УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №: 22-ц/190/1227/14Головуючий суду
першої інстанції:Прищепа А.В.
Головуючий суду апеляційної
інстанції:Іващенко В. В.

"13" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого суддіІващенко В.В.
СуддівБілоусової В.В., Дралла І.Г. При
секретаріЩегловій Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя
особа: відділ земельних ресурсів
виконавчого комітету Алуштинської
міської ради, - про визначення порядку
користування земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Алуштинського міського суду
АР Крим від 29 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

у лютому 2013 року ОСОБА_6, посилаючись на
вимоги статті 78, 88 ЗК України,
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя
особа: відділ земельних ресурсів
виконавчого комітету Алуштинської
міської ради, - в якому просить
визначити порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
домоволодіння, розташованого по
АДРЕСА_1, виділити із загального
користування співвласників житлового
будинку земельну ділянку, яку вона
визначила.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона,
на підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом являється
власником 23/100 частки домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_1. На її частку
приходиться 166 м.кв. земельної ділянки,
у тому числі під будовами. У зв'язку з
тим, що відповідачі являються
співвласниками земельної ділянки, на
якій розташовані будови, вони не можуть
визначитися в границях земельної
ділянки та у них виникають суперечки з
приводу користування та розпорядження
земельною ділянкою, тому вона вимушена
звернутися до суду із зазначеним
позовом.

Рішенням Алуштинського міського суду
АР Крим від 29 листопада 2013 року ОСОБА_6 у
позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
ставить питання про скасування рішення
суду першої інстанції з ухваленням
нового - про задоволення позовних
вимог, посилаючись на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин справи. Зокрема апелянт
зазначає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, а саме
у підтвердження своїх позовних вимог
вона надала суду свідоцтво про право
власності на частку житлового будинку
та квитанції про сплату земельного
податку на належну їй частку земельної
ділянки. Апелянт також зазначає, що суд
не вказав, з яких підстав він не може
визначити порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками.

Заслухавши доповідача, дослідивши
обставини справи і перевіривши їх
доказами, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_6 не є
обґрунтованою і не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу відповідно
із законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що для захисту прав та інтересів особи
щодо певної земельної ділянки
необхідна наявність у такої особи
речових прав не тільки на майно, яке
розташовано в межах ділянки, а і на саму
земельну ділянку, однак сторонами не
надано суду жодного доказу перебування
земельної ділянки на будь-якому
правовому титулі.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у
справах докази у їх сукупності, дійшов
висновку, що вимога про захист
неіснуючого права не може бути
задоволена, оскільки згідно зі ст. 15 ЦПК
України в межах цивільної юрисдикції
захисту підлягають лише існуючи права,
які порушені, невизнані або
спростовуються. Зі змісту
правовстановлюючих документів сторін
на нерухоме майно не вбачається, що
земельна ділянка, на якій розташований
будинок, належить сторонам на
будь-якому речовому праві,
зареєстрованому відповідно до вимог
Закону.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія
суддів, оскільки вони відповідають
фактичним обставинам справи та
вимогам закону.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_6 набула право власності на 23/200
часток домоволодіння, розташованого по
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом, виданого
14 грудня 1989р. державним нотаріусом
Алуштинської державної нотаріальної
контори після смерті своєї матері
ОСОБА_12 ( а. с.7) та ще на 23/200 часток цього
домоволодіння - на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
виданого 12 лютого 1998р. державним
нотаріусом Алуштинської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі за №350 після смерті свого
батька ОСОБА_13 (а.с.6).

Отже, вона має право власності, яке
виникло до 01 січня 2004р., на 23/100 часток
домоволодіння, розташованого по
АДРЕСА_1.

У разі відкриття спадщини до 01 січня
2004р. згідно з Прикінцевими та
перехідними положеннями Цивільного
Кодексу України застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема,
відповідні правила ЦК УРСР, у тому
числі щодо обсягу спадкової маси.

Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу
України ( від 25 жовтня 2001р.) громадяни та
юридичні особи набувають право
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначеним цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання у користування.

Згідно з ч.1 ст. 120 Земельного Кодексу
України ( від 25 жовтня 2001р.) перехід
права користування земельною ділянкою
відбувається на підставі договору
оренди при переході права власності на
будівлю і споруду.

За таких обставин доводи апелянта
ОСОБА_6 про те, що в зв'язку із
спадкуванням нею частки домоволодіння,
до неї переходить і право користування
відповідною часткою земельної ділянки,
не є такими, що засновані на законі,
який діяв на час отримання нею права
власності на частку вищезгаданого
домоволодіння.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав,
яка оформлюється відповідно до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяження».

Зі змісту ст. 181 ЦК України вбачається,
що земельна ділянка є окремим об'єктом
цивільних правовідносин. Фізична
єдність земельної ділянки із
розташованими на ній житловим
будинком, будівлі або споруди не
створює їх юридичної єдності, якщо не
було дотримано умов та підстав
виникнення відповідних речових прав.

Судова колегія не погоджується з
доводами апелянта про неправильну
оцінку судом такого письмово доказу як
судова земельна-технічна експертиза
(а.с.98-110), оскільки вважає, що висновки
експерта засновані на принципі єдності
земельної ділянки та об'єктів
нерухомості, які на ній розташовані, що
визначено ст. 120 ЗК України, що не
відповідає дійсності. Окрім цього, як
правильно зазначив суд, експерт
зазначив можливі варіанти визначення
порядку користування земельною
ділянкою, які були розраховані згідно з
частками в праві власності на житловий
будинок позивача та відповідачів
ОСОБА_11 та ОСОБА_10, тоді як
запропонувати в користування
власникам квартир ОСОБА_7, ОСОБА_8
відповідні частини земельної ділянки
експерт вважав не можливим, оскільки їх
частки в домоволодінні не є
визначеними. Не є визначеною і загальна
площа земельної ділянки домоволодіння
розташованого по АДРЕСА_1: згідно з
технічною документацією БТІ вона
складає 719 кв.м., тоді як при проведенні
обстеження земельної ділянки та
виконання інструментальних вимірів
встановлено, що фактична площа
земельної ділянки складає є 804 кв.м.

Межі земельної ділянки за вищезгаданою
адресою не встановлені в натурі,
конфігурація земельної ділянки не
визначена.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку про
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_6 та цілком законно і
обґрунтовано відмовив їй у позові.

Враховуючи, що рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, судова колегія,
керуючись ч.1 ст. 308 ЦПК України,
відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_6

На підставі викладеного і керуючись
статтями 303, 304, 308 ч.1, 314, 315, 319, 323, 324, 327
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах, -

УХВАЛИ Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Алуштинського міського суду АР
Крим від 29 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Судді :