Справа № 2-1485/12
Провадження № 22ц/782/5347/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області
у складі:

головуючого: Борисова Є.А.

суддів: Яреська А.В., Маляренко
І.Б.

при секретарі : Веселові С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 10 жовтня 2013 року за
позовом ОСОБА_1 до Страхової компанії
«Товариство з додатковою
відповідальністю «ОЛВІ» про зміну
формулювання причини звільнення, дати
звільнення, заробітної плати та
компенсації за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА :

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернулась
до суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого вказала, що вважає
формулювання наказу про звільнення в
частині « 21.12.2009 року за прогул без
поважної причини згідно до п.4 ст.40 КЗпП
України» невірною та неправомочною.
Послалася при цьому на те, що 19 жовтня
2004 року вона уклала трудовий договір із
відповідачем, згідно з яким приступила
до виконання обов'язків директора
Луганської дирекції СК ТДВ «ОЛВІ», а 21
грудня 2009 року подала заяву про
звільнення її з посади за власним
бажанням по ч.З ст.38 КЗпП України з 31
грудня 2009 року, в якій зазначила, що
відповідач порушив трудове
законодавство та умови трудового
договору. На момент подачі такої зави
існувала заборгованість по заробітній
платі, яка складала 5 місяців. Вона,
ОСОБА_1,неодноразово зверталась до
керівництва з проханням провести
оплату, але заробітна плата за грудень
так і не була виплачена. Вважала, що це є
порушенням трудового законодавства та
умов трудового договору. Зазначала, що
причиною неможливості Луганської
філії самостійно здійснювати оплату
заробітної плати стало втручання СК
ТДВ «ОЛВІ» у фінансову та виробничу
діяльність філії, що остаточно
призвело до ліквідації структурного
підрозділу. Вона, як директор, була
позбавлена можливості відповідно до
довіреності від 08.09.2008 року за №4
укладати договори добровільного
страхування, що було основним видом
діяльності та джерелом отримання
доходу, що в свою чергу призвело до
погіршення економічних показників
діяльності Луганської дирекції. Також
позивачка посилалась на те, що вона
мала право розірвати трудовий договір
у визначений нею строк за власним
бажанням, у зв'язку із порушенням
роботодавцем законодавства про працю.
На підставі поданої нею заяви про
звільнення наказом №48 від 28.12.2009 року
було визначено передати справи
Луганської дирекції головному
підприємству і така передача справ
відбувалась 29 грудня 2009 року та 05 січня
2010 року, тобто через 5 днів після спливу
строку, зазначеного нею в заяві про
звільнення і саме під час передачі
документів вона дізналась, що ніяких
дій щодо задоволення її заяви про
звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП
України відповідач не здійснював, а
натомість вона, ОСОБА_1 була звільнена з
підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП
України за скоєння прогулів. Вважає, що
жодних підстав для звільнення її по п. 4
ст.40 КЗпП України не існувало, оскільки
відповідачем було змінено місце
знаходження офісу Луганської дирекції,
про що вона дізналася лише 05 січня 2010
року, а відтак надані відповідачем
документи про скоєні нею прогули за
період часу з 21.12.2009 року по 31.12.2009 року
не можуть слугувати належними доказами
і крім того, відповідач в порушення
вимог ст. 149 КЗпП України не зажадав від
неї жодних пояснень, а повідомлення про
прогули не були оформлені належним
чином, акти про скоєння прогулів
взагалі не складались.

Крім того, позивач зазначила, що в
порушення вимог ст.116 КЗпП України їй не
були виплачені всі належні суми, а саме:
заробітна плата; вихідна допомога
передбачена статтею 44 КЗпП України у
розмірі 3-х місячних середніх
заробітків в загальній 1897 гривень 20
копійок; компенсація за невикористані
відпуски за 2007-2010 роки, яка загалом
становить 2062,13 коп., Крім того,
відповідно до ст.117 КЗпП України на її
користь підлягає сплаті компенсація за
затримку здійснення розрахунку при
звільненні за період з 01 січня 2010 року
по 31 грудня 2012 року в загальній сумі
31640грн.23коп.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1
просила суд змінити формулювання
причини її звільнення з займаної
посади з «за прогул (відсутність на
робочому місці) без поважної причини
відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України» на
«звільнена за власним бажанням у
відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України»,
а дату звільнення змінити з 21 грудня 2009
року на 31 грудня 2009 року. Крім того,
позивач просила стягнути з відповідача
заборгованість по заробітній платі за
грудень 2009 року в сумі 665,01грн.,
компенсацію у зв'язку з порушенням
термінів виплати заробітної плати в
сумі 101,93грн., компенсацію за
невикористану відпустку в сумі
2062,13грн., вихідну допомогу в сумі
1897,2грн., компенсацію у зв'язку з
порушенням термінів здійснення
розрахунку при звільненні відповідно
до вимог ст.117 КЗпП України за період з
01.01.2010р по 31.12.2012 року в сумі 31640,23грн., а
всього стягнути з СК ТДВ «ОЛВІ»
36356,50грн.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Луганська від 10 жовтня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено
частково. Стягнуто зі Страхової
компанії «Товариство з додатковою
відповідальністю " ОЛВІ" на користь
ОСОБА_1 компенсацію за невикористані
відпустки в сумі 1540 грн. 80 коп.,
компенсацію втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати в сумі 66 грн.98 коп., а
всього-1607 грн.78 коп. У задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

З даним рішенням не погодилась
ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в
якій зазначила, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необгрунтованим. Вважає, що судом
порушені норми матеріального права, що
суд неповно з'ясував обставини, які
мають значення для справи і що висновки
суду не відповідають обставинам
справи, а тому просила рішення
скасувати та ухвалити про справі нове
рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
учасників процесу, які брали участь у
судовому засіданні апеляційної
інстанції, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - зміні. До таких висновків
колегія суддів дійшла виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглядав
справу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про зміну формулювання
причин звільнення та дати звільнення,
суд першої інстанції виходив з того, що
будь-яких порушень трудового
законодавства щодо термінів виплати
заробітної плати, а також будь-яких
порушень умов трудового договору, що
був укладений з позивачем ОСОБА_1, як
керівником Луганської дирекції, з боку
відповідача допущено не було, а тому в
даному випадку відсутні підстави для
задоволення відповідних вимог
позивача. При цьому суд першої
інстанції виходив також з того, що
після спливу строку, що був визначений
у заяві позивача про звільнення,
трудові відносини між сторонами не
припинилися і позивач в порушення умов
трудового договору скоїла прогули
внаслідок чого була правомірно
звільнена з підстав, передбачених п.4
ст.40 КЗПП України.

З огляду на відсутність підстав для
зміни формулювання причин звільнення
позивачки зі звільнення «за скоєння
прогулів» на звільнення «за власним
бажанням у зв'язку з порушенням
роботодавцем законодавства про працю»
суд першої інстанції виходив з того, що
в даному випадку відсутні підстави для
стягнення на користь ОСОБА_1 вихідної
допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП
України.

Судова колегія погоджуєтьсчя з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Так судом було встановлено, що
19.10.2004 року між сторонами у справі було
укладено трудовий договір, відповідно
до якого позивач ОСОБА_1 - директор
Луганської дирекції СК ТДВ «ОЛВІ»,
зобов'язалася безпосередньо та через
сформований апарат здійснювати
управління Луганською дирекцією,
забезпечувати її страхову та
беззбиткову фінансово-господарську
діяльність, ефективне використання та
збереження майна товариства, а
товариство в свою чергу зобов'язалося
створювати необхідні умови для роботи
директора, (т. 1 а.с.7- 8). Аналогічні
повноваження директора відображені в
Положенні про дирекцію.

Луганська дирекція СК ТДВ «ОЛВІ» не
є юридичною особою, але має
відокремлений баланс, банківські
рахунки, печатку, штамп (т.1 а.с.34-38).

Згідно до трудового договору його
дія припиняється за згодою сторін
(п.6.2.1.), за ініціативою директора, у
випадках передбачених п.6.4. Договору
(п.6.2.2.). В свою чергу п.6.4. договору
передбачає, що договір може бути
розірвано за ініціативою директора у
разі систематичного невиконання
товариством зобов'язань за договором
або прийняття ним рішень, які обмежують
чи порушують права директора (п.6.4.1.),
або у разі втручання в
господарсько-фінансову діяльність, що
може призвести або вже призвело до
погіршення економічних показників
діяльності дирекції (п.6.4.2.). Також
договір може бути розірваний у разі
хвороби чи інвалідності, якщо вони
стали наслідком правомірних,
ненавмисних дій директора та заважають
виконанню ним обов'язків за контрактом.

Позивачем у справі була подана
заява про звільнення її за ч.3 ст.38 КЗпП
України, у зв'язку із порушенням з боку
відповідача трудового законодавства, а
саме невиплатою заробітної плати та
незабезпеченням необхідних для роботи
умов з 31.12.2009 року та з проханням
провести остаточний розрахунок (т.1
а.с.13). Зазначена заява отримана
відповідачем поштою 24.12.2009 року.

У зв'язку з отриманням заяви ОСОБА_1
про звільнення відповідачкем була
сформована комісія для проведення
інвентаризації і відповідна копія
наказу була отримана позивачем 29.12.2010
року (т. 1 а.с. 18).

Крім того, в судовому засіданні
було встановлено, що 05.01.2010 року позивач
у справі була повідомлена про зміну
місцезнаходження офісу Луганської
дирекції, про що свідчить її підпис на
листі (т.1 а.с. 14)., а також про
необхідність з'явитись 05.01.2010 за новим
місцезнаходженням офісу-м.Луганськ
вул.Октябрськая, 82 та надати пояснення
з приводу господарської діяльності
дирекції та з попередженням про
можливість застосування заходів
дисциплінарного стягнення (т.1 а.с. 15).

29.12.2009 року та 05.01.2010 року було
здійснено прийом-передачу первинних
документів по Луганській дирекції і
відповідні акти прийому-передачі були
підписані директором Луганської
дирекції страхової компанії «ТДВ
«ОЛВІ» - ОСОБА_1 та генеральним
директором страхової компанії - ОСОБА_2
( т.1. а.с. 45-51).

З матеріалів справи (т.2, а.с.66,69)
також вбачається, що 06.01.2010 року, тобто
після спливу строку, з якого позивач у
своїй заяві просила її звільнити з
підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП
України, ОСОБА_1, розпоряджалася
грошовими коштами, що надходили від СК
ТДВ «ОЛВІ» на рахунок Луганської
дирекції, а саме здійснила виплату
заробітної плати співробітнику
Луганської дирекції - ОСОБА_3 в сумі
5549,28грн., а також отримала грошові кошти
в сумі 153,94грн. в якості компенсації
витрат на господарські потреби
Луганської дирекції. Зазначені
обставини позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні апеляційної інстанції не
заперечувала. Факти розпорядження
грошовими коштами, що перебували на
рахунку Луганської дирекції «ТДВ
«ОЛВІ», після спливу строку, який
зазначений у заяві про звільнення за ч.3
ст.38 КЗпП України, як строк, з якого
позивач просила здійснити її
звільнення за власним бажанням у
зв'язку з невиконанням роботодавцем
законодавства про працю, свідчать, на
думку судової колегії, про те, що
трудові відносини між сторонами після
31 грудня 2009 року продовжувалися,
оскільки розпорядження коштами на
рахунках Луганської дирекції СК ТДВ
«ОЛВІ» є компетенцією її керівника, а
відтак, відповідні доводи позивачки
про те, що після 31 грудня 2009 року вона
вважала себе звільненою обгрунтовано
не взяті судом до уваги, з огляду на ту
обставину, що відповідного наказу про
її звільнення відповідач не видавав, а
навпаки вимагав від неї з'явитися до
нового офісу Луганської дирекції для
надання пояснень з приводу
господарської діяльності Луганської
дирекції. Проте, продовжуючи
знаходитись у трудових відносинах зі
СК ТДВ «ОЛВІ», позивач допустила
прогули, внаслідок чого наказом № 22 від
15.04.2010 року була звільнена з посади 21.12.
2009 року за п.4 ст.40 КЗпП України ( т.1
а.с.6,42) Враховуючи викладене судова
колегія погоджується з висновком суду
стосовно того, що підстави для зміни
формулювання причин звільнення та дати
звільнення, а також підстави для
стягнення на користь позивачки ОСОБА_1
вихідної допомоги згідно з положеннями
ст.44 КЗпП України в даному випадку
відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи,
під час звільнення відповідач не
здійснив з позивачкою повного
розрахунку та не сплатив належну їй
компенсацію за невикористану
відпустку, а також заробітну плату за
грудень 2009 року. Судова колегія
погоджується з висновком суду стосовно
того, що відповідно до вимог ст.80 КЗпП
України на користь позивача підлягає
стягненню з СК ТДВ «ОЛВІ» компенсація
за невикористані відпустки за два
останніх роки перед звільненням, а саме
за 2009 та 2010 роки в загальній сумі 1540грн
виходячи з наведеного в рішенні
розрахунку. Одночасно судова колегія
погоджується з висновками суду
стосовно того, що підстави для
стягнення на користь ОСОБА_1
компенсації за невикористану
відпустку за 2007 та 2008 роки в даному
випадку відсутні, оскільки в
результаті службової перевірки з
питань дотримання директором
Луганської дирекції СК ТДВ «ОЛВІ»
ОСОБА_1 своїх посадових обов'язків, до
кола яких зокрема входить складання та
дотримання графіків відпусток,
наявність відповідних графіків за 2007
та 2008 роки не встановлена і позивач не
довела в судовому засіданні тієї
обставини, що вона не використала
відпустки за вказані роки, тобто за 2007
та 2008 роки.

Правильним є також висновок суду,
щодо необхідності стягнення на користь
позивача компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
термінів її виплати в сумі 66грн.98коп.

Погоджується судова колегія і з
висновком суду першої інстанції
стосовно необхідності стягнення на
користь позивача заборгованості по
заробітній платі за грудень 2009 року в
сумі 655,01грн., оскільки відповідачем не
доведено факту своєчасної виплати
заробітної плати за зазначений
проміжок часу. Роблячи в мотивувальній
частині рішення вірний висновок
стосовно необхідності стягнення
заборгованості по заробітній пплаті,
суд першої інстанції, разом з тим, в
резолютивній частині свого рішення
робить остаточний висновок щодо
необхідності відмови у задоволенні
позовних вимог в цій частині, стягуючи
лише компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 1540,80грн. та
компенсацію за порушення термінів
виплати заробітної плати.

За таких обставин судова колегія
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості по
заробітній платі за грудень 2009 року
підлягає скасуванню, а по справі в цій
частині належить ухвалити нове
рішення, яким стягнути зі СК ТДВ «ОЛВІ»
на користь позивача заробітну плату в
сумі 655,01грн.

Одночасно судова колегія не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції стосовно відсутності в
даному випадку підстав для покладення
на відповідача обов'язку сплатити
компенсацію у зв'язку з невиплатою
позивачеві належної їй заробітної
плати під час звільнення відповідно до
вимог ст 117 КЗпП України.

Так судом першої інстанції було
встановлено, що позивач до останнього
часу не отримала належну їй заробітну
плату за грудень 2009 року в сумі 655,01 грн.
(з відрахуванням передбачених законом
податків та обов'язкових платежвів).
Сума нарахованої заробітної плати за
грудень 2009 року (без врахування
податків та обов'язкових платежів)
відповідно становить 744грн. ОСОБА_1 була
звільнена 15.04.2010 року (а.с.42) і з моменту
свого звільнення з вини відповідача не
отримала належну заробітну плату за
грудень 2009 року і, таким чином, термін
затримки розрахунку при звільненні ( в
межах заявлених позовних вимог, а саме
за період з 15.04.2010 по 31.12.2012 року)
становить 32,5 місяців. Приймаючи до
уваги ту обставину, що в матеріалах
справи відсутні дані стосовно обліку
робочого часу в Луганській дирекції СК
ТДВ «ОЛВІ» протягом 2009-2010 років, судова
колегія вважає за можливе обраховувати
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні виходячи з
розміру нарахованої заробітної плати
за грудень 2009 року, який становив
відповідно 744грн. на місяць. Таким
чином, розмір середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
повинен становити 24180грн. (744грн. х 32,5
місяців затримки = 24180грн.).

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від
24.12.1999року «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», при визначенні судом
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні необхідно
враховувати розмір несвоєчасно
виплаченої суми, істотність цієї суми
порівняно з середнім заробітком
працівника та інші обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
розмір невиплаченої позивачу
заробітної плати становить 655,01 грн ( з
відрахуванням необхідних утримань), в
той час як розмір компенсації за час
затримки розрахунку при звільненні
становить 24180грн. Тобто розмір
середнього заробітку позивачки,
нарахованого відповідно до положень
ст. 117 КЗпП України, більше ніж у
тридцять шість разів перевищує розмір
невиплаченої позивачці заробітної
плати, а тому судова колегія,
враховуючи істотність розміру
невиплаченої заробітної плати
порівняно з розміром компенсації за
порушення термінів її виплати, а також
приймаючи до уваги тривалість терміну,
протягом якого позивач не отримує
всієї належної їй від відповідача суми
заробітної плати ( більше ніж 32 місяці),
судова колегія вважає за необхідне
стягнути зі СК ТДВ «ОЛВІ» на користь
ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок компенсації за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до СК ТДВ «ОЛВІ» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі за грудень місяць 2009
року в сумі 655 грн.01 коп., а також в
частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні. В зазначених частинах
слід ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_1 до СК ТДВ «ОЛВІ»
про стягнення заборгованості по
заробітній платі за грудень місяць 2009
року задовольнити в повному обсязі, а в
частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні - задовольнити частково.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303,307,309,313,314, 316ЦПК
України, судова колегія ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 10 жовтня 2013 року
змінити.

Скасувати зазначене рішення в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до Страхової компанії
«Товариство з додатковою
відповідальністю «ОЛВІ» про стягнення
заборгованості по заробітній платі за
грудень місяць 2009 року в сумі 655 грн.01
коп., а також в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Ухвалити в цій частині нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до
Страхової компанії «Товариство з
додатковою відповідальністю «ОЛВІ»
про стягнення заборгованості по
заробітній платі за грудень місяць 2009
року задовольнити в повному обсязі, а в
частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути зі страхової компанії
«Товариство з додатковою
відповідальністю «ОЛВІ» на користь
ОСОБА_1 655 грн.01 коп. в рахунок погашення
заборгованості по заробітній платі та
5000 грн. у якості компенсації за час
затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Це рішення апеляційного суду
набирає чинності негайно та може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий:

Судді: