Справа № 591/5599/13-ц
Провадження № 2/591/42/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року Зарічний
районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді
Клімашевської І. В.,

з участю секретаря
Гребенькової О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Суми цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті
особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, Перша
Маріупольська державна нотаріальна
контора, про визнання заповіту
недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із
зазначеним позовом та мотивувала його
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її
мати ОСОБА_7 Після смерті матері
відкрилась спадщина на все належне їй
майно та спадкоємцями першої черги є
вона та її рідна сестра - третя особа по
справі - ОСОБА_5 22.01.2013 року вона разом із
сестрою подали заяви до нотаріальної
контори про прийняття спадщини та
дізнались, що 20.02.1992 року їх мати ОСОБА_7
склала заповіт на квартиру на користь
свого онука - відповідача по справі
ОСОБА_3 Вважає, що вказаний заповіт слід
визнати недійсним, оскільки ОСОБА_7 за
життя страждала на психічну хворобу,
перебувала на психіатричному обліку за
місцем проживання , постійно приймала
ліки, поведінка її була неадекватною.
Тобто, на час складання заповіту ОСОБА_7
не могла усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали,
звертали увагу суду на те, що медична
документація, яка долучена до
матеріалів справи, підтверджує факт
того, що ОСОБА_7 постійно з 1976 року
лікувалась в обласній психіатричній
лікарні, була психопатичною особою, у
зв»язку з чим їй прописувались
седативні ліки. Останні роки свого
життя ОСОБА_7 не зверталась до лікарів,
а тому документи, які б свідчили про
погіршення її стану здоров»я в
медичних картках відсутні. В той же час,
про неадекватність поведінки
розповідали допитані судом свідки, які
повідомляли, що ОСОБА_7 за 3 роки до
своєї смерті перестала пускати
сторонніх в свою квартиру, перестала
спілкуватись з сусідами та близькими,
що свідчить про погіршення її стану
здоров»я. За таких обставин, вважали, що
суд повинен віднестись критично до
висновку експерта, який міститься в
матеріалах справи, а рішення прийняти з
урахуванням всіх доказів у справі. Крім
того, на думку позивача, її сестра -
третя особа по справі - мала вплив на
мати, а тому остання, піддавшись
умовлянням ОСОБА_5 склала заповіт на
відповідача - сина ОСОБА_5

Відповідач та його представник в
судовому засіданні та в наданих
письмових поясненнях проти позову
заперечували, вважали, що підстав для
визнання заповіту недійсним немає,
оскільки згідно з висновком експерта
ОСОБА_7 на час складання заповіту
розуміла значення своїх дій та могла
керувати ними. На їх думку вказаний
висновок підтверджується іншими
доказами по справі, з яких вбачається,
що ОСОБА_7 весь час проживала сама та
самостійно вчиняла побутові дії,
працювала, отримувала пенсію,
розпоряджалась грошима, здійснювала
приватизацію квартири тощо. Доказів на
спростування вказаних обставин
стороною позивача не надано.

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому
засіданні підтримала позицію сторони
відповідача, просила в позові
відмовити.

Від третіх осіб у справі -
приватного нотаріуса Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та Першої Маріупольської державної
нотаріальної контори надійшли заяви
про можливість слухання справи за їх
відсутності.

Суд, вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає, що в задоволенні позову
необхідно відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 10 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

З наявних в матеріалах справи доказів
вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_7, яка постійно мешкала за
адресою: АДРЕСА_1, та після її смерті
відкрилась спадщина (а.с.45,46).

22.01.2013 року до приватного нотаріусу
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6
звернулись із заявами доньки померлої:
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.43-44,50-55), а 19.06.2013
року - онук померлої - ОСОБА_3 (а.с.56).

Крім того, як вбачається з матеріалів
спадкової справи, 20.02.1992 року ОСОБА_7
склала заповіт, яким заповіла належну
їй на праві власності квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3

Як зазначалось вище, позивач просила
визнати вказаний заповіт недійсним,
оскільки вважала, що ОСОБА_7 хворіла на
психічну хворобу, через яку не розуміла
значення своїх дій та не керувала ними.
Вважала, що вказані обставини
підтвердились в судовому засіданні
показами свідків, яких за дорученням
суду було допитано в м.Маріуполі (а.с.
124-125).

Так, свідок ОСОБА_8 розповіла про
те, що психічний стан здоров'я ОСОБА_7 у
лютому 1992 року їй не відомий; її
спілкування з ОСОБА_7 було пов»язано з
виконанням нею своїх обов»язків як
голови житлового кооперативу «Велтон»
де проживала ОСОБА_7, оскільки в
квартирі останньої була антисанітарія
та ОСОБА_7 неодноразово затоплювала
сусідів. Також вказує, що з 90-х років до
самої смерті поведінка та стан ОСОБА_7
погіршувався, а в 2000-2001 роках вона
начебто розмовляла сама з собою, тягла
в квартиру різне сміття, заперечувала,
що в неї є доньки. Свідок знає, що ОСОБА_7
знаходилася на лікуванні в
психіатричній лікарні. Останні 4 роки
ОСОБА_7 дуже змарніла, належного
догляду за нею не було.

Свідок ОСОБА_9 розповіла, що
проживала в одному будинку з ОСОБА_7,
але особисто з нею знайома не була,
ніяких відносин не підтримувала, лише
один раз вона спілкувалась з ОСОБА_7 , бо
та затопила її з верхнього поверху.
Ніяких дивацтв за нею не помічала. Про
стан здоров'я ОСОБА_7 в 1992році не знає,
про заповіт нічого їй невідомо.

Таким чином, з вищевикладеного
вбачається, що свідок ОСОБА_9 про
психічний стан ОСОБА_7 на час складання
правочину нічого не знає, а свідок
ОСОБА_8 охарактеризувати психічний
стан ОСОБА_7 на час складання заповіту
не може.

Тобто, ці докази сторони позивача
не підтверджують факт того, що ОСОБА_7
на час складання заповіту не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Будь-які інші докази про
неадекватну чи невпорядковану
поведінку підекспертної на час
складання заповіту в матеріалах справи
відсутні.

З наявної в матеріалах справи
медичної документації вбаччається, що
ОСОБА_7 з 1976 року виявляла ознаки
дисоціативного (конверсійного )
розладу, що по міжнародній
кваліфікації психічних хвороб
відповідає діагнозу - « Істеричний
невроз».

Але, як вбачається з акту посмертної
судово-психіатричної експертизи №701
від 30.12.2013 року, при істеричному неврозі
констатують вегетативні, рухові,
сенсорні та психічні розлади.
Вегетативні порушення спостерігаються
у вигляді спазму гладкої мускулатури
(ком у горлі), відчуття непрохідності
стравоходу, почуття нестачі повітря.
Можливі також істерична блювота, інші
вегетативні прояви (збліднення шкіри і
т.д.). Рухові розлади фіксують частіше
як істеричні припадки
(супроводжуваними криками і сльозами),
але можуть бути і істеричні паралічі
(відмова перебувати в положенні стоячи
при зберіганню опорно-руховому
апараті), істеричні афонії (втрати
голосу), істеричний відмова від мови
(німота при схоронності розуміння мови
оточуючих і відсутності ураження
центрів мови в головному мозку). Проте
слід зазначити, що при неврозах не
страждає інтелект і це не є психотичний
розлад. Людина як і раніше працює,
поводить себе адекватно, живе в сім'ї,
виконує свої звичайні функції та може
усвідомлювати свої дії і керувати ними.
(а.с. 159-168).

Вказані висновки експерта
підтверджуються наданими стороною
відповідача документами (а.с. 88-105,
134-137,151), з яких вбачається, що ОСОБА_7
протягом всього зазначеного періоду
укладала договори, заявляла
виготовлення технічної документації
на земельну ділянку та квартиру,
займалась підприємницькою діяльністю,
зверталась до органів ПФУ з питаннями
перерахунку призначеної пенсії, в 1992
році відкривала рахунок в Ощадбанку та
в подальшому поповнювала його,
здійснювала проплати, в тому числі за
складання заповіту.

Згідно роз'яснень п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року „Про судову практику у
справах про спадкування", за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або особою,
яка через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до положень ст. 255 ЦК
України, правочин, який дієздатна особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

За змістом зазначеної норми для
визнання правочину недійсним
необхідно достовірне встановлення
факту, що особа не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними.

Відповідно до роз'яснень,
наданих у п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правила статті
225 ЦК України поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину перебувала у такому стані,
коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, тощо).

У зв'язку з тим, що предметом
судового дослідження є психічний стан
особи в момент вчинення правочину,
судом за клопотанням сторони позивача
по справі була призначена посмертно
судово-психіатрична експертиза
відносно ОСОБА_7, проведення якої було
доручено експертам Полтавської
обласної психіатричної лікарні
ім.Малишева.

Як вбачається з акту № 701 від
30.12.2013 року посмертної
судово-психіатричної експертизи,
ОСОБА_7 могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними на час
підписання заповіту, тобто станом на
20.02.1992 року.

Таким чином, експертом надано
категоричний висновок стосовно
психічного стану ОСОБА_7 на час
складання заповіту, інших переконливих
доказів на підтвердження нездатності
ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій не
надано.

З огляду на наведене, суд
приходить до висновку, що позивачі не
довели ті обставини, на які посилалися
як на підставу своїх позовних вимог, а
встановлені судом фактичні обставини
справи, а також наявні в матеріалах
справи та досліджені в судовому
засіданні докази свідчать про
безпідставність позовних вимог та
відсутність підстав для визнання
заповіту недійсним відповідно до ч.1 ст.
255 ЦК України.

За таких обставин, позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

Враховучи те, що в задоволенні
позову було відмовлено, суд вважає за
можливе у відповідності до положень ст.
154 ЦПК України скасувати заходи
забезпечення позову, вжиті за ухвалою
Зарічного районного суду м.Суми від
05.07.2013 року щодо арешту квартири.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215,218 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним
- відмовити за необґрунтованістю.

Скасувати заходи забезпечення
позову визначені в Ухвалі Зарічного
районного суду м.Суми від 05.07.2013 року, а
саме: скасувати накладення арешту на
двокімнатну квартиру, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, яка належала на
праві власності померлій ОСОБА_7.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м.Суми
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які не були
присутні під час проголошення рішення,
мають право подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
І. В. Клімашевська