. 65 ЖК України, особи, що
вселились в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при
вселенні між цими особами, наймачем та
членами його сім'ї, які проживають
разом з ним, не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, крім випадків передбачених
цією статтею.

Частиною 2 вказаної статті визначено,
що якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п. 9
постанови № 2 від 12.04.1985 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» (із відповідними змінами)
роз'яснив, що вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселились до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи прописані
(зареєстровані) вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, тощо.

В п. 10 вказаної Постанови звернуто
увагу на те, що у справах у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно
з'ясувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відряджені, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк. Коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на
житлову площу. Якщо ж він вселився в
жиле приміщення всупереч волі членів
сім'ї і був відсутній понад встановлені
строки без поважних причин, то суд
вправі визнати його таким, що втратив
право на жилу площу.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, проаналізувавши
відповідні норми права, які регулюють
виниклі спірні правовідносини сторін,
оцінивши наявні у справі докази в їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, про відсутність належних
та достатніх правових підстав для
задоволення вимог позивача про
визнання неповнолітніх такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, оскільки встановлено, що
вони не проживають в квартирі з
об'єктивних причин (розлучення батьків,
неприязні і конфліктні стосунки з
позивачем, чинення перешкод тощо), які є
поважними.

При цьому, слід зазначити, що з пояснень
сторін вбачається, що ОСОБА_7, який є
батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тривалий час
не проживає в спірній квартирі і його
місцезнаходження невідомо, а отже діти,
які є неповнолітніми, у відповідності з
вимогами закону, мають проживати з
матір'ю, що також свідчить про їх не
проживання в спірній квартирі з
поважних причин.

З наведеного вбачається, що визнання
неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування спірною
квартирою, не ґрунтується на вимогах
закону, фактичних обставинах справи та
наявних в матеріалах справи доказах,
які, в їх сукупності, вказують на не
проживання відповідачів в спірній
квартирі з поважних причин, а відтак
висновок суду про те, що відповідачі
втратили право користування жилим
приміщенням у зв'язку з не проживанням
в ньому понад шість місяців без
поважних причин, є передчасним.

Водночас, необхідно наголосити також й
на недопущення порушень житлових прав
неповнолітніх дітей. Так, ст. 27
Конвенції «Про права дитини»
закріплено, що кожна дитина має право
на рівень життя, необхідний для її
фізичного, розумового, духовного,
морального та соціального розвитку.
Батьки або інші особи, які виховують
дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини. При цьому, у
відповідності до ч. 1 ст. 18 даної
Конвенції, повинен бути забезпечений
принцип загальної та однакової
відповідальності обох батьків за
виховання і розвиток дитини. Батьки або
у відповідних випадках законні опікуни
несуть основну відповідальність за
виховання і розвиток дитини. Найкращі
інтереси дитини є предметом їх
основного піклування.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Отже, враховуючи вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що у зв'язку з невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
неправильним застосуваннями норм
матеріального права, рішення суду в
частині повного задоволення
первісного позову та визнання
неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування
квартирою та в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову,
підлягає скасуванню, з ухваленням в цій
частині нового рішення про відмову в
задоволенні вказаних вимог та
задоволення зустрічного позову про
вселення.

В іншій частині рішення суду слід
залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка дії від
імені та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року в
частині повного задоволення
первісного позову та визнання
неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування
квартирою та в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову -
скасувати.

В цих частинах ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
про визнання неповнолітніх ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3, яка діє від
імені та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи:
ОСОБА_7, Служба у справах дітей
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації про вселення -
задовольнити.

Вселити неповнолітніх ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в
квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді