Справа №2-4483/11 30.01.2014 30.01.2014 30.01.2014
Провадження №22-ц/784/309/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-/784/309/14
Головуючий у 1-й інстанції Гаврасієнко
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
головуючого - Козаченка В.І.,
суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк
при секретарі судового
засідання Богуславській О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу
апеляційною скаргою
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
рішення

Заводського районного суду м.
Миколаєва від 22 липня 2013 року

за
позовом

товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
України» (далі - ОТП «Факторинг
Україна», товариство) до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про звернення стягнення на
предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» звернулося з вказаним
позовом.

Товариство вказувало, що 26 березня 2008
року між ЗАТ «ОТП Банк», в наступному
ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого
є позивач) та ОСОБА_2 укладено договір
про надання кредитної лінії (кредитний
договір). На забезпечення виконання
зобов'язань за договором, банком та
відповідачами було укладено іпотечний
договір, за яким вони передали в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 станом на 13
липня 2011 року має заборгованість за
кредитним договором в розмірі 327111 грн.
50 коп., що еквівалентно 39476,32 доларам
США, позивач просив стягнути вказану
суму (кредит, проценти та пеню) з ОСОБА_2,
та звернути стягнення на предмет
іпотеки через органи Державної
виконавчої служби для погашення цієї
заборгованості. Також позивач просив
висилити з квартири осіб, які там
мешкають. В обґрунтування свого права
на стягнення заборгованості позивач
посилався на договір купівлі - продажу
кредитного портфелю та договору
відступлення права вимоги укладеними
між ним та банком 27 травня 2011 року.

У жовтні 2012 року позивач змінив
позовні вимоги. Він просив стягнути з
позичальника 1239583 грн. 69 коп. з яких: 290603
грн. 66 коп. кредиту, еквівалент 36357,27
доларам США, 46570 грн. 97 коп. процентів за
користування кредитом за період з 26
березня 2008 року по 19 вересня 2012 року,
еквівалент 5826 доларам США, та 902409 грн. 06
коп. пені, за період з 18 вересня 2011 року
по 19 вересня 2012 року. Позивач просив про
стягнення вказаної суми в національній
валюті, виходячи з курсу долара США на
час подачі позову (а.с. 117-119).

Справа в заочному порядку розглядалася
неодноразово.

Останнім заочним рішенням від 22 липня
2013 року позов задоволено. З ОСОБА_2
стягнуто на користь позивача за
кредитним договором 1239583 грн. 69 коп.
шляхом звернення стягнення на
іпотечне майно - квартиру, яка належить
трьом відповідачам на праві власності.
З відповідачів на користь позивача
стягнуто 1700 грн. судового збору та 120
грн. витрат на інформаційно - технічний
розгляд справи.

В апеляційній скарзі відповідачі
просять скасувати заочне рішення суду
із залишенням позову без розгляду.

На думку апелянтів, судом порушені
вимоги процесуального і матеріального
права оскільки заочне рішення було
ухвалено з порушенням правил
встановлених ЦПК України, а тому вони
були позбавлені можливості надати
докази та заперечення проти позову, що
є підставою для скасування чи зміни
рішення. Крім того, на думку апелянтів
не доведено відступлення прав вимоги
первісним кредитором позивачу,
оскільки позивач не довів що ЗАТ і ПАТ є
одна й таж особа (не має копії статуту),
фактор не надав нотаріально посвідчені
копії вказаних договорів з додатком,
суд не перевірив чи не передано вимоги
іншому фактору - ТОВ «ЕОС - Фінанс
Україна» за відповідними договорами
від 17 серпня 2011 року. На думку апелянтів
суд не врахував, що позивач не має
право вимоги оскільки не є фінансовою
установою (банком) та не має ліцензій на
проведення валютних розрахунків. Також
фактор не сплатив судового збору за
уточнені позовні вимоги, а суд прийняв
позовну заяву без належних
розрахунків заборгованості.

В письмових запереченнях на
апеляційну скаргу представник
позивача просить залишити рішення
суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26
березня 2008 року ОСОБА_2 і ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ОТП Банк», уклали договір про надання
кредитної лінії, за яким відповідач
отримав від банку 36500 доларів США
кредиту на строк до 25 березня 2017 року
під 12,9% річних. Строк дії кредитної
лінії було встановлено договором до 25
березня 2017 року, а дії ліміту кредитної
лінії до 25 березня 2011 року. Графіку
погашення кредиту сторонами не
підписувалося, а позичальник повинен
був оплачувати кредит в порядку,
передбаченому п.п.1.4 -1.7 кредитного
договору.

За п. 1.5.1 договору сума наданого
кредиту може погашатися позичальником
протягом дії договору, починаючи з 5
банківського дня користування
кредитом, та впродовж всього строку дії
ліміту, а також наступних 36 місяців, що
слідують за останнім календарним
місяцем строку дії ліміту кредитної
лінії. Проценти нараховуються за
договором на фактичну суму наданих
кредитних коштів і за фактичний час
використання таких коштів та повинні
сплачуватися щомісячно, 21 числа.

Розділом 4 договору передбачена
відповідальність за невиконання
зобов'язань. Так, п.4.1 договору за
порушення прийнятих на себе
зобов'язань стосовно повернення
кредитних коштів, сплати процентів за
користування кредитними коштами у
визначені цим договором строки,
позичальник зобов'язаний сплатити
банку пеню в розмірі 1% від суми
несвоєчасно виконаного зобов'язання,
за кожний день прострочення.

Того ж числа між банком та всіма
відповідачами на забезпечення
виконання кредитного договору
укладено іпотечний договір, за яким
вони передали в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1.

26 березня, 27 березня та 25 квітня 2008 року
позичальник отримав кредит частинами,
відповідно 20100, 7900 та 9000 доларів США.

Незважаючи на умови договору, з травня
2008 року позичальник перестав погашати
кредит, внаслідок чого у нього виникла
заборгованість. За період з 26 березня
2008 року по 1 березня 2011 року у
відповідача виник борг: 3119,05 доларів
США заборгованості по відсоткам за
користування кредитом та 36357,27 доларів
США кредиту ( а.с.7).

27 травня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» і
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було
укладено договори купівлі-продажу
кредитного портфелю і договір про
відступлення права вимоги, за якими до
останнього перейшло право вимоги за
вказаними в додатках до договорів
переліку кредитними договорами, в тому
числі й за договором №CRL - SME 400/55/2008,
тобто договором кредиту укладеним з
ОСОБА_2, а також за іпотечним договором.

За договорами позивач придбав
кредитний портфель з заборгованістю на
час укладення договорів 36357,27 доларів
США кредиту та 2577,94 доларів США
відсотків за користування кредитом, а
всього з заборгованістю 38935,21 доларів
США.

Після укладення договорів, 22 вересня 2011
року (а.с. 28) ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» направило відповідачу ОСОБА_2
досудову вимогу в якій одночасно
повідомляло про придбання прав
кредитора. Одночасно позивач заявив
досудову вимогу про дострокове
виконання зобов'язань та сплату
поточної заборгованості, а саме 36357,28
доларів США кредиту та 3936,49 доларів США
процентів і попередив відповідача про
звернення стягнення на майно у разі
несплати боргу. До цього, а саме 14 липня
2011 року, банк окремо повідомив
позичальника про відступлення права
вимоги по договору факторингу ( а.с.
290-291).

26 вересня 2011 року того ж року досудові
вимоги тотожного змісту щодо суми
заборгованості та можливості
звернення стягнення на іпотечне майно
направлені іпотекодавцям ( а.с. 29-30).

Вимога про сплату заборгованості
виконана не була. Перед позивачем у
відповідача - позичальника зросла
заборгованість за договором до 1239583
грн. 69 коп. з яких: 290603 грн. 66 коп.
кредиту, еквівалент 36357,27 доларам США,
46570 грн. 97 коп. процентів за
користування кредитом за період з 26
березня 2008 року по 19 вересня 2012 року,
еквівалент 5826 доларам США, та 902409 грн. 06
коп. пені, за період з 18 вересня 2011 року
по 19 вересня 2012 року.

Згідно з п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
належних йому процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням,
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Статтями 1077 - 1084 ЦК України встановлено,
що за договором факторингу одна
сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога).

Боржник зобов'язаний здійснити платіж
факторові за умови, що він одержав від
клієнта або фактора письмове
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові і в цьому
повідомленні визначена грошова вимога,
яка підлягає виконанню, а також
названий фактор, якому має бути
здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора
надання йому в розумний строк доказів
того, що відступлення права грошової
вимоги факторові справді мало місце.
Якщо фактор не виконує цього обов'язку,
боржник має право здійснити платіж
клієнтові на виконання свого обов'язку
перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги
факторові звільняє боржника від його
обов'язку перед клієнтом.

Якщо відповідно до умов договору
факторингу фінансування клієнта
здійснюється шляхом купівлі у нього
фактором права грошової вимоги, фактор
набуває права на всі суми, які він
одержить від боржника на виконання
вимоги, а клієнт не відповідає перед
фактором, якщо одержані ним суми є
меншими від суми, сплаченої фактором
клієнтові.

Судом, установлено і відповідачі цього
не спростували, що за договором
факторингу та відступлення права
вимоги до позивача перейшло право
вимоги за кредитним та іпотечними
договорами.

Позивач повідомив відповідачів про
перехід прав кредитора до нього,
направив їм досудові вимоги про
погашення боргу протягом 30 днів
кредитної заборгованості та попередив
про можливість звернення стягнення на
іпотечне майно.

Оскільки і після цього позичальник,
незважаючи на вимоги нового кредитора,
заборгованість не погасив, то місцевий
суд дійшов вірного висновку про
необхідність звернення стягнення на
іпотечне майно в межах заборгованості
по кредиту, відсоткам та пені.

Висновки суду відповідають
вимогам закону.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитися з порядком стягнення
заборгованості з боржника та звернення
стягнення на майно.

Як зазначено в законі та роз'яснено
в Постанові № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
резолютивна частина рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
п. 4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у
ньому в обов'язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України «Про іпотеку»
(або ст. 589 ЦК України щодо
заставодавця).

На вказані вимоги Закону України «Про
іпотеку» та роз'яснення в Постанові суд
уваги не звернув , а тому не зазначив
складових заборгованості, не визначив
у відповідності з позовними вимогами
способу реалізації майна, та фактично
стягнув з позичальника, який є також
іпотекодавцем, заборгованість за
договором.

В зв'язку з чим, відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Необхідно звернути стягнення на
предмет іпотеки (забезпечувального
обтяження) в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 557274 грн. 69 коп. з яких: 290603 грн.
66 коп. кредиту, еквівалент 36357,27 доларам
США, 346570 грн. 97 коп. процентів за
користування кредитом за період з 26
березня 2008 року по 19 вересня 2012 року,
еквівалент 5862 доларам США, та 200 000 грн.
пені за період з 18 вересня 2011 року по 19
вересня 2012 року. Звернення слід
провести з прилюдних торгів. Початкову
ціну предмета іпотеки для його
подальшої реалізації необхідно
визначити на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності (незалежним
експертом) на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

Також з відповідачів слід стягнути
судові витрати в рівних частках.

Зменшуючи розмір пені, яка стягується
на користь позивача суд виходить з
такого.

Так, згідно зі ст. 546 та ч. 3 ст. 551 ЦК
України, одним із видів забезпечення
виконання зобов'язання є неустойка,
розмір якої може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Кредитний договір передбачає сплату
позичальником пені за несплату
кредитних коштів і процентів за
користування ними в розмірі 1% від
несвоєчасно виконаних боргових
зобов'язань за кожний день прострочки.

Позивач нарахував відповідачу 902409 грн.
06 коп. пені за рік. Проте такий розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків позивача, втричі суму, за яку
придбано кредитний портфель, та у двічі
суму кредиту, і також не враховує
матеріальний стан відповідачів.

Конституційний Суд України у рішенні
від 11 липня 2013 року по справі щодо
офіційного тлумачення положень Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22 листопада 1996 року
(з наступними змінами) встановив, що
положення другого речення преамбули
вказаного Закону у взаємозв'язку з
положеннями статей 1, 3 цього ж Закону
потрібно розуміти так, що обмеження
пені у грошових зобов'язаннях
подвійною обліковою ставкою
Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, поширюється на правовідносини,
суб'єктами яких є лише підприємства,
установи та організації незалежно від
форм власності і господарювання та
фізичні особи-підприємці.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд
України дійшов висновку, що умови
договору споживчого кредиту, його
укладання та виконання повинні
підпорядковуватися таким засадам,
згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договорі
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності.

Крім того, вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та частинах 1, 2
ст. 627 ЦК України засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права. Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду
узгоджується з положеннями Резолюції
Генеральної Асамблеї ООН, «Керівні
принципи для захисту інтересів
споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248,
в якій наголошено: визнаючи, що
споживачі нерідко перебувають у
нерівному становищі з точки зору
економічних умов, рівня освіти та
купівельної спроможності, принципи
захисту інтересів споживачів мають,
зокрема, за мету сприяти країнам у
боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Тому Конституційний Суд України
зазначив, що захист від цих зловживань
базується на положеннях законодавства,
зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Місцевий суд при ухваленні рішення на
вказані обставини справи та зазначені
норми матеріального права належної
уваги не звернув та в порушення вимог
ст. 214 ЦПК України не перевірив
можливість застосування до спірних
правовідносин ч. 3 ст. 551 ЦК України, хоча
підстави для цього наявні.

Інші доводи в апеляційній скарзі не
можуть бути взяті до уваги.

Посилання апелянтів на те, що вони
не отримували ні вимог банку, ні
повідомлень фактора про зміну сторони
у кредитному договорі, а тому не мають
перед позивачем грошових зобов'язань,
безпідставні.

Всі письмові вимоги та повідомлення
відповідачу направлялись як банком,
так і позивачем, у тому порядку, який
був визначений кредитним договором,
тобто цінним листом поштою.

Крім того, відповідно до ст. 1085 ЦК
України, якщо фактор пред'явив боржнику
вимогу здійснити платіж, боржник має
право пред'явити до заліку свої грошові
вимоги, що ґрунтуються на договорі
боржника з клієнтом, які виникли у
боржника до моменту, коли він одержав
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги факторові. Проте
доказів того, що на погашення кредиту
позичальник сплачував грошові кошти
ПАТ «ОТП Банк», відповідач суду не
надав.

Таким чином доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції про стягнення з відповідача
заборгованості по вказаному
кредитному договору і пені.

Перехід прав вимоги від ЗАТ «ОТП Банк»
до ПАТ «ОТП Банк», а потім до ПАТ «ОТП
Факторинг Україна» підтверджено
копіями статуту та договорами
факторингу та відступлення права
вимоги. Завірені позивачем копії
документів надані до апеляційного
суду. Вони відповідають копіям, які
надавалися і до місцевого суду.

Право позивача вимоги за вказаними
договорами не спростовано апелянтами.
Так, договір факторингу не визнано
недійсним, а позивач, який має право
здійснювати фінансові послуги, ставить
питання про стягнення грошей в
національній валюті.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313 - 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 22 липня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову.

Звернути стягнення на квартиру
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
шляхом проведення прилюдних торгів з
визначенням початкової ціни предмету
іпотеки для його подальшої реалізації
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності (незалежним експертом) на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Звернення стягнення на вказану
квартиру здійснити для погашення
вимог товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» за кредитним договором
укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк»,
право вимоги за яким перейшло
товариству з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» на підставі договорів
купівлі - продажу кредитного портфелю
від 27 травня 2011 року та відступлення
права вимоги укладеними між ним та
публічним акціонерним товариством
«ОТП Банк» в розмірі 557174 грн. 69 коп. з
яких: 290603 грн. 66 коп. кредиту,
еквівалент 36357,27 доларам США, 46570 грн. 97
коп. процентів за користування
кредитом за період з 26 березня 2008 року
по 19 вересня 2012 року, еквівалент 5862
доларам США, 200 000 грн. пені за період з
18 вересня 2011 року по 19 вересня 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» по 566 грн. 66 коп. з кожного
судових витрат.

В задоволенні позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за
кредитним договором відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: