Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Василевича В.С.,
Шимківа С.С., секретар судового
засідання: Пиляй І.С.

з участю сторін та представника
відповідача

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 28 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
договором позики,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

21.08.2012року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за договором позики,
покликаючись на те, що в 17 грудня 2011
року позичив ОСОБА_1 800 грн. зі строком
повернення до 1 лютого 2012 року, про що
останній написав розписку. Однак,
відповідач у визначений строк
зобов'язання не виконав. Просив
стягнути з ОСОБА_1 борг в розмірі 800 грн.,
3% річних у розмірі 67,87 грн., індексацію у
розмірі 4 грн., витрати на правову
допомогу в розмірі 2268 грн. та судові
витрати в розмірі 214,60 грн.

Рішенням Рівненського міського суду
від 28 листопада 2013 року стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
заборгованість за основним боргом за
договором позики від 17.11.2011 року у сумі
800 грн., 3% річних у сумі 67,87 грн.,
індексацію у сумі 4,00 грн., судовий збір
у сумі 214,60 грн. та витрати на правову
допомогу у сумі 1000 грн.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
вказує, що рішення суду є незаконним та
необґрунтованим у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
матеріального, порушенням норм
процесуального права, неповним
з'ясуванням обставини, що мають
значення для справи та невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що посилання суду як на
підставу задоволення позовних вимог на
рішення Рівненського міського суду від
19 листопада 2013 року, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору позики недійсним
відмовлено є безпідставним, так як
вказане рішення не набрало законної
сили та оскаржується в апеляційному
порядку.

Покликається на те, що у розписці від 17
грудня 2011 року відсутні відомості про
позикодавця та про передачу грошових
коштів у власність позичальника, що
свідчить про відсутність необхідних
ознак та умов договору позики і, як
наслідок, про відсутність самого
договору позики.

Стверджує, що в судовому засіданні
представник відповідача та сам
відповідач підтвердили безгрошовість
договору позики.

Доводить, що судом при ухвалені рішення
дані обставини не були взяті до уваги
та безпідставно стягнуті кошти за
договором позики та 3 % річних,
індексацію та витрати на правову
допомогу.

З наведених підстав просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
прийняти нове рішення.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3
вказують, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам закону, є
обґрунтованим, а доводи скарги
висновків не спростовують.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з доведеності
наявності зобов'язань у відповідача
перед позивачем по поверненню коштів,
отриманих за розпискою від 17 грудня 2011
року та виникнення грошових
зобов'язань відповідно до положень
ст.625 ЦК України.

Такі висновки відповідають
встановленим фактам та ґрунтуються на
законі.

Згідно статті 545 ЦК України кредитор,
прийнявши виконання зобов'язання,
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено
зобов'язання боржника виконати свій
обов'язок, а кредитора - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту, а також право
кожної із сторін у зобов'язанні
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Від імені ОСОБА_1 17.12.2011р. написано
документ, який названо розпискою та
згідно з яким останній зобов'язувався
повернути гроші взяті на дизпаливо в
сумі 800грн. до 1.02.2012року.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору
засвідчуючи отримання боржником від
останнього певної грошової суми або
речей.

В зв'язку з наведеним, висновок суду
першої інстанції про те, що ОСОБА_1
видав розписку ОСОБА_2 як борговий
документ, що підтверджує отримання
коштів та прийняття кожним із них
відповідних зобов'язань. Зокрема,
відповідач зобов'язувався повернути
борг, а позивач - прийняти виконання
особисто, оскільки інше не встановлено
договором - є правильним та відповідає
правовим позиціям, які викладені в
постановах Верховного Суду України від
25 квітня 2012року та № 6-63цс13 від 18
вересня 2013року.

Рішенням Рівненського міського суду
від 19 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від 19 грудня 2013
року, в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
позики недійсним відмовлено повністю
за недоведеністю позовних вимог.

Вказаним рішенням суду, яке набрало
законної сили, встановлено недоведеним
факт безгрошовості правочину.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
вказані обставини не потребують
доказуванню.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про незаконність покликання
судом на зазначене вище рішення суду
від 19.11.2013р. через не набрання ним
законної сили, оскільки такі висновки
не вплинули на обґрунтованість
ухваленого судом рішення і не
призвели до порушення прав та
інтересів сторін, а тому не є
підставами для скасування правильного
по суті судового рішення з одних лише
формальних міркувань.

Виходячи з положень ст. 625 ЦК України,
суд першої інстанції обґрунтовано
стягнув з відповідача на користь
позивача кошти за невиконання
боргового зобов'язання в розмірі
заявлених нею позовних вимог.

Разом з тим, судом стягнуто з
відповідача витрати по оплаті правової
допомоги в розмірі 1 000грн. за
відсутності в матеріалах справи
підтверджуючих документів про її
сплату.

Відповідно до ст.ст.84, 88 ЦПК України та
ст.30 Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» судові
витрати на правову допомогу - це
фактично понесені стороною і
документально підтверджені витрати,
пов'язані з наданням цій стороні
правової допомоги адвокатом або іншим
спеціалістом в галузі права при
вирішенні цивільної справи в розумному
розмірі з урахуванням витраченого
адвокатом часу.

Згідно зазначених норм склад та розмір
витрат, пов'язаних з оплатою правової
допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки
тощо). Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам.

Крім договору про надання юридичних
послуг адвокатом ОСОБА_3, матеріали
справи не містять належних доказів про
сплату останньому позивачем коштів в
розмірі 1000грн. за надання йому
правової допомоги.

За наведених підстав в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача судових витрат по оплаті
правової допомоги суд допустив
порушення норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи і відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду в цій частині. В решті -
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309,313, 314, 316,317,325
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 28 листопада 2013
року в частині стягнення витрат на
правову допомогу скасувати.

ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_1 витрат на
правову допомогу відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Василевич В.С.

Шимків С.С.