АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/307/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Бурлака О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
Демченко В. А. РІШЕННЯ
29 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Демченко В. А. суддів
Подорога В. М. , Бородійчук В. Г. при
секретарі Бражнюк О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ТОВ « Лізингова компанія
«Автофінанс» на рішення Канівського
міськрайонного суду Черкаської
області від 03 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_6 до ТОВ « Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживача та застосування наслідків
недійсного ( нікчемного) правочину, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізингова компанія
"Автофінанс" про захист прав споживача
та застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину.
В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначав, що 17.07.2013 року він уклав з ТОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс"
договір № 008272 з додатками. Даний
договір був укладений з метою
придбання транспортного засобу -
трактора ШОІМА УТО-404, на суму 124000,00 грн.
Позивач посилався на те, що відповідач
не має ліцензії для надання будь-яких
фінансових послуг з залученням
фінансових активів від фізичних осіб,
договір лізингу нотаріально не
посвідчений, діяльність якою
займається відповідач є нечесною
підприємницькою практикою, такою, що
вводить споживачів в оману, а тому
укладений договір не відповідає
вимогам Закону України "Про захист прав
споживачів" та ст. 220 ЦК України і є
нікчемним, просив стягнути з ТОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс" на
його користь грошові кошти в розмірі
нікчемного договору як комісія за
організацію договору.
Рішенням Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 03 грудня
2013 року позов ОСОБА_6 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживача та застосування наслідків
недійсного (нікчемного) правочину
задоволено та стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» ()
на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний
код НОМЕР_1) 12400 (Дванадцять тисяч
чотириста) гривень сплачених на
виконання недійсного (нікчемного)
правочину - договору № 008272 фінансового
лізінгу від 17.07.2013р.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» () на
користь держави 243 грн. 60 кой. судового
збору.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ТОВ « Лізингова
компанія «Автофінанс» подано
апеляційну скаргу на дане рішення, в
якій апелянт просить скасувати рішення
суду, оскільки вважає його ухваленим
із порушенням норм матеріального
права, ухваливши нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення.

Сторони по справі, будучи належним
чином повідомленими про час і місце
судового розгляду в засідання не
з'явились, що відповідно до положень
ст.305 ЦПК України не перешкоджає
розгляду справи.

Так, задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції прийшов
до висновку, що укладений між сторонами
договір фінансового лізингу є
нікчемним з підстав ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19
Закону України «Про захист прав
споживачів», як такий, що укладений із
застосуванням нечесної
підприємницької практики та з підстав
ч.1 ст.220 ЦК України, так як він
нотаріально не посвідчений.

Проте, з такими висновками суду першої
інстанції погодитись неможливо
виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Як установлено з матеріалів справи, 17
липня 2013 року ОСОБА_6 було укладено з
ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"
договір № 008272 фінансового лізингу з
додатками.. ( а. с. 4 - 15).

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
фінансового лізингу лізингодавець
бере на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу - трактор ПЧОІМА УТО-404,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 124000 грн. у власність
та передати предмет лізингу у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором. Предмет лізингу є власністю
лізингодавця (п. 1.5 договору) та
придбається ним на своє ім'я за
договором купівлі-продажу у продавця
автомобіля (п. 4.6 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору ( 10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання договору,
платежами визначеними в додатку № 1 до
договору. Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

17 липня 2013 року ОСОБА_6 сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 12400
гривень, як комісію за організацію
договору.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, колегія суддів приходить до
наступного.

Законом України від 02 червня 2011 року
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг" (введено в дію з 09
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України "Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг" та доповнено п. 111, відповідно до
якого до фінансових послуг віднесено
послуги з адміністрування фінансових
активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган) (далі - Нацкомфінпослуг),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 09 жовтня 2012 року №
1676 "Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах") (далі -
Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі - це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про
захист прав споживачів", забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
"пірамідальна схема" та "придбання
товарів у групах". Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній
ознаці відсутності "пірамідальної
схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України "Про захист прав споживачів" -
це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у
групах придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш "активними", за
умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення "пірамідальної
схеми".

За таких обставин, висновок суду першої
інстанції про нікчемність договору
через невідповідність укладеного
договору Закону України «Про захист
прав споживачів» є необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року № 6-40цс13 у справі за
позовом про визнання угоди недійсною,
відшкодування майнової та моральної
шкоди, яка, відповідно до положень
статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою
для всіх судів України.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

В матеріалах справи (а. с. 38) міститься
відповідь Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг від 09.08.2013
року за № 583116-8, з якої вбачається, що
здійснення діяльності по наданню
послуг з фінансового лізингу не
потребує ліцензування.

Стосовно висновків суду першої
інстанції про обов'язковість
нотаріального посвідчення договору
лізингу колегія суддів відмічає
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом.

Частиною 3 ст. 806 ЦК України
зазначається, що особливості окремих
видів і форм лізингу встановлюються
законом.

У частині 1 ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" визначено форму
договору фінансового лізингу: "Договір
лізингу має бути укладений у письмовій
формі".

А тому, позовні вимоги позивача та
висновки суду першої інстанції про
нікчемність укладеного договору у
зв'язку з недотриманням сторонами
нотаріальної форми договору -
недотримання норм ч. 2 ст. 799 ЦК України є
помилковим та таким, що не ґрунтується
на нормах чинного законодавства
України, оскільки зазначена норма
регулює окремий вид цивільно-правових
відносин - найм (оренда) транспортного
засобу (параграф 5 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до
договору фінансового лізингу
застосовуються лише загальні
положення про найм (оренду). Норми
загальних положень про найм (оренду)
викладені виключно в параграфі 1 глави
58 ЦК України.

Застосування до фінансового лізингу
норм, що регулюють окремі види найму
(оренди), чинним законодавством не
передбачено.

Отже, посилання позивача на ч. 2 ст. 799
параграфу 5 ЦК України є помилковими та
такими, що не підлягають до
задоволення.

Окрім цього, відповідно до частини 1
статті 806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України "Про фінансовий лізинг"
(частина 2 статті 806 ЦК України та
частина 1 статті 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Зважаючи на викладені положення
чинного законодавства, доводи сторін,
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга є
обґрунтованою і підлягає до
задоволення, а рішення суду першої
інстанції до скасування, як ухвалене
при неправильному застосуванні норм
матеріального права, з ухваленням
нового рішення у справі про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про
захист прав споживача та застосування
наслідків недійсного (нікчемного)
правочину, оскільки укладений договір
лізингу відповідає усім вимогам
закону, його нотаріальне посвідчення
не вимагається, а відповідач мав право
на укладення договору, оскільки згідно
довідки Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг ФЛ № 1217 від 11
вересня 2012 року ТОВ «Лізінгова
компанія «Автофінанс» має право
надавати послуги з фінансового
лізингу, а договором передбачено, що
комісія за організацію даного договору
Лізингоодержувачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 303, ст. 304. ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316, ст.
317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ « Лізингова
компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 03 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ТОВ « Лізингова компанія «Автофінанс»
про захист прав споживача та
застосування наслідків недійсного
(нікчемного) правочину - скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_6 до ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав споживача
та застосування наслідків недійсного
(нікчемного) правочину.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
Суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :