АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Головуючий у 1 й інстанції
- Черновськой Г. В. Доповідач -
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

1) головуючого
Свистунової О.В.

2) суддів
Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

3) за участю секретаря Книш
К.С.

4) розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

5) за апеляційною скаргою ОСОБА_2

6) на рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2014
року

7) по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного підприємства
«Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» про визнання незаконними та
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до
Державного підприємства
«Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» про визнання незаконними та
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року
ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до
Державного підприємства
«Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» про визнання незаконними та
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 листопада 2014
року виправлені допущені у судовому
рішенні описки.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити по справі нове
рішення про задоволення її позовних
вимог у повному обсязі, посилаючись на
те, що рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, судом допущено
неповноту з'ясування обставин, що мають
істотне значення для правильного
вирішення справи, судом неправильно
оцінені докази та невірно встановлені
фактичні обставини у даній справі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 перебувала у трудових
відносинах з ДП «Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» з 03 вересня 2012 року по 01 серпня
2014 року. Наказом № 101-к від 25 липня 2014
року «Про припинення трудового
договору (контракту)» була звільнена з
посади секретаря директора за
скороченням штату, згідно до п. 1 ст. 40
КЗпП України, на підставі наказу № 35
від 22 травня 2014 року, попередження про
вивільнення від 30 травня 2014 року, прот.
№ 53 від 01 липня 2014 року профспілкового
комітету, з даним наказом працівник
ознайомлена 28 липня 2014 року (а.с.14,15-17).

Відповідно до наказу ДП
«Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» № 35 від 22 травня 2014 року, з метою
оптимізації штату, а також покращення
його фінансового стану, було прийнято
рішення про скорочення штату
робітників інституту, у тому числі
секретаря директора з 01 серпня 2014 року
(а. с. 20), про що, ОСОБА_2 була попереджена
особисто у письмовій формі під підпис 30
травня 2014 року (а. с. 58, 61).

Також, судом першої інстанції
встановлено, що позивачка є матір'ю
малолітнього (на день звільнення)
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, офіційний шлюб з
батьком якого - ОСОБА_4, був розірваний 09
лютого 2005 року (а. с. 18, 19).

Постановою профспілкового
комітету Первинної профспілкової
організації на ДП «Науково-дослідний
та конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» від 01.07.2014 року, протокол № 53
було відмовлено у наданні згоди
адміністрації на звільнення позивачки.
Підставою зазначено: ОСОБА_2 мати
одиначка, яка має сина у віці до 14 років;
ст. 184 ч.3 КЗпП України; роз»яснення
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів».

Правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються нормами Кодексу
законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України
законодавство про працю складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього.

Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України
визначено, що трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно з положеннями ст. 184 КЗпП
України звільнення вагітних жінок і
жінок, які мають дітей віком до трьох
років (до шести років - частина шоста
статті 179), одиноких матерів при
наявності дитини віком до чотирнадцяти
років або дитини-інваліда з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Законом України "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України стосовно відпусток" від 22.10.2004
р. N 2128-IV (2128-15) частину першу ст. 182-1 КЗпП
України (322-08) та частину першу ст. 19
Закону України "Про відпустки" (504/96-ВР)
доповнено словами "одинокій матері".
Цей Закон набрав чинності з 18 листопада
2004 року.

Згідно зі ст. 19 Закону України "Про
відпустки" (504/96-ВР) жінці, яка працює і
має двох або більше дітей віком до 15
років,або дитину-інваліда, або яка
усиновила дитину, одинокій
матері,батьку, який виховує дитину без
матері (у тому числі й у разі тривалого
перебування матері в лікувальному
закладі), а також особі, яка взяла
дитину під опіку, надається щорічно
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 7 календарних днів без
урахування святкових і неробочих днів
(ст. 73 Кодексу законів про працю України
(322-08).

Поняття "одинокої матері" визначено у
постанові Пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" від 06.11.92 р. N 9 ( v0009700-92 ).
Згідно з п. 9 цієї постанови одинокою
матір'ю слід вважати жінку, яка не
перебуває у шлюбі та у свідоцтві про
народження дитини якої відсутній запис
про батька дитини або запис про батька
зроблено у встановленому порядку за
вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка
виховує й утримує дитину сама.

За цим визначенням для визнання
"іншої жінки" одинокою необхідно дві
ознаки: вона і виховує дитину, і сама її
утримує.

Після введення в дію Закону
України "Про відпустки" ( 504/96-ВР ) таке
поняття одинокої матері не повинно
застосовуватися, оскільки п. 5 частини 12
ст. 10 цього Закону визначає одиноку
матір як таку, яка виховує дитину без
батька. Отже, участь батька або інших
осіб в утриманні дитини не позбавляє
матері статусу одинокої.

Відповідно до зазначеного, до
категорії одинокої матері
відносяться: жінка, яка не перебуває у
шлюбі та у свідоцтві про народження
дитини якої відсутній запис про батька
дитини або запис про батька зроблено у
встановленому порядку за вказівкою
матері; вдова; жінка, яка виховує дитину
без батька (в тому числі й розлучена
жінка, яка виховує дитину без батька,
незважаючи на факт отримання
аліментів, і жінка, яка вийшла заміж,
але її дитина новим чоловіком не
усиновлена).

Однак, зазначене визначення терміна
"одинока мати" застосовується тільки
для надання пільг і гарантій,
встановлених трудовим законодавством
щодо відпусток.

За аналогією закону, у статті 18-1
Закону України "Про державну допомогу
сім'ям з дітьми" від 21.11.1992 № 2811-ХІІ
зазначено, що право на допомогу на
дітей одиноким матерям має одинока
матір, якщо у свідоцтві про народження
дитини або документі про народження
дитини, виданому компетентними
органами іноземної держави, за умови
його легалізації в установленому
законодавством порядку, відсутній
запис про батька або запис про батька
проведено в установленому порядку
органом державної реєстрації актів
цивільного стану за вказівкою матері
дитини.

У статті 18-2 Закону про державну
допомогу визначено дуже чіткий перелік
документів, які доводять, що жінка є
одинокою матір'ю:

Крім того, стаття 18-4 Закону про
державну допомогу називає умови, за
яких виплата допомоги на дітей
одиноким матерям припиняється або
призупиняється.

Це зокрема:

Припинення або призупинення
виплати допомоги здійснюється на
підставі відомостей про обставини,
зазначені у частинах першій та другій
статті 18-4 Закону про державну допомогу
з місяця, що настає за місяцем, в якому
було виявлено зазначені обставини, за
рішенням органу, який призначив
допомогу.

Крім Закону про державну допомогу,
визначення терміну "одинока матір"
містить також постанова Пленуму
Верховного суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від
06.11.1992 № 9. Відповідно до пункту 9 цієї
Постанови одинокою матір'ю є: жінка, яка
не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про
народження дитини якої відсутній запис
про батька дитини або запис про батька
зроблено в установленому порядку за
вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка
виховує і утримує дитину сама.

Визначення категорії жінок, наведене
у першому пункті цього переліку,
повністю збігається з визначенням, яке
дано у статті 18-1 Закону про державну
допомогу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції вірно було
здійснено висновок, що статус одинокої
матері жінка може набути: 1) при
реєстрації народження дитини, 2) у разі
смерті батька дитини, 3) у разі
позбавлення батька дитини
батьківських прав.

Крім того, судом першої інстанції
було вірно встановлено, що ОСОБА_2
жодного разу за час роботи у інституті
пільгами і додатковою відпусткою, як
одинока мати не користувалась (а.с.51,
52-53); доказів ухилення батька її дитини
від виконання батьківських обов'язків,
у тому числі щодо утримання та
виховання сина, також не надавала. І як
було встановлено у суді, позивачка не
зверталась до суду з позовними
вимогами до батька дитини з питання
стягнення аліментів на утримання
неповнолітнього сина.

Відповідно до п. 7 ст. 43 КЗпП України
рішення виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, з урахуванням
вищевикладеного, вірно зазначив, що
оскільки відмова у наданні згоди
профспілковим комітетом на звільнення
ОСОБА_2 з посади секретаря директора ДП
«Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» обґрунтована саме наявністю у
позивачки статусу «матері одиначки»,
яка має сина віком до 14 років, хоча
законом визначено термін саме «одинока
мати», інших обґрунтувань не надано,
вірно дійшов висновку щодо
безпідставності посилань на порушення
відповідачем вимог ч.3 ст. 184 КЗпП
України та відповідно про відсутність
порушення відповідачем при звільненні
позивача п. 1 ст. 43 КЗпП України,
оскільки, позивачка не є особою на яку
згідно до вимог чинного законодавства
України розповсюджується статус
одинокої матері.

А тому, доводи апеляційної скарги у
цій частині підлягають відхиленню, як
необґрунтовані та недоведені.

