22-ц/775/1581/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Доповідач Попова С. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М.,
Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення
Приморського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 29
серпня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1., третя особа -
Приватний нотаріус ОСОБА_3., про
визнання договору дарування недійсним,
-

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_1, що є її
онуком, про визнання укладеного між
ними 26.12.2012р. договору дарування
домоволодіння АДРЕСА_1, за яким
обдарований відповідач набув право
власності на це майно. Посилалась на те,
що напередодні вчинення правочину
вважала, що посвідчує свій заповіт на
онука або договір про довічне
утримання, за яким відповідач обіцяв
про неї як особу похилого віку (87 років),
з вадами зору і неспроможністю себе
обслуговувати, дбати і доглядати, чого
фактично після підписання договору не
виконував, і навіть погрожував
позбавленням її єдиного житла.
Посилаючись на помилку в природі
правочину, що виявила згодом з
отриманням копії правочину у
нотаріуса, просила визнати цей договір
дарування недійсним з підстав,
визначених у ст. 229 ЦК України, з
поверненням сторін в первісний стан.

Заочним рішенням Приморського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 29 серпня 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено: визнано
недійсним договір дарування
домоволодіння АДРЕСА_1 (жилий будинок
літ. Е-1, жилою площею 37кв.м., жилий
будинок літ. Ж-1, жилою площею 7,3кв.м.,
загальною площею 72,6кв.м., з
прибудинковими та господарськими
спорудами), укладений 26.12.2012р. між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
за реєстр. № 1324, повернувши сторони в
первісний стан, залишивши право
власності на це майно за позивачкою.
Вирішено питання з розподілом судових
витрат.

Ухвалою того ж суду від 10.10.2014р. заяву
ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення
залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин по справі, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права,
що призвели до неправильного вирішення
справи, просив рішення скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_1 і його представника
- ОСОБА_5, нотаріуса ОСОБА_3, які
підтримали доводи скарги, заперечення
проти скарги позивачки ОСОБА_2 і її
представника - ОСОБА_6, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню із зміною рішення, за таких
підстав.

Судом встановлено, що 26.12.2012р. ОСОБА_2
подарувала ОСОБА_1 належний їй на
підставі свідоцтва про право власності
№ 624 від 11.12.2002р. і рішення Приморського
районного суду міста Маріуполя № 2-6319/10
від 29.09.2010р. (№ 34678742 від 02.07.2012р., № 37023324)
домоволодіння № 107-б, що складається з
двох жилих будинків літ. Е-1, літ. Ж-1 з
належними до них надвірними
побудовами і спорудами, розташованого
по АДРЕСА_1.

Після оформлення договору дарування
спірного житлового будинку на ім'я
відповідача і реєстрації 11.01.2013р. права
власності набувача, позивачка
продовжує проживати в ньому.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що позивачка при укладенні
спірного договору помилялась щодо
обставин, які мають істотне значення,
оскільки, підписуючи договір, бажала
довічного її утримання та завірила
його, не вдаючись у зміст; укладений
договір не відповідає внутрішній волі
відчужувача і не спрямований на
реальне настання наслідків,
обумовлених договором; не доведено, що
при укладенні договору дії ОСОБА_7 були
умисними. Тому є підстави для визнання
недійсним договору дарування.

З такими висновками в повному обсязі
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Згідно до ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Загальними вимогами, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
відповідно до ст. 203 ЦК України є,
зокрема, вільне волевиявлення учасника
правочину, що має відповідати його
внутрішній волі (ч. 3).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей речі, які значно
знижують її цінність або
унеможливлюють використання за
цільовим призначенням.

За змістом роз'яснень, викладених у п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р.,
правочин, вчинений під впливом помилки
відповідно до ст. 229 ЦК України, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не має
правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією зі сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 свої
позовні вимоги обґрунтувала тим, що при
вчиненні договору вона помилялася щодо
його природи, прав та обов'язків сторін,
що має істотне значення, оскільки
відповідач - її онук, обіцяв довічно її
доглядати, надавати матеріальну і іншу
необхідну допомогу, і на таких умовах
вона погодилася укласти зазначений
договір.

Як впевнилась колегія суддів в ході
апеляційного перегляду справи,
позивачка, укладаючи оскаржуваний
договір дарування, мала на меті те, що
відповідач буде довічно надавати їй
матеріальну допомогу та доглядати її.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2,
кажучи про намір на укладення договору
довічного утримання, не навела
конкретного переліку обумовлених
сторонами певних умов, притаманних для
цього виду договору. Втім, пояснювала і
в суді апеляційної інстанції це тим, що
довіряла онукові, який приносив їй ліки
і обіцяв допомагати, бажала аби він
став хазяїном будинку, сподівалась на
догляд з його боку і, як наведено у
змісті позовної заяви - забезпечення її
харчуванням, побутовим доглядом,
взамін на переданий нею відповідачеві
у власність будинок. А будучи допитаною
у якості свідка, пояснювала, що вона не
мала наміру дарувати будинок онукові,
вважала, що онук її догляне, але він не
став виконувати своїх обіцянок.

Крім того, позивачка в апеляційному
суді пояснювала, що має тільки 3 класу
освіти, працюючи з дитячого віку в силу
складних сімейних обставин, не розуміє
державної мови, зокрема змісту слова
«відчуження», має вади слуху
(туговухість) і зору (глаукома,
катаракта очей), що підтверджено
наданими відомостями медичних
закладів. За трудовою книжкою
позивачка здебільшого працювала за
своє життя сторожем і прибиральницею.

Цих обставин не спростовано.

За змістом укладеного між сторонами
договору дарування житлового будинку,
посвідченого 26.12.2012р. приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстр.
№ 1324, в п. 14 сторони - дарувальник ОСОБА_2
і обдарований ОСОБА_1 підтвердили
нотаріусу зрозумілість змісту
договору і відсутність будь-яких
заперечень проти його умов.

В суді апеляційної інстанції нотаріус
ОСОБА_3 пояснювала вчинення нею
предписаних законодавством дій після
впевнення в дієздатності сторін і їх
намірах, зачитання нею на українській
мові тексту договору дарування і
роз'яснення його змісту на російській
мові, а також засвідчення позивачкою
того, що хазяїном будинку буде її онук
ОСОБА_1

Таке дослівне супроводження
позивачкою учиненого правочину навели
і свідок ОСОБА_8 та допитаний в суді
апеляційної інстанції у якості свідка
і відповідач ОСОБА_1, який стверджував,
що бабуся, яка дійсно за своїм станом
потребує допомоги, віддала йому
документи для подальшого оформлення
відчуження будинку шляхом дарування.
Крім того, пояснював, що він надавав
бабусі допомогу у сплаті комунальних
послуг, придбанні вугілля, приносив
харчі, як до, так і деякий час після
укладення договору.

Той факт, що відповідач приносив ліки і
продукти позивачці, підтвердив
допитаний свідок ОСОБА_9

Втім, з відсутністю даних про надання
позивачці, що не є освіченою людиною,
уродженці місцевості (м. Маріуполь), де
більшість населення розмовляє на
російській мові, аутентичного
екземпляру договору з перекладом на
російську мову, якою спілкується
позивачка, колегія суддів вважає
переконливими доводи ОСОБА_2 про
необізнаність її з природою
підписаного нею договору.

У правильності рішення суду і
нерозуміння позивачкою викладеною
державною мовою умов договору колегію
суддів впевнює також та обставина, що у
змісті п. 10 оспорюваного договору
дарування дарувальник зобов'язався
звільнити подаровані будинки за
домовленістю сторін після підписання
договору з переданням обдарованому цих
будинків, ключів і технічної
документації.

Але фактично, як з'ясовано, позивачка і
після підписання договору не звільнила
згідно умов договору відчужений
будинок, продовжує проживати у
займаному приміщенні, зберігаючи
суб'єктивне право на проживання в цьому
помешканні, що притаманно для договору
довічного утримання, який мала на меті
позивачка укласти із відповідачем.

В ході розгляду справи судом першої та
апеляційної інстанції не здобуто
доказів щодо наділення позивачки з
укладенням оспорюваного договору
іншим жилим приміщенням задля не
порушення її житлових прав.

Тому є непереконливою позиція
відповідача в тому, що позивачка, яка є
непрацездатною особою похилого віку
(1927р.н.) з чисельними захворюваннями, що
потребує матеріальної і фізичної
допомоги, маючи за єдине в неї житло
спірне помешкання, що оцінене
сторонами згідно висновку оцінщика в
сумі 179600грн., безоплатно передала це
житло у власність іншій особі.

Похилий вік ОСОБА_2, дійсно, як
відзначено у змісті апеляційної
скарги, сам по собі не є юридичним
чинником, який надає позивачці
преференцій у вирішенні спору. Проте,
суд має оцінювати обставини, що мають
істотне значення, в сенсі конструкції
ст. 229 ЦК України, з урахуванням всіх
зібраних доказів. В даному випадку
судом апеляційної інстанції враховані
в сукупності пояснення допитаних у
якості свідків сторін, свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9, а також обставини укладення
угоди і поведінка сторін після
учинення цього правочину, в тому числі
відшукування позивачем відновлення
своїх прав в судовому порядку невдовзі
після укладення договору.

До того ж з'ясовано, що укладенню
договору передувало складення
позивачкою довіреності від 27.01.2012р. на
ім'я відповідача на оформлення всіх
необхідних дій від її імені для
представництва інтересів в БТІ і
отримання всіх необхідних документів
для укладення у наступному правочину
щодо відчуження належного будинку №
107-б (а.с. 51). За змістом цієї довіреності
позивачка не вказує свого прагнення
саме дарування цього нерухомого майна
онуку, а нотаріус посвідчує волю
позивачки на відчуження - в загальному
розумінні, що може відбуватись
кількома видами правочинів, в тому
числі і договором довічного утримання,
чого згідно заявлених позовних вимог
прагнула позивачка.

Відзначення у змісті довіреності від
27.01.2012р. ім'я позивачки нею самою
«Надия» на кшталт вислову з
української мови, пов'язано із
учиненням нею низки юридично значущих
дій по заповненню документів на
державній мові з моменту набуття
самостійності України і не є
безумовним свідченням володіння
позивачкою цією мовою, тим більше
написано при цьому ім'я російськими
літерами.

А також укладення оспорюваного
договору дарування супроводжувало
підписання позивачкою у нотаріуса
ОСОБА_3 заяви від 26.12.2012р. (а.с. 25) зі
згодою на відчуження належного
позивачці домоволодіння, де також не
міститься посилання на конкретний вид
договору, що має укладатись.

Відтак, з укладених документів
напередодні учинення договору
(довіреності і заяві) не можна зробити
впевнений висновок про спрямованість
наміру позивачки на укладення договору
саме дарування.

Зібрані по справі докази в сукупності
не свідчать про достеменну обізнаність
позивачки про укладення безоплатної
угоди на користь відповідача, без
отримання нею взаємних дій майнового
або немайнового характеру з боку
ОСОБА_1

Тож, неправильне сприйняття природи
правочину вплинуло, як вірно відзначив
суд першої інстанції, на волевиявлення
позивачки, що має істотне значення в
сенсі ст. 229 ч. 1 ЦК України, якою
вмотивовано позов.

Укладений договір порушує права
ОСОБА_2, оскільки в силу похилого віку,
непрацездатності і за станом здоров'я,
укладаючи із відповідачем договір,
позивачка мала на меті відчуження на
користь ОСОБА_1 домоволодіння, яке є
єдиним її житлом, лише за умови
довічного утримання, і якби не помилка
в правовій природі правочину та його
правових наслідках, що знайшло своє
підтвердження в суді, то спірний
договір не був би укладений.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні
їм правовідносини, правильно
застосував матеріальний закон, вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність у позивачки під час
укладення договору дарування
волевиявлення на безоплатну передачу
майна у власність обдаровуваного,
наявність у позивачки мети передачі
майна за умови вчинення на її користь
дій з її догляду і утримання, всупереч
ст. 717 ЦК України, що є підставою для
визнання договору дарування житлового
будинку недійсним на підставі ч. 3 ст. 203
і ст. 229 ЦК України, а також підставність
застосування судом правила реституції
за ст. 216 ЦК України у вигляді
повернення сторін в первісний стан, що
передував укладенню оспорюваного
правочину.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з наведенням в
мотивувальній частині рішення
висновків, що не мають відношення до
заявленої підстави позову (ст. 229 ЦК
України).

Зокрема, посилання на те, що позивачка
поверхнево, через своє недбальство,
віднеслась щодо обставин, які мають для
неї істотне значення, що не знайшло
свого підтвердження в ході розгляду
справи і, у взаємопоєднанні із
наслідком у вигляді укладення нею
оспорюваної угоди дарування, не
узгоджується із роз'ясненнями у п. 19
вищенаведеної постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9.

Також, не є такими, що відносяться до
заявленої підстави і висновки суду про
те, що зазначений правочин не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що були обумовлені
ним, бо то є категорією фіктивності
правочину.

Крім того, не має правового значення
для розв'язання позовних вимог,
вмотивованих ст. 229 ЦК України, і
посилання в рішенні на те, що в суді не
доведено, що при укладанні договору
дарування, дії ОСОБА_7 були умисними,
але була зазначена бездіяльність
особи.

Такі висновки підлягають виключенню зі
змісту рішення із його зміною в порядку
ст. 309 ЦПК України без скасування, бо
такі висновки не призвели до
неправильного вирішення справи по суті
спору.

Встановлені колегією суддів порушення
судом норм процесуального права, на що
посилається відповідач у апеляційній
скарзі, як то переписання у рішенні
суду тексту позовної заяви без
наведення аналізу доказів,
постановлення судового рішення у
відсутність не повідомленого про дату
і час розгляду справи відповідача і
його представника, із урахуванням
заслуховування пояснень ОСОБА_1 і допит
заявлених з боку відповідача свідків, з
долученням необхідних документів - не
призвели до неправильного вирішення
справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Тому рішення
суду в решті підлягає залишенню без
змін.

За таких обставин, на підставі ст. 309 ЦПК
України апеляційна скарга відповідача
ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду - зміні
відповідно до вищенаведеного
мотивування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Заочне рішення Приморського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 29 серпня 2014 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення висновок, що «- позивачка
поверхнево, через своє недбальство,
віднеслась щодо обставин, які мають для
неї істотне значення»;

«- зазначений правочин не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що були обумовлені
ним»;

«- в суді не доведено, що при укладанні
договору дарування, дії ОСОБА_7 були
умисними, але була зазначена
бездіяльність особи».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді