АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6931/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Чумак Т.А. Доповідач - Тамакулова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року
м. Дніпропетровськ

22 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Макарова М.О.

при секретарі: Поляковій Н.О. ,

яка розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» на рішення
Апостолівського районного суду
Дніпропетровської області від 03 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Едельвейс» про визнання
недійсним договору оренди землі,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом до Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» про визнання недійсним
договору оренди землі, укладеного між
нею та відповідачем, зареєстрованого 28
квітня 2011 року в Апостолівському
відділі Дніпропетровської
регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про
що у Державному реєстрі земель
зроблено запис за № 000388.

Позов обгрунтовувала тим, що на
підставі державного акту від 11 червня
2011 року, вона є власником земельної
ділянки, яка розташована на території
Володимирівської сільської ради
Апостолівського району
Дніпропетровської області, площею 7,7909
га із цільовим призначенням- для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Оскільки договір не містить істотних
умов договору оренди землі, визначених
ст. 15 Закону України «Про оренду землі»
- умов передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, просила про
визнання договору не дійсним.

Відповідач позов не визнав, посилався
на виконання умов укладеного
договору, зазначав, що підстави, на які
посилається позивач, ніяким чином не
порушують її прав.

Рішенням Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від 03
жовтня 2013 року позов задоволено,
визнано недійсним укладений між
сторонами договір оренди , вирішено
питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення норм
матеріального та про цесуального
права, просить скасувати рішення й
постановити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів перевірила законність,
обґрунтованість рішення суду, в межах
заяв-лених вимог та апеляційної скарги
і дійшла до висновку, що скарга
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Суд першої інстанції при задоволенні
позову посилався на ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» та дійшов
висновку, що оспорюваний договір не
містить передбаченої законом умов
укладеного договору - передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки
які є істотними. Однак такий висновок
суду протирічить закону.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку», при
перевірці законності і
обґрунтованості оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що згідно із
державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ДП № 071453,
зареєстрованим у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 010404120,
позивач є власником земельної ділянки
площею 7,7909 га, яка розташована на
території Володимирівської сільської
ради Апостолівського району
Дніпропетровської області (а.с. 16).

Між позивачем та ПСП «Едельвейс»
укладено договір оренди землі,
відповідно до умов якого орендодавець
надала, а орендар прийняв у строкове
платне користування земельну ділянку
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строком на 5 років (а.с. 7-10).

28 квітня 2011 року договір оренди землі
зареєстровано в Апостолівському
відділі Дніпропетровської
регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про
що в Державному реєстрі земель
зроблено запис за № 00388 (а.с. 10).

Судом встановлено, що в договорі оренди
наявні не всі умови, визначені ст. 15
Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції
України та ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності та не мають зворотної дії
в часі, крім випадків, коли вони
пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

За ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України.

Частиною першою ст. 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Сторони, дійшовши згоди щодо істотних
умов договору оренди землі, скріплюють
його своїми підписами.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про
оренду землі» у редакції, чинній на час
укладення договору, визначено істотні
умови договору оренди землі, якими є:

- об'єкт оренди (кадастровий номер,
місце розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 вказаного Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним (ч. 2 ст. 15
Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 15 ЦК України та ст.
3 ЦПК України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, тому суд повинен
встановити, чи дійсно порушуються
права орендодавця у зв'язку з
відсутністю у договорі умов,
передбачених статтею 15 Закону України
від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду
землі», визначити істотність цих умов,
а також з'ясувати, у чому саме полягає
порушення його законних прав( правова
позиція Верховного Суду України,
викладена у постанові від 25 грудня 2013
року у справі № 6-94цс13, яка відповідно
до вимог ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України).

Задовольняючи позов, суд виходив із
того, що оспорюваний договір оренди
земельної ділянок є недійсними в силу
статті 15 Закону № 161-ХІV, оскільки
укладений без дотримання вимог цієї
норми, до договору не включені
узгодження таких істотних умов як
передачі земельної ділянки у заставу
чи внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Однак судом залишено поза увагою
вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15
ЦК України про те, що в порядку
цивільного судочинства підлягає
захисту саме порушене право, і не
встановлено, чи дійсно порушуються
права позивача у зв'язку з відсутністю
в договорах оренди зазначених умов, їх
істотність, суд не зазначив, в чому
саме полягає порушення законних прав
позивача.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підстави своїх вимог або заперечень
та надати докази відповідно до ст. ст.
57-60 ЦПК України.

Позивачем не надано доказів того, що
відсутність в укладеному договорі
оренди умов стосовно передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
як це передбачено ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», є істотними за
укладеним договором та порушуются
права орендодавця, не зазначечено та не
надано доказів у чому саме полягає
порушення прав позивача.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
апеляційна інстанція скасовує рішення
якщо судом неправильно застосовано
норми матеріального чи процесуального
права. Суд допустив такі порушення.

Оскільки при ухваленні рішення судом
порушено норми матеріального та
процесуального закону, судове рішення
підлягає скасуванню з постановленням
нового - відмови в позові.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р
І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» - задовольнити.

Рішення Апостолівського районного
суду Дніпропетровської області від 03
жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Едельвейс» про визнання недійсним
договору оренди землі, скасувати, в
позові- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова
В.О

С у д д і: Болтунова
Л.М.

Макаров
М.О.