Апеляційний суд міста Севастополя
Справа №22-ц/797/23/2014р.
інстанції Завгородня Л.М.
Доповідач в апеляційній
інстанції Саліхов В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

головуючого - Саліхова В.В.,

суддів - Андрейченко А.А.,
Лівінського С.В.,

за участю секретаря - Пасічник Г.В.,

позивача - ОСОБА_4,

представника позивача - ОСОБА_5,

представника позивача - ОСОБА_6,

представника відповідача - ОСОБА_7,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Севастополі
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Гагарінського суду міста Севастополя
від 11 червня 2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про
виділ 1/3 долі зі спадкового
майна-домоволодіння і виділі 1/3 долі
земельної ділянки, в реальному розділі
домоволодіння, визнати кам'яний гараж
самовільним і незаконним,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року позивач ОСОБА_4
звернулася до місцевого суду з позовом
до відповідача ОСОБА_9, в якому згідно
доповнених позовних вимог, просила
провести реальний розподіл спадкового
майна - домоволодіння АДРЕСА_1 з
надвірними спорудами та земельної
ділянки, виділивши позивачу 1/3 частку
вищевказаного майна та 2/3 частини
останнього відповідачу. Крім того,
ОСОБА_4 просила визнати кам'яний гараж
по АДРЕСА_1 незаконним та самовільно
побудованим і зобов'язати відповідача
його знести.

Вимоги позову мотивовані тим, що
позивачу належить 1/3 частина
зазначеного вище майна та 2/3 його
частки - відповідачу. Проте, в
добровільному порядку реальний розділ
останнього неможливий, у зв'язку чим
позивач звернулася до суду з даним
позовом.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 11.06.2013 року у
задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням того ж суду від
30.07.2013 року вирішено питання про судові
витрати.

Не погодившись з рішенням суду від
11.06.2013 року, позивач подала апеляційну
скаргу, в якій просить суд апеляційної
інстанції останнє скасувати через
неповне з'ясування судом першої
інстанції усіх обставин справи, що
мають значення для її правильного
вирішення, необґрунтованої відмови
суду провести додаткову експертизу у
справі.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що вона не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволені позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції в основу свого рішення
поклав проведену по справі судову
експертизу, відповідно до висновку
якої розділити спірний будинок АДРЕСА_1
із збереженням розміру часток
співвласників виявляється неможливим,
а запропонований експертом варіант
розділу спірного будинку потребує від
сторін по справі відступу від
ідеальних часток та великих витрат
пов'язаних з переобладнанням будинку, а
останні, в свою чергу, не представили
суду відповідного дозволу на таке
переобладнання. Відмовляючи у
задоволенні вимог щодо зносу
самовільно побудованого гаражу,
місцевий суд виходив з недоведеності
вказаних вимог.

З такими висновками місцевого суду
погоджується і колегія суддів,
оскільки вони зроблені з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права, з урахуванням наявних у справі
доказів та характеру спірних
правовідносин.

Відповідно до ст.41 Конституції України
кожен може володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, не
завдаючи при цьому шкоди правам інших
осіб та не порушуючи їхніх інтересів.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном, визначено
у ст.317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності.

Згідно ч.1 ст.364 ЦК України співвласник
має право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності, а відповідно до змісту ч.1
ст.367 ЦК України майно, що є у спільній
частковій власності, може бути
поділене в натурі між співвласниками.

На відміну від виділу, за яким право
власності припиняється лише для того
співвласника, частка якого виділяється
із спільної власності, у разі поділу
(ст.367 ЦК) спільна часткова власність
припиняється для всіх її учасників.

Верховний Суд України в абзаці першому
п. 6 постанови Пленуму від 4 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок»
наголошує, що судам при вирішенні справ
про виділ в натурі часток жилого
будинку, що є спільною частковою
власністю, слід мати на увазі, що це
можливо, якщо кожній із сторін може
бути виділено відокремлену частину
будинку з самостійним виходом
(квартиру). Виділ також може мати місце
при наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст.
183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти
висновку, що виділ часток (поділ) жилого
будинку, що перебуває у спільній
частковій власності, є можливим, якