У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів:
Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання розписки недійсною, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 16 травня 2014
року, ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 17 червня 2014
року

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, просив стягнути з
ОСОБА_4 заборгованість за договором
позики у розмірі 50 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20
жовтня 2003 року він надав ОСОБА_4 у борг
грошові кошти у розмірі 50 000 грн, що
підтверджується розпискою боржника,
але кошти повернуто не було.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом, просила
визнати недійсною боргову розписку від
20 жовтня 2003 року про отримання нею у
борг від ОСОБА_3 50 000 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що
договір позики є безгрошовим, оскільки
розписку від 20 жовтня 2003 року було
складено на вимогу ОСОБА_3 на
підтвердження правовідносин із
договору оренди останнім належної їй
земельної ділянки у розмірі 4,38 га.

Зокрема, 10 квітня 2003 року між сторонами
було укладено договір оренди земельної
ділянки строком на 5 років. Після
закінчення строку дії договору оренди
ОСОБА_3 продовжує користування цією
земельною ділянкою без правових
підстав.

Намагаючись позбавити її права
власності на земельну ділянку, ОСОБА_3
примусив її скласти розписку від 20
жовтня 2003 року (хоча взяття на себе
будь-яких зобов'язань перед ОСОБА_3 не
відповідало її внутрішній волі), а
також на його ім'я заповіт на вказану
земельну ділянку.

Після звернення у 2013 році до ОСОБА_3 із
вимогою сплатити орендну плату та
повернути орендовану ним земельну
ділянку, останній звернувся до суду із
позовом про стягнення боргу за
розпискою, хоча до цього з вимогами про
повернення боргу не звертався.

Таким чином, договір позики, укладення
якого підтверджується розпискою від 20
жовтня 2003 року, підлягає визнанню
недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Рішенням Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 16 травня
2014 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 17 червня 2014 року, первісний позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики від 20 жовтня 2003 року у
розмірі 50 000 грн. У зустрічному позові
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
первісному позові та задоволення
зустрічного позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що 20 жовтня 2003 року
ОСОБА_4 склала розписку, відповідно до
якої взяла в борг у ОСОБА_3 50 000 грн, які
зобов'язалась повернути не пізніше 20
жовтня 2005 року. У розписці також
зазначено, що у разі неповернення боргу
ОСОБА_3 отримує належну ОСОБА_4 на праві
приватної власності земельну ділянку
площею 4,38 га, що розташована на
території Малоперещепинської
сільської ради.

20 жовтня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт,
який було посвідчено у
Малоперещепинській сільській раді
Новосанжарського району Полтавської
області, відповідно до якого заповіла
ОСОБА_3 належне їй право на земельну
ділянку площею 4,38 га, розташовану на
території Малоперещепинської
сільської ради.

Апеляційним судом встановлено, що
відповідно до державного акта на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-ПЛ № 027893 від 3 вересня 2002 року
ОСОБА_4 є власником земельної ділянки
площею 4,38 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що розташована на території
Малоперещепинської сільської ради
Новосанжарського району Полтавської
області.

10 квітня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір оренди зазначеної
земельної ділянки строком на п'ять
років.

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Малоперещепинської сільської
ради № 127 від 7 лютого 2014 року ОСОБА_3
продовжує користуватися належною
ОСОБА_4 земельною ділянкою після
закінчення строку дії договору оренди.

30 липня 2013 року ОСОБА_4 скасувала
заповіт від 20 жовтня 2003 року.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив із того,
що розписка позичальника є
підтвердженням укладення договору
позики та передачі грошей. Оскільки у
визначений у розписці строк ОСОБА_4
гроші не повернула, то сума боргу
підлягає стягненню з неї на користь
позикодавця. Суд також виходив із того,
що порушене право позивача підлягає
захисту, оскільки причини пропуску
позовної давності ОСОБА_3 є поважними, а
саме: скасування ОСОБА_4 заповіту від 20
жовтня 2003 року. Відмовляючи в
зустрічному позові ОСОБА_4, суд виходив
із того, що вона не довела отримання
грошових коштів у меншій сумі, ніж
зазначено у розписці, як і підстави для
визнання договору позики недійсним.

Із такими висновками погодився й
апеляційний суд.

Із висновками судів першої та
апеляційної інстанції повністю
погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 151 ЦК Української РСР
(чинного на час складання розписки) в
силу зобов'язання одна особа (боржник)
зобов'язана вчинити на користь іншої
особи (кредитора) певну дію, як-от:
передати майно, виконати роботу,
сплатити гроші та інше або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
договору або інших підстав, зазначених
у статті 4 цього Кодексу.

Згідно із ст. 216 ЦК Української РСР
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином. Якщо
боржник видав кредитору в посвідчення
зобов'язання борговий документ, то
кредитор, приймаючи виконання, повинен
повернути цей документ, а при
неможливості повернення зазначити про
це в розписці, що ним видається.
Знаходження боргового документа у
боржника посвідчує припинення
зобов'язання, поки не доведено інше.

Відповідно до 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК
України).

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи зустрічний позов та
відмовляючи у позові в цій частині,
суди дійшли висновку, що ОСОБА_4 не
довела безгрошовість договору позики
та підстави для визнання договору
позики недійсним. Такі висновки суду
підтверджуються матеріалами справи.

Водночас із висновками судів про
задоволення первісного позову
погодитись не можна.

Як убачається із змісту розписки
ОСОБА_4, 20 жовтня 2003 року вона отримала в
борг 50 000 грн від приватного підприємця
ОСОБА_3 та зобов'язалась повернути цю
суму до 20 жовтня 2005 року. У разі
неповернення боргу приватний
підприємець ОСОБА_3 утримує від неї
земельну частку (пай), державний акт
серія ІІІ-ПЛ № 027893 на право приватної
власності на землю площею 4,38 га від 3
вересня 2002 року, зареєстрований у книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю № 149.

Вирішуючи спір, у порушення ст. ст. 213, 214,
303, 315 ЦПК України суди не дали належної
оцінки змісту розписки ОСОБА_4 та не
встановили, на підтвердження яких
правовідносин її було видано.

Суди також не встановили, чи
користувався ОСОБА_3 належною ОСОБА_4
земельною ділянкою після складання
розписки та після 20 жовтня 2005 року, а
якщо користувався, то на яких умовах
(оплатне чи безоплатне користування),
та не перевірили, чи не свідчить
користування земельною ділянкою
ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 боргу за
розпискою, з урахуванням умов
повернення боргу та умов отримання
ОСОБА_3 належної позивачу земельної
частки (паю) не з'ясували, чи є підстави
для стягнення боргу із ОСОБА_4

Згідно із ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

З огляду на те, що у розписці був
визначений строк повернення грошей,
суди не дали належної оцінки причині
пропуску позовної давності ОСОБА_3 та
дійшли необґрунтованого висновку про
те, що скасування ОСОБА_4 заповіту в
липні 2013 року свідчить про поважність
його пропуску.

Допущені судами порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, є підставою для скасування
ухвалених у справі судових рішень у
частині вирішення первісного позову із
направленням справи у цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Новосанжарського районного
суду Полтавської області від 16 травня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 17 червня 2014
року скасувати у частині вирішення
первісного позову ОСОБА_3 та направити
справу у цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення
Новосанжарського районного суду
Полтавської області від 16 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 17 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник