Справа № 654/5516/13-ц
Провадження № 2/654/174/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2014 року
м. Гола Пристань

Голопристанський районний суд
Херсонської області в складі:

головуючої судді Охтень А.А.,

при секретарі Данилевич В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Гола Пристань
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
вищевказаним позовом в якому зазначає,
що в його приватній власності
знаходиться житловий будинок
розташований по АДРЕСА_1. Відповідачі
по справі приходяться йому колишньою
дружиною та донькою. У 2010 році шлюб між
ним та ОСОБА_2 було розірвано, після
чого остання забравши доньку переїхала
на постійне місце проживання до іншого
будинку в м. Гола Пристань. Вже понад
три роки, відповідачі не користуються
та не проживають в будинку позивача,
однак в добровільному порядку знятися
з реєстрації в ньому відмовляються. В
зв'язку з цими обставинами, ОСОБА_1
просить винести рішення яким
зобов'язати відповідачів усунути йому
перешкоди в володінні, користуванні та
розпорядженні нерухомим майном шляхом
зняття з реєстрації в домоволодінні за
адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
на підставах зазначених в позові та
просили суд їх задовольнити в повному
обсязі.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, причини своєї неявки суду не
повідомили, про час слухання справи
повідомлялися належним чином (шляхом
оголошення в пресі). За наявності
матеріалів у справі, суд вважає
можливим розглянути позов у
відсутності відповідачів та за згодою
позивача ухвалити рішення при заочному
розгляді справи, що відповідає ст. 224
ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, дослідивши та
перевіривши матеріали справи, оцінивши
представлені документи, суд вважає, що
позов підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Правовідносини сторін, щодо
користування будинком регулюються
Житловим Кодексом та Цивільним
кодексом України.

Відповідно до ст.150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на
підставі договору дарування від 17
квітня 1984 року.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
«Про ратифікацію конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України)

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України, та
ст. 150 Житлового Кодексу України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
має право на захист права власності
від порушень, не пов'язаних із
позбавленням володіння, а саме, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Отже, закон встановлює пріоритет прав
власника житла над правами інших осіб
щодо нього.

Згідно записів у домовій книзі, в
домоволодінні, яке належить позивачу,
окрім нього також зареєстровані:
ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 01 вересня
2010 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
розірваний.

Як було встановлено в судовому
засіданні, після розірвання шлюбу
сторони припинили спільне проживання,
оскільки ОСОБА_2 разом з неповнолітньою
донькою переїхала з домоволодіння
позивача на постійне проживання до
іншого будинку.

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивач просив усунути йому перешкоди
в користуванні майном шляхом зняття з
реєстрації відповідачів, так як
останні тривалий час не проживають в
його будинку.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" реєстрація
місця проживання та місця перебування
осіб здійснюється органом реєстрації.

Таким чином, з вищевказаної норми
вбачається, що зняттям з реєстрації
займається відповідний орган
державної влади і дане повноваження не
може делегуватися, а тому судом ця дія
не здійснена бути не може.

Меж тим, відповідно до ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні", однією із підстав для зняття з
реєстрації місця проживання особи може
слугувати судове рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України слідує, що
особу може бути визнано такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням лише внаслідок
відсутності цієї особи без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним та
власником житла або законом.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України, передбачено,
що ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом.

Також згідно п.10 Постанови №2 від 12
квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду
України "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України", якщо особа
була відсутньою понад встановлені
строки без поважних причин, то суд
вправі визнати його таким, що втратив
право на жилплощу.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням проводиться в
судовому порядку.

Беручи до уваги встановлений в
судовому засіданні термін відсутності
в будинку ОСОБА_1 відповідачів, який
становить понад один рік, останні
втратили право на користування
житловим приміщенням АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись
ст.. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст. 72, 150, 156 ЖК
України, ст.ст.10, 11, 15, 60, 208, 213-215, 224-226 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що
втратили право на користування
будинком АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Суддя: А. А. Охтень