Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/2615/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Борисюка Р.М.

суддів
Матюшенка І.В., Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання
Ходаківської О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
дарування 1/3 частини квартири
недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 23 грудня 2013 року, -

встановила:

У травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся із
даним позовом, після уточнення
позовних вимог просив визнати договір
дарування третини квартири АДРЕСА_1,
укладений 12.03.2011 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 і посвідчений приватним
нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
недійсним, який вчинено під впливом
помилки, як договір купівлі-продажу
квартири.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що він та його співмешканка
ОСОБА_6 проживали в одному під'їзді
житлового будинку АДРЕСА_1, та НОМЕР_1,
які мали намір обміняти на
трьохкімнатну квартиру з відповідною
їм доплатою. Оскільки вони юридично не
компетентні, то продаж та купівлю
квартир домовились вирішувати при
допомозі ОСОБА_3, якому для виконання
юридичних дій ОСОБА_2 було видано
довіреність, яка була посвідчена 12.03.2011
року приватним нотаріусом
Житомирського нотаріального округу
ОСОБА_5 за реєстром № 539. Після чого,
ОСОБА_3 відшукав квартиру АДРЕСА_2 та
оформив 17.03.2011 року право власності на
половину квартири на ОСОБА_7 та її
неповнолітню доньку ОСОБА_14 шляхом
дарування зі сторони ОСОБА_8, та
відповідно ОСОБА_6 подарувала свою
квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_8 Також ОСОБА_6
було доплачено 8000 грн. за її квартиру.

12.03.2011 року ОСОБА_3 знайшов покупця
квартири АДРЕСА_1 та оформив на неї
право власності третини квартири,
належної ОСОБА_2 Також ОСОБА_2 видав на
ОСОБА_3 доручення на оформлення та
вступлення в право власності на дві
третіх вказаної квартири, а ОСОБА_3
повинен був оформити право власності
на половину квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_2
та провести відповідно доплату в сумі
різниці вартості однокімнатної
квартири ОСОБА_2 та половини вартості
квартири АДРЕСА_2.

Оскільки ОСОБА_3 в подальшому не
проводив ніяких дій по оформленню
права власності квартир, став
ухилятися від зустрічей з ним, то він
відповідно розірвав доручення, видане
на його ім'я. Також ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відмовились 12.03.2012 року добровільно
розірвати договір дарування третини
частини, належної йому квартири.

Позивач вважає, що договір дарування
частини належної йому квартири АДРЕСА_1
ним був вчинений під впливом помилки,
бо вважав, що продає всю квартиру
ОСОБА_4 та відповідно купляє половину
квартири АДРЕСА_2 з відповідною
доплатою зі сторони ОСОБА_10 в різниці
вартості квартири та половини вартості
трикімнатної квартири.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 23 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове по суті позовних вимог.

Посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, суд належним чином не з'ясував
предмет судового розгляду, допустив
неповноту судового слідства, не були
доведені обставини, що мають значення
для справи, які суд вважав
встановленими, а також суд помилково
трактував ч.1 ст. 229 та п.2 ст. 651 ЦК
України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, оспорюючи дійсність договору
дарування, позивач як на підставу
позову посилався на те, що договір
дарування укладено внаслідок помилки,
оскільки вважав, що укладає договір
купівлі-продажу.

Судом першої інстанції встановлено, що
12.03.2011 року ОСОБА_2 була видана
довіреність на уповноваження
відповідача ОСОБА_3 на представлення
його інтересів у відповідній державній
нотаріальній конторі з питань
оформлення спадкових прав після смерті
його матері - ОСОБА_11 та його брата -
ОСОБА_12, яка була посвідчена приватним
нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим №399 по місцю проживання
позивача по справі в зв'язку з хворобою
останнього.

12.03.2011 року ОСОБА_2 належну йому 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_13, що
підтверджується договором дарування
частини квартири (а.с.55).

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованою)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначеної норми
дарувальник добровільно позбавляє
себе права власності на майно, не маючи
при цьому на меті отримання будь-яких
вигод матеріального чи морального
характеру з боку обдарованого, у свою
чергу обдарований набуває права
власності на майно при відсутності з
його боку обов'язків надання таких
вигод.

Частиною 1, 2 ст.229 ЦК України
передбачено, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до роз'яснень, що викладені
в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року №9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК),
мають існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Немає правового значення помилка щодо
розрахунку одержання користі від
вчиненого правочину. Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією із сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
правильно встановив, що волевиявлення
ОСОБА_2 було спрямоване саме на
укладення договору дарування частини
квартири, оскільки даний договір був
підписаний ним особисто і посвідчений
нотаріально, а не уповноваженою ним
особою.

Враховуючи наведене, визнати недійсним
оспорюваний правочин саме з тих
підстав, на які вказує позивач, у суду
не було.

Також колегія суддів приходить до
висновку, що неможливо визнати такими,
що впливають на правильність судового
рішення доводи апеляційної скарги про
те, що суд не врахував похилий вік
позивача, стан здоров'я на момент
укладення оскаржуваного правочину, а
також його юридичну необізнаність, що
могло завадити йому належним чином
розуміти природу вчинення зазначеного
правочину, оскільки укладення договору
особою, яка через похилий вік, стан
здоров'я або інші причини не усвідомлює
значення своїх дій є самостійною
підставою для визнання правочину
недійсним (ст. 225 ЦК України).

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, не
свідчать про порушення судом норм
матеріального чи процесуального права.

Підстав для скасування судового
рішення в ході апеляційного розгляду
справи не встановлено. Відтак, рішення
суду відповідно до ст. 308 ЦПК України
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 23 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий
Судді