Справа №585/3632/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Євтюшенкова В. І.Номер
провадження 22-ц/788/242/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 6
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В., Лузан Л. В.,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою заступника прокурора Сумської
області

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 01 листопада
2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Роменської міської ради, третя особа:
Інспекція Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області, про визнання права
власності на гараж,

в с т а
н о в и л а:

14 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, мотивуючи його
тим, що він у 1995 році самочинно збудував
гараж розміром 6,0 м х 5,02 м на земельній
ділянці Роменської міської ради,
площею 0,0036 га, розташованій за адресою:
АДРЕСА_1. Гараж збудований без
відповідних дозвільних документів.

З метою визнання права власності на
гараж та отримання у власність
земельної ділянки, на якій він
збудований, він звернувся до
Роменської міської ради для
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок із земель
житлової і громадської забудови (землі
запасу). Рішенням тридцять другої
сесії Роменської міської ради від 25
грудня 2012 року вирішено
затверджувати проект землеустрою при
умові встановлення права власності на
існуючу будівлю в судовому порядку.

12 червня 2013 року він за його заявою
отримав звіт фізичної
особи-підприємця, який має
кваліфікацію експерта, про проведення
технічного обстеження гаража, згідно
якого можлива безпечна експлуатація
будівлі гаража за цільовим
призначенням, він знаходиться у
задовільному технічному стані і його
конструкції відповідають вимогам
надійності та безпечності
експлуатації.

22 липня 2013 року він звернувся до
Інспекції ДАБК у Сумській області з
метою реєстрації декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
надавши звіт експерта, рішення
Роменської міської ради від 25 грудня 2012
року, технічний паспорт на гараж та
декларацію про готовність об'єкта до
експлуатації.

Листом №7/18-2479 від 31 липня 2013 року
Інспекція ДАБК повідомила йому про
відсутність підстав для прийняття в
експлуатацію гаража та, зокрема про те,
що витяг з рішення Роменської міської
ради від 25 грудня 2012 року не є
правовстановлюючим документом, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку, на якій розміщений об'єкт
будівництва, а є наданням дозволу на
виготовлення проекту землеустрою.

Без визнання права власності на гараж
він не може отримати у власність
земельну ділянку, на якій він
розміщений.

Гараж збудований ним з дотриманням
будівельних, протипожежних норм, що
підтверджується листом Роменського
міськрайонного відділу Управління
державної служби з питань надзвичайних
ситуацій у Сумській області № 40 від 23
серпня 2013 року.

20 грудня 2012 року за вчинення
самовільного будівництва гаража на
підставі ч.1 ст. 96 КпАП України його було
притягнено до адміністративної
відповідальності та накладено штраф у
розмірі 340 грн.

Будівництво гаража не суперечить
суспільним інтересам, вимогам
генерального плану міста, оскільки він
збудований на землях житлової та
громадської забудови, не порушує права
інших осіб.

Просив визнати за ним право власності
на гараж, розташований по АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 0,0036 га.

Рішенням Роменського міськрайонного
суду від 01 листопада 2013 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
нерухоме майно - гараж, розташований в
АДРЕСА_1, на земельній ділянці
площею 0,0036 га.

За заявою позивача 2 грудня 2013 року суд
ухвалив додаткове рішення, яким визнав
за позивачем право власності на
нерухоме майно - гараж, загальною
площею 26, 1 кв. м, розташований в АДРЕСА_1,
на земельній ділянці площею 0, 0036 га.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Сумської області,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення прокурора, який підтримав
скаргу з мотивів, в ній викладених,
представника позивача, яка заперечує
проти скарги та вважає рішення суду
вірним, дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає вказаним
вимогам процесуального закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
гараж збудовано з дотриманням
будівельних, протипожежних, санітарних
та екологічних норм; власник земельної
ділянки - міська рада не заперечує
проти визнання права власності
позивача на гараж, зведенням якого не
порушені права інших осіб.

Проте з висновком суду погодитись не
можна, оскільки він не відповідає
обставинам справи та вимогам
матеріального права,

З матеріалів справи вбачається, що в
АДРЕСА_1 збудований гараж розміром 6,0 м
х 2,75 м, на земельній ділянці Роменської
міської ради, яка відноситься до
комунальної власності.

З викопіювання земельної ділянки для
гаражного будівництва позивачеві
ОСОБА_3, а також ОСОБА_5, за адресою
АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, вбачається, що
загальна площа земельної ділянки
становить 97 кв. м. (а.с.6-8).

Постановою начальника інспекції ДАБК у
Сумській області №1397 від 20 грудня 2012
року ОСОБА_3 притягнуто до
адміністративної відповідальності на
підставі ч.1 ст. 96 КпАП України за
самовільне будівництва гаража та
накладено штраф у розмірі 340 грн.(а.с.17).

Рішенням Роменської міської ради від 25
грудня 2012 року затверджено матеріали
вибору місця розташування земельної
ділянки і надано дозвіл на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок із земель житлової і
громадської забудови (землі запасу):
ОСОБА_3, АДРЕСА_1, для індивідуального
гаражного будівництва. Вирішено
затверджувати проект при умові
встановлення права власності на
існуючу будівлю в судовому порядку
(а.с.9).

Технічний паспорт на гараж,
виготовлений Роменським БТІ 12 лютого
2013 року на ім'я позивача ОСОБА_3,
свідчить, що гараж площею 26, 1 кв. м має
вартість 48828 гр. (а.с.13-14).

Згідно звіту фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6, який діє на підставі
кваліфікаційного сертифікату експерта
з технічного обстеження будівель і
споруд, від 12 червня 2013 року про
проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, вбачається, що оглянуті ним
основні несучі та огороджувальні
конструкції гаража знаходяться у
задовільному технічному стані і
відповідають вимогам надійності та
безпечної експлуатації, можлива їх
експлуатація надалі (а.с.10-11).

22 липня 2013 року позивач звернувся до
Інспекції ДАБК Сумської області з
метою реєстрації декларації про
готовність об'єкта до експлуатації,
надавши вищевказаний звіт експерта,
рішення Роменської міської ради від 25
грудня 2012 року, технічний паспорт на
гараж та декларацію про готовність
об'єкта до експлуатації (а.с.15).

Листом Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області №7/18-2479 від 31 липня 2013
року позивачеві повідомлено про
відсутність підстав для прийняття в
експлуатацію гаража з посиланням,
зокрема, на те, що ним не надані копії
документа, що посвідчує право
власності або користування земельною
ділянкою, на якій розміщений об'єкт,
витяг з рішення Роменської міської
ради від 25 грудня 2012 року не є
правовстановлюючим документом, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку, на якій розміщено об'єкт
будівництва, а є наданням дозволу на
виготовлення проекту із землеустрою
(а.с.16).

Роменська міська рада Сумської
області надала суду заяву про визнання
позову ОСОБА_3 (а.с.29-30).

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, створювати
закриті водойми, здійснювати
перебудову, а також дозволяти
будівництво на своїй ділянці іншим
особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 ЦК України
землекористувач має право власності
на будівлі (споруди), споруджені на
земельній ділянці, переданій йому для
забудови.

Докази про те, що позивач є титульним
землекористувачем чи власником
земельної ділянки, на якій самочинно
збудований гараж, в матеріалах справі
відсутні.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво

нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Згідно ст. 12 ЗК України до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить, зокрема:

а) розпорядження землями
територіальних громад;

б) передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;

д) організація землеустрою;

е) координація діяльності місцевих
органів земельних ресурсів;

є) здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства;

ж) обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства;

й) вирішення земельних спорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі,
які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю.

Враховуючи наведені норми
матеріального права та обставини
справи, колегія суддів вважає
обґрунтованими доводи апеляційної
скарги, а рішення суду таким, що не
відповідає вказаним нормам та
роз'ясненням, які містяться в постанові
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами статі 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)».

Згідно із роз'ясненнями, які містяться
в п. 4 вказаної постанови Пленуму, під
наданням земельної ділянки слід
розуміти рішення компетентного органу
влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно-правових договорів
із фізичною чи юридичною особою. Не
може вважатися наданням земельної
ділянки лише рішення компетентного
органу влади про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або для
розробки проекту забудови.

П. 9 постанови Пленуму роз'яснює, що при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що відповідно
до статті 6 Закону України № 2780-ХП «Про
основи містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями архітектурно-будівельного
контролю у межах їх повноважень, а
також судом відповідно до
законодавства.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. п. 10, 16 постанови Пленуму, позов про
визнання права власності на самочинно
збудоване майно на чужій земельній
ділянці може бути пред'явлено до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування та власника
(користувача) земельної ділянки у
випадку забудови на земельній
ділянці, яка належить до державної чи
комунальної власності або фізичній чи
юридичній особі. Позов особи, яка
самочинно збудувала нерухоме майно на
земельній ділянці, власником або
користувачем якої є інша особа, про
визнання права власності на цю
нерухомість може бути задоволено
судом на підставі частини третьої ст. 376
ЦК України, якщо буде встановлено, що
власник або користувач земельної
ділянки не заперечує проти цього,
будівництво не порушує права інших
осіб і відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам.

Пославшись на вказані роз'яснення, суд
виходив з того, що Роменська міська
рада як власник земельної ділянки не
заперечує проти визнання за позивачем
права власності на гараж.

Такий висновок суду є помилковим,
таким, що суперечить положенням ч. 3 ст.
376 ЦК України.

З огляду на вказані положення закону
первісною умовою для визнання судом
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно є саме відведення
земельної ділянки під забудову з
земель комунальної власності, а якщо
вона вже відведена іншій особі - то
умовою такого визнання буде згода на
визнання права власності власника або
користувача земельної ділянки.

Безпідставними є посилання позивача на
роз'яснення, які містяться в п. 15
вказаної постанови Пленуму, згідно
яких, виходячи зі змісту частини
третьої статті 376, при доведенні
визначених нею умов суд може визнати
право власності на самочинно збудоване
майно також за особою, яка його
збудувала, якщо після закінчення
будівництва земельну ділянку цій особі
було передано у власність або надано у
користування, або з власником
земельної ділянки, на якій розміщене це
майно, укладено договір суперфіцію
(частина перша статті 413 ЦК ) відповідно
до її цільового призначення.

Вирішуючи справи такої категорії, суд
має виходити з того, що надання
земельної ділянки під уже збудоване
нерухоме майно чи укладення договору
суперфіцію може відбутися як до
пред'явлення позову до суду, так і
після цього.

Виходячи з цього роз'яснення та змісту
ч. 3 ст. 376 ЦК України, надання земельної
ділянки під самочинне збудоване
нерухоме майно може відбутись хоча і
після пред'явлення відповідного позову
до суду, але до ухвалення рішення в
справі.

Згода міської ради на майбутнє
затвердження проекту землеустрою за
умови попереднього визнання за
позивачем права власності на гараж в
судовому порядку, і те, що рада не
заперечує проти такого визнання, не
узгоджуються з вказаною нормою права,
оскільки з неї вбачається, що рішення
ради як органу місцевого
самоврядування, який розпоряджається
землями комунальної власності, про
виділення земельної ділянки має бути
прийняте до ухвалення рішення судом.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010,
справа № 1-6/2010 щодо офіційного
тлумачення положень статті 143
Конституції України, пунктів «а», «б»,
«в», «г» статті 12 Земельного Кодексу
України, пункту 1 частини першої статі 17
Кодексу адміністративного
судочинства України, положення
вказаних норм Конституції та ЗК
України слід розуміти так, що при
вирішенні, зокрема, питань надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності органи
місцевого самоврядування діють як
суб'єкти владних повноважень.

З огляду на зазначене, суду слід було
керуватись при вирішенні спору саме
частиною 3 ст. 376 ЦК України, яка
передбачає безспірну умову для
визнання права власності на самочинне
будівництво - якщо ділянка не була
відведена для цієї мети, право
власності на таке будівництво може
бути визнане лише за умови надання
земельної ділянки у встановленому
порядку під уже збудоване нерухоме
майно.

Оскільки ділянка, на якій розташований
спірний гараж, належить до земель
комунальної власності, вирішальним для
вирішення спору була не відсутність
заперечень з боку міської ради на
визнання за позивачем права власності,
а попереднє вирішення нею питання
відповідно до повноважень,
передбачених ст. 12 ЗК України, про
виділення позивачеві земельної
ділянки під уже збудоване нерухоме
майно.

Відсутність такого рішення є підставою
для відмови в задоволенні позову,
оскільки суд не може перебирати на
себе функції органу місцевого
самоврядування з питань розпорядження
землями комунальної власності,
визнаючи право власності на майно,
збудоване на самовільно зайнятій
земельній ділянці.

Рішення міської ради в частині щодо
можливого затвердження проекту
землеустрою за умови визнання права
власності на гараж в судовому порядку,
позивач не оскаржував.

З огляду на незаконність рішення суду
та наявність порушень інтересів
держави в сфері регулювання земельних
відносин, апеляційна скарга прокурора
є обґрунтованою, а тому вона підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України
«Про прокуратуру» підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.

Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою
представництва інтересів громадянина
або держави в суді прокурор в межах
повноважень, визначених законом,
звертається до суду з позовною заявою
(заявою), бере участь у розгляді справ
за його позовами, а також може вступити
за своєю ініціативою у справу,
провадження у якій відкрито за позовом
інших осіб, на будь-якій стадії її
розгляду, подає апеляційну, касаційну
скаргу, заяву про перегляд судового
рішення Верховним Судом України, про
перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами. При цьому
прокурор повинен надати суду
документи, які підтверджують
неможливість громадянина самостійно
здійснювати представництво своїх
інтересів. Прокурор, який звертається
до суду в інтересах держави, в позовній
заяві (заяві) самостійно визначає, в
чому полягає порушення інтересів
держави, та обґрунтовує необхідність
їх захисту, а також зазначає орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
правовідносинах.

Визнання Роменською міською радою
позову не позбавляє прокурора права, у
відповідності до положень ст. ст. 45 - 46
ЦПК України, звертатись з апеляційною
скаргою на рішення суду з врахуванням
порушень інтересів держави в сфері
регулювання земельних відносин.

З огляду на зазначене не ґрунтуються на
вимогах закону доводи представника
позивача в апеляційному суді про те, що
прокурор безпідставно оскаржив
рішення суду в інтересах держави в
особі Роменської міської ради, яка
визнала позов.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права; норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи, і при ухваленні
рішення суд порушив норми
матеріального права, рішення суду та
додаткове рішення в цій справі
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

З позивача в доход держави на підставі
ст. 88 ЦПК підлягає стягненню судовий
збір за оскарження рішення суду в
апеляційному порядку в сумі 244, 14 гр.,
виходячи з вартості спірного майна.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в
и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Сумської області
задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 01 листопада
2013 року і додаткове рішення цього суду
від 2 грудня 2013 року в даній справі
скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову
про визнання права власності на гараж,
площею 26, 1 кв. м, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці
площею 0,0036 га.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави
судовий збір в сумі 244, 14 гр. на рахунок
0002, МФО 837013, , отримувач
УДКС у м. Суми (м. Суми), 22030001.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -