АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/62/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 2 Токова С.Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
Міщенко С. В. РІШЕННЯ
09 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Міщенко С. В. суддів
Магда Л. Ф. , Трюхан Г. М. при секретарі
Бурдуковій О.В., Бражнюк О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_7 на рішення Соснівського
районного суду м. Черкаси від 28 жовтня
2013 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про встановлення
факту спільного проживання та
відшкодування коштів , -
в с т а н о в и л а :
У серпні 2011 року ОСОБА_8 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
права власності на ? частину спільно
набутого майна. У своїй заяві
посилалась на те, що з 2001 року сторони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. За час спільного проживання була
придбана за договором купівлі-продажу
від 10 лютого 2004 року квартира АДРЕСА_1
вартістю 55 965 грн. в ремонт якої були
вкладені значні кошти. Посилаючись на
погіршення шлюбних відносин та на ч. 3
ст. 74 СК України, просила суд ухвалити
рішення, яким визнати за ОСОБА_8 право
власності на ? частину спірної квартири
та стягнути з відповідача судові
витрати.

Пізніше ОСОБА_8 подала позовну заяву
про зміну позовних вимог , у зв'язку з
чим в частині вимог про визнання за
ОСОБА_8 право власності на ? частину
спірної квартири суд за заявою
позивача позов залишив без розгляду.

Обґрунтовуючи змінені позовні вимоги
позивач посилалась на те, що з 2001 року
сторони вели спільне господарство,
мали єдиний бюджет, але зареєстрували
свій шлюб в органах РАЦС лише у 2006 році.
На даний момент шлюбні відносини
фактично припинені, а шлюб розірвано.
За період спільного проживання бувше
подружжя набуло у власність квартиру
АДРЕСА_1, але у зв'язку з тим, що
відповідач не визнає факт утворення
сім'ї з 2001 року, позивач просила
ухвалити рішення, яким встановити
юридичний факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001 року
ОСОБА_8 з ОСОБА_7, стягнути з
відповідача кошти, затрачені на
придбання будівельних матеріалів та
проведення ремонтних робіт в розмірі 85
000 грн. та судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 28 жовтня 2013 року позовні
вимоги задоволено.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 з січня 2001 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8
кошти в сумі 54 582 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_7 подав апеляційну
скаргу, обґрунтовуючи яку зазначав, що
суд вибірково , лише в частині, що
підтверджують вимоги позивача, прийняв
як докази показання свідків зі сторони
ОСОБА_8 не давши їм належної оцінки. І
при цьому залишив поза увагою
показання свідків в частині, що
спростовує вимоги ОСОБА_8

Зокрема свідок ОСОБА_9 пояснював, що
йому відомо лише зі слів матері
позивача про спільне проживання сторін
та купівлю квартири в м. Черкаси, але
ніяким чином не підтвердив сам факт
спільного проживання однією сім'єю
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 як в м. Сургут (Росія)
так і в м. Черкаси (Україна).

Свідок ОСОБА_10 вказував, що деякий час
він з позивачем та відповідачем по
справі проживали з ним в його
однокімнатній квартирі, при цьому
разом купляли продукти харчування,
готували їжу. Тому, на думку апелянта,
даний факт виключає можливість
спільного сумісного проживання ОСОБА_8
та ОСОБА_7 сім'єю. А про спільне
проживання однією сім'єю сторін та
купівлю квартири сідок вказав, що знає
лише зі слів матері позивача.

Показання свідка ОСОБА_11 збігаються з
попередніми лише в частині інформації
щодо спільного проживання сторін, яку
і він отримав від матері позивача. А
щодо часу з якого сторони почали
проживати разом, ним було зазначено 2000
рік, в той час , коли позивач сама
пояснювала суду, що спільне її
проживання з ОСОБА_7 почалось з 2002 року.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14
вказували, що зароблені сторонами
кошти були витрачені на відкриття
власного бізнесу, який в подальшому
довелось закрити, а не на квартиру .

Свідок ОСОБА_12, як голова правління
ЖБК-60 «Фотоприлад» , пояснила суду про
те, що відповідач купив квартиру в
лютому 2004 року в даному кооперативі і
проживав в ній сам до листопада місяця
2004 року. Ремонт в квартирі робив ОСОБА_7
зразу після вселення, а в листопаді 2004
року зареєстрував в своїй квартирі
позивачку і з того часу вони почали
проживати разом.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду про те, що
вона продала в лютому 2004 року свою
квартиру АДРЕСА_1 відповідачу - ОСОБА_7,
а кошти по договору купівлі - продажу
квартири вона отримала від ОСОБА_7 та
його матері.

Що , на думку апелянта, не дає підстав
для встановлення факту його спільного
проживання з ОСОБА_8 сім'єю без
реєстрації шлюбу саме з січня 2001 року,
як це помилково встановив суд першої
інстанції.

Також апелянт не погоджується з
висновком районного суду щодо
стягнення з нього всієї вартості
ремонтно-будівельних робіт в сумі 54 582
грн. Оскільки вважає, що позивачем не
підтверджено доказами необхідність
проведення ремонту та той факт, що
ремонт в квартирі проведено саме нею.
ОСОБА_7 припускає, що якщо ремонт й був
зроблений під час спільного проживання
сторін, то сума, витрачених на його
проведення коштів, має бути поділена
порівну між сторонами.

Посилаючись на вищезазначені докази та
обставини, які не врахував суд першої
інстанції , а також на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права , апелянт
просить суд скасувати рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 28 жовтня 2013 року та ухвалити нове,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення повністю не
відповідає вказаним вимогам.

Суд встановив, що 10 лютого 2004 року
згідно договору купівлі-продажу
відповідач ОСОБА_7 придбав квартиру
АДРЕСА_1, а 01 листопада 2004 року в ній
була зареєстрована позивач ОСОБА_8

25 серпня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7
було укладено шлюб в органах РАГСУ.

18 квітня 2006 року в зазначеній квартирі
був розпочатий ремонт, який був
закінчений після укладення шлюбу
ОСОБА_8 з ОСОБА_7 Вартість даного
ремонту, згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
30.07.2013р. №2220/12-23, 1635/13-23 , складає 54 582 грн.
Після розірвання шлюбу між сторонами
виник спір щодо відшкодування вартості
ремонту.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка, зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
для виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу
шлюб є підставою для виникнення прав та
обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України ,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Але відповідно до частини першої
статті 58 Конституції України закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно приписів ч.1, 2 ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не
має зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Відповідно до п.1 розділу УП
«Прикінцеві положення» Сімейного
кодексу України, цей Кодекс набрав
чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 1 січня 2004 року.

Пунктом 6 Прикінцевих положень до
Сімейного кодексу визначено, що
Сімейний кодекс України не має
зворотної сили. Це означає, що він не
може поширюватися на відносини, які
виникли до цього моменту.

Отже, положення ст.74 СК України
щодо права на майно жінки та чоловіка,
які проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі,
застосовуються лише до відносин, що
виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п.5 ст.273 ЦПК України в
редакції від 18 липня 1963 року, чинної на
час виникнення правовідносин, суд
розглядає справи про встановлення
перебування у фактичних шлюбних
відносинах у встановлених законом
випадках, якщо шлюб в органах запису
актів громадського стану не може бути
зареєстрований внаслідок смерті
одного з подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.11 Постанови від 31 березня 1995
року №5 «Про судову практику в справах
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення», встановлення
судом факту перебування у фактичних
шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273
ЦПК може мати місце, якщо такі
відносини виникли до 8 липня 1944 року і
тривали до смерті (пропажі без вісті на
фронті) одного з подружжя, внаслідок
чого шлюб не може бути зареєстровано в
органах реєстрації актів
громадського стану. В інших випадках
заяви про встановлення факту
перебування у фактичних шлюбних
відносинах судовому розгляду не
підлягають.

Даних норм суд першої інстанції
при ухваленні рішення не врахував та на
підставі показів свідків дійшов до
висновку про наявність підстав для
встановлення факту проживання ОСОБА_8
та ОСОБА_7 однією сім'єю з січня 2001 року.
Але такі висновки є помилковими.

Ст.60 ЦПК України передбачано, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

З наданих позивачем доказів не
вбачається, що вона з 2001 року проживала
з відповідачем саме сім'єю в розумінні
СК України. ОСОБА_8 ні в суді першої
інстанції, ні під час перегляду справи
в апеляційній інстанції, не довела: що
вона з ОСОБА_7 проживали за однією
адресою , що вони вели спільне
господарство , мали спільний бюджет,
тощо. Оскільки ні в Російській
Федерації, де сторони тривалий час
перебували протягом указаного періоду
часу, ні після повернення в Україну -
вони не були зареєстровані за однією
адресою . Хоча згідно ст.6 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» громадянин України, а
також іноземець чи особа без
громадянства, які постійно або
тимчасово проживають в Україні,
зобов'язані протягом десяти днів
після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання. Не надала позивач суду і
підтвердження факту ведення спільного
господарства з ОСОБА_7 , оскільки не
змогла підтвердити доказами факт
придбання спільних речей, спільне
виконання ними робіт для взаємного
блага, включно до дати, коли вона була
зареєстрована за адресою проживання
ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 та ,
об'єктивно, почала проживати з ним
сім'єю, що підтверджується наданими
доказами та не заперечується
відповідачем по справі.

За таких обставин судове рішення в
частині встановлення факту проживання
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 однією сім'єю з січня
2001 року підлягає зміні з підстав,
передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

У зв'язку з чим слід встановити факт
проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 02
листопада 2004 року по 25 серпня 2006 року (
коли шлюб між ними був офіційно
укладений), з підстав, на які вказує суд
першої інстанції у своєму рішенні і,
які не спростував апелянт.

Ст.60 СК України передбачено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Але даних норм не врахував суд першої
інстанції при вирішенні позовної
вимоги про визначенні розміру коштів,
які підлягають до стягнення з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_8, помилково здійснивши
стягнення всієї вартості
відновлювального ремонту квартири
відповідача. Хоча за нормами ст.ст.60, 70,
74 СК України на користь позивача
належить стягнути не всю вартість
даного ремонту , а ? частину. Тобто
27291грн., а не 54582грн.. При цьому
посилання ОСОБА_7 на недоведеність
факту виконання ремонту в його
квартирі під час його спільного
проживання з позивачкою та його
вартості - суперечать матеріалам
справи та дослідженим судом доказам, що
були надані позивачем та, які не
спростував відповідач. Тому і в цій
частині судове рішення підлягає зміні,
а сума визначена судом до стягнення з
відповідача зменшенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення
Соснівського районного суду м. Черкаси
від 28 жовтня 2013 року - задовольнити
частково.

Рішення Соснівського районного суду м.
Черкаси від 28 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7 про встановлення факту
спільного проживання та відшкодування
коштів - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_7
задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 з 02 листопада 2004 року по 25 серпня
2006 року.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8
27291 грн. витрат на придбання
будматеріалів та проведення ремонтних
робіт в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :