АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції -
Остапенко Н. Г. Доповідач - Гайдук
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського,
Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
27 травня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому,
зазначав, що 14 січня 2014 року між ним та
відповідачем у простій письмовій формі
було укладено договір позики,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримав
грошові кошти у розмірі 30000 грн., які
зобов'язався повернути до 17 січня 2014
року. Оскільки взяті на себе
зобов'язання за договором відповідач
не виконує, позивач просив суд стягнути
з нього суму боргу в розмірі 30000 грн., а
також покласти на відповідача судові
витрати по справі (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
27 травня 2014 року позовні вимоги було
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 30000
грн., а також судові витрати - 300 грн. (а.с.
28-29).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про його скасування з
прийняттям нового про відмову у
задоволенні позовних вимог (а.с. 59-60).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14
січня 2014 року між сторонами було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2
прийняв у борг 30000 грн., які зобов'язався
повернути до 17 січня 2014 року, що
підтверджується розпискою, наявною в
матеріалах справи (а.с. 4, 22).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики, або таку ж
кількість речей) того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України зазначає, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Таким чином, суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, вірно врахував
обставини стосовно невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором позики, а тому ухвалив
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам закону.

Доводи, наведені апелянтом у своїй
скарзі, висновків суду не спростовують,
оскільки даних про те, що кримінальним
провадженням було встановлено
наявність шахрайських дій з боку
позивача, суду не надано.

Доводи відповідача, що розписка
пов'язана із трудовими
правовідносинами, також не знайшла
свого підтвердження, оскільки як
вбачається із копії трудового договору
та довідки Лівобережного районного
центру зайнятості м. Дніпропетровська,
відповідач працював у позивача за
трудовим договором з 10.10.2012 року на
посаді менеджера по збуту до 26 грудня
2013 року і звільнився за власним
бажанням (а.с.5,81). З приводу неотримання
заробітної плати та трудової книжки
відповідач за захистом порушеного
права до суду не звертався. Розписка
про отримання позики відповідачем
видана позивачу вже після звільнення -
14 січня 2014 року.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що рішення
суду першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, відтак підстав
для його скасування за доводами
апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 27 травня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: