Справа № 439/23/14-ц/2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року
м. Броди

Бродівський районний суд Львівської
області у складі головуючої судді
Бородійчук О.І., при секретарі Скорик
І.Б., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору частково недійсним та
визнання права власності на будинок і
земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з
позовною заявою, в якій просить визнати
недійсним в частині покупця договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки від 04.09.2003 року,
посвідченого державним нотаріусом
Бродівської держнотконтори Збавдень
О.Є. та зареєстрованого за № 2317; визнати
за ОСОБА_1 права та обов'язки покупця за
договором купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки від 4
вересня 2003 року, посвідченого
державним нотаріусом Бродівської
держнотконтори Збавдень О.Є. та
зареєстрованого за № 2317; визнати за
ОСОБА_1 право власності на житловий
будинок із надвірними спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на
земельну ділянку площею 0,1364 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд і ведення особистого
підсобного господарства.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_5 в судовому засіданні позов
підтримали, просять їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов визнав, не заперечує щодо його
задоволення.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_6 позов заперечили, просять суд
відмовити в його задоволенні.

Суд, взявши до уваги пояснення
учасників судового засідання, покази
свідків, перевіривши матеріали справи,
з"ясувавши всі обставини у справі,
перевіривши їх доказами, вважає, що
позов слід задоволити, виходячи з
наступного.

З пояснень позивачки вбачається, що
вона разом зі своєю сім'єю чоловіком
ОСОБА_7 та сином ОСОБА_2 проживала у
АДРЕСА_2. У зв'язку з складним
матеріальним становищем та з метою
поліпшення житлових умов у 1998 році вона
виїхала на заробітки в Італію, де
перебуває по даний час. Протягом усього
часу перебування на заробітках вона
відкладала гроші з метою придбати собі
власний будинок. У 2003 році, коли вона
заробила достатньо коштів, вирішила
продати квартиру в м. Броди, докласти
заощаджені кошти та придбати будинок.
Зробити це вона довірила своєму сину
ОСОБА_2 та передала йому свої
заощадження. Син продав квартиру і за
кошти, отримані від продажу та
заощадження матері придбав для неї
житловий будинок. Приїхавши на Україну
у 2013 році вона дізналась, що придбане
ний сином для неї будинок, який
розташований у АДРЕСА_1, зареєстрований
не на її ім'я, а на ім'я сина. Так, згідно
договору купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки від 4
вересня 2003 року, посвідченого
державним нотаріусом Бродівської
держнотконтори Збавдень О.Є. з однієї
сторони ОСОБА_8, як продавець, а з другої
сторони ОСОБА_2, як покупець уклали цей
договір про нижченаведене: п. 1
продавець продав, а покупець купив
житловий будинок із надвірними
спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1,
земельну ділянку, площею 0, 1364 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд і ведення особистого
підсобного господарства, яка
розташована там же.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позов своєї матері визнав і не
заперечує того, що купував будинок для
матері. З нею по телефону погоджував
усі деталі продажу квартири та
придбання будинку, проведення його
капітального ремонту. Про те, що
оформив куплений будинок на своє ім»я
нічого мамі не казав.

Відповідачка ОСОБА_3 не визнала позов
ОСОБА_1 Вона суду пояснила, що є
колишньою дружиною ОСОБА_2. Спірний
будинок купувався в той час, коли вона з
ОСОБА_2 перебувала в шлюбі. Його мама
цей час була в Італії на заробітках. Так
як чоловік не міг сам заробити гроші на
утримання своєї сім»ї, то свекруха
передавала кошти для них. Проте, вона
стверджує, що будинок купував саме
чоловіком для своєї сім»ї, а не для
своєї матері.

Суд не бере до уваги твердження
відповідачки про те, що ОСОБА_1 знала
від часу придбання будинку, що він
оформлений на сина, так як таке
твердження є голослівним, адже в
судовому засіданні встановлено, що
документи на будинок постійно
знаходились в сина, жодних сумнівів чи
недовір між сином та матір»ю не було, а
коли вона реєструвалася в будинку, то з
нею завжди у всіх державних структурах
був син і саме він займався всіма
документами, а вона була лише формально
присутня при цьому.

Відповідно ст. 224 ЦК Української PCP в
редакції 1963 року за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Відтак, позивачка вважає, що саме вона
виконала обов'язок по сплаті певної
грошової суми, а тому право Покупця
повинно належати їй, а не синові.

Окрім того позивачка просить
врахувати, що саме за її кошти в будинку
проводився капітальний ремонт. Також
між нею та ВАТ «Укртелеком» було
укладено договір № 27090 від 13.09.2005 року
про надання послуг електрозв'язку та
ряд інших договорів, необхідних для
утримання будинку, що підтверджує факт
виконання позивачкою обов'язку за
договором прийняти майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК УРСР цивільні
права і обов'язки виникають з підстав,
передбачених законодавством Союзу PCP і
Української PCP, а також з дій громадян
організацій, які хоч і не передбачені
законом, але в силу загальних начал і
змісту цивільного законодавства
породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно п. 5 Постанови Пленуму
Верховного суду України N 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» за правилами
ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при
невідповідності її не тільки законові,
а й іншим актам, виданим органами
державної влади і управління в межах
наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при
порушенні встановленого порядку
вчинення громадянами і організаціями
дій, спрямованих на встановлення, зміну
чи припинення цивільних прав і
обов'язків, при ущемленні угодою
особистих або майнових прав
неповнолітніх дітей, а також в інших
випадках їх невідповідності вимогам
чинного законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила визнання
угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК). (
Абзац другий пункту 5 із змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму
Верховного Суду України N 13 ( V0013700-92 ) від
25.12.92 ).

Відповідно ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Керуючись ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Визнати недійсним в частині покупця
договір купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки від 04.09.2003
року, посвідченого державним
нотаріусом Бродівської держнотконтори
Збавдень О.Є. та зареєстрованого в
реєстрі за № 2317.

Визнати за ОСОБА_1 права та обов'язки
покупця за договором купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
від 4 вересня 2003 року, посвідченого
державним нотаріусом Бродівської
держнотконтори Збавдень О.Є. та
зареєстрованого в реєстрі за № 2317.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
житловий будинок із надвірними
спорудами, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею
0,1364 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд і
ведення особистого підсобного
господарства, яка розташована там же.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Бродівський районний суд Львівської
області шляхом подачі апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня його
проголошення.

Суддя: О. І. Бородійчук