Щодо доводів апеляційної скарги про
ненадання первинній профспілковій
організації інформації щодо
намічуваних звільнень працівників,
колегія суддів вважає їх також
недоведеними та безпідставними
виходячи з наступного. Судом першої
інстанції встановлено, що саме
службовою запискою від 25 квітня 2014 року
за підписом в.о. директора ДП
«Науково-дослідний та
конструкторсько-технологічний
інститут трубної промисловості ім. Я.Ю.
Осади» Жиленка О.О., що направлена на
адресу голови профкому Ярошенку Н.В.
(а.с.55), спростовуються доводи апелянта
щодо порушення відповідачем при її
звільненні вимог ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності», якою передбачений
обов'язок роботодавця, який планує
звільнення працівників, не пізніше як
за три місяці до намічуваних звільнень
надати первинним профспілковим
організаціям інформації щодо цих
заходів, оскільки, саме з тексту даної
записки вбачається, що відповідач
попередив профспілкову організацію
про заплановані реструктуризацію та
ліквідацію певних підрозділів
інституту, а у зв»язку з цим і певне
скорочення штату працівників, у тому
числі і секретаря директора, з 01 серпня
2014 року (а. с. 55).

Також, не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної цивільної справи доводи
апеляційної скарги щодо порушення
відповідачем при звільненні ОСОБА_2
вимог п. 1 ст. 49-2 КЗпП України.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 30.05.2014 року позивачку
особисто, під підпис, було повідомлено
про майбутнє звільнення (а.с.58). Колегія
суддів, з урахуванням пояснень
представника відповідача, яким визнано
наявність допущеної помилки у
друкованому тексті попередження, щодо
дати майбутнього звільнення, а також
номера і дати наказу, погоджується з
висновком суду першої інстанції, щодо
відсутності порушення відповідачем
норм ч.1 ст. 49-2 КЗпП України щодо
відсутності персонального
попередження позивачки про звільнення.
Також, 26.05.2014 року позивачка була
особисто, під підпис ознайомлена з
наказом № 35 від 22.05.2014 року про
скорочення штату (а.с.60-61).

Крім того, зазначеним попередженням
від 30.05.2014 року позивачці було
запропоновано переведення на іншу
посаду, від якої остання відмовилась.
Як зазначала сама позивачка, 30.05.2014 року
їй надавався і інший перелік вакантних
посад. Крім того, 10.07.2014 року позивачці
було надано ще перелік вакантних посад,
станом на 26.06.2014 року. Позивачка
пропонувала її перевести на посаду зав.
сектора 12, однак, на той час посада вже
була зайнята, інших даних, щодо
погодження позивачки на переведення на
іншу посаду до суду не надавалось.

Пленум Верховного Суду України в п.19
постанови від 6 листопада 1992 року №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» роз»яснив, що, розглядаючи
трудові спори, пов»язані зі
звільненням за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України,
суди зобов»язані з»ясувати, зокрема, чи
дійсно у відповідача мали місце
скорочення чисельності або штату
працівників. Однак, цивільне та трудове
законодавство не передбачає право суду
перевіряти доцільність скорочення,
оскільки власник підприємства або
уповноважений ним орган самостійно
вирішує питання організаційної
структури, чисельності та штату
працівників.

Встановивши вказані обставини, колегія
суддів вважає, що оскаржувані
позивачем накази скасуванню не
підлягають, оскільки, є законними,
видані відповідною посадовою особою і
в межах його компетенції (а.с.86-89).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про
відшкодування їй моральної шкоди,
приймаючи до уваги, що вимоги про
відшкодування моральної шкоди носять
похідний характер від встановлення в
судовому засіданні порушень трудових
прав позивача, тоді як в ході розгляду
справи не були встановлені такі
порушення, а тому, суд правильно
прийшов до висновку про відмову
позивачу в задоволенні позовних вимог,
і рішення суду є законним та
обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків у рішенні суду, протирічать
вимогам законодавства, яке регулює
спірні правовідносини, матеріалам
справи, зводяться до переоцінки
доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, судове
рішення відповідає вимогам норм
матеріального і процесуального права і
тому, колегія апеляційного суду вважає,
що згідно до ст. 308 ЦПК України правових
підстав для скасування рішення не
вбачає, а тому, доводи апеляційної
скарги підлягають відхиленню, а
рішення суду першої інстанції
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 30 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
О.В.Свистунова

Судді
В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез