Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/243/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Спори, що виникають із договорів позики
(кредиту) Доповідач Кодрул
РІШЕННЯ

Іменем України

13.02.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді: Кодрула
М.А.

суддів: Кіселика С.А.,
Чорнобривець О.С.

за участю секретаря: Кечкіна
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості по
кредитному договору, за апеляційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на заочне рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 22 листопада 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

15 жовтня 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі ПАТ КБ „ПриватБанк")
звернулося з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення 30662 грн. 05 коп. заборгованості
за кредитним договором. Позовні вимоги
обґрунтовано тим, що відповідач не
виконує умови укладеного кредитного
договору від 18 вересня 2007 року.

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда від 22
листопада 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

У апеляційній скарзі ПАТ «Приватбанк»,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким вимоги банку
задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
до апеляційного суду не з"явився, про
час і місце розгляду справи належним
чином повідомлений, про що свідчить SMS
повідомлення, доставлене на номер
телефону вказаному у заяві на
отримання кредиту, про причину своєї
неявки не повідомив. Відповідно до
вимог ст. 305 ЦПК України колегія суддів
вважає можливим розглянути справу за
його відсутності.

Представник ПАТ КБ
„ПриватБанк"підтримав доводи
апеляційної скарги, вважав рішення
незаконним і необґрунтованим та
просив його скасувати з ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, в межах визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що скарга підляга
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач звернувся до суду з пропуском
строку позовної давності.

Проте до такого висновку суд дійшов на
порушення норм матеріального права.

Відповідно до ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
визначено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов"язків, зокрема є
договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що 18 вересня 2007 року
між сторонами по справі було укладено
кредитний договір відповідно до умов
якого банк надає позичальнику
строковий кредит у сумі 2036 грн. 40 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12 % на рік на суму
залишку заборгованості по кредиту
строком на 12 місяців з кінцевим
терміном повернення 18.09.2008 року.

Укладений між сторонами договір
складається із заяви ОСОБА_2 від 18.09.2007
року про приєднання до Умов надання
споживного кредиту фізичним особам
«Розстрочка» (Стандарт) та тарифів
банку.

Згідно п.5.1 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») у випадку несвоєчасного
погашення кредиту, позичальник сплачує
банку пеню у розмірі 0,15% від суми
заборгованості, але не менше 1 гривні за
кожний день прострочки платежу.

Пунктом 5.3.Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») передбачено, що при
порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити Банку штраф у
розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 отримані кредитні
кошти не повернув і станом на 24.09.2013
року заборгованість за кредитним
договором складає : 1146 грн. 47 коп. -
основного боргу, 11056 грн. 28 коп. -
заборгованості по процентам за
користування кредитом, 199 грн. 56 коп. -
заборгованості по комісії за
користування кредитом, 16323 грн. 45 коп. -
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання за договором, а також
відповідно до пункту 5.3 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт») 500 грн.
штрафу /фіксована частина/ та 1436 грн. 29
коп. штрафу /процентна складова/.

Обов'язок відповідача виконувати
належним чином умови укладеного з
банком кредитного договору у
встановлений цим договором строк
передбачено статтями 526, 527, 530 та 1054
ЦК України.

Судом також встановлено, що зважаючи на
строк виконання зобов'язань по
кредитному договору, який встановлений
до 18 вересня 2008 року та домовленість
сторін про зміну тривалості позовної
давності, а саме її збільшення до 5
років, строк позовної давності
закінчився 18 вересня 2013 року. Позивач
звернувся до суду з позовом 15 жовтня 2013
року, тобто строк пред'явлення позову
сплив. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги, в
даному позові - стягнення неустойки,
зазначене вище правило застосовується
й до додаткових вимог банку.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
грунтуються на матеріалах справи і
судом правильно застосовані норми
матеріального права, які регулюють
правовідносини, які склалися між
сторонами.

Проте, відмовляючи у задоволенні
позову з тих підстав, що позивач
пропустив строк позовної давності та з
посиланням на положення пункту 7
частини тринадцятої статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
суд припустився помилки у застосуванні
норм матеріального права.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки, яка за домовленістю сторін
може бути збільшена згідно ст. 259 ЦК
України.

Позовна даність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

У прававій позиції, яка висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 20 листопада 2013 року по справі № 6-126
цс 13, зазначено, що пункт 7 частини
одинадцятої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв"язу з самою частиною 11 статті 11
зазначеного Закону стосується
позосудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача, як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Таким чином, сплив позовної давності є
підставою для відмови в позові лише в
тому випадку, якщо про її застосування
заявлено стороною у спорі, зробленою до
винесення ним рішення та якщо суд не
визнає поважними причини пропущення
позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неодинакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України. Суди
зобов"язані привести свою судову
практику у відповідність із рішенням
Верховного суду України.

Відповідачем у справі не заявлено про
застосування позовної давності, тому
виходячи з вимог ст. 267 ЦК України, суд
першої інстанції не мав законних
правових підстав для її застосування
без такої заяви.

Відповідно до п.4 ст. 309
ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції
вирішуючи позов про стягнення
заборгованості по кредитному договору
правильно встановив всі обставини
справи та норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини, але
помилково не застосував норми
матеріального права, які повинен був
застосувати при вирішенні питання
стосовно строків позовної давності,
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 22 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1 на користь публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» 30662 грн. 05 коп. боргу
за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на
користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» 459 грн. 93 коп. судового
збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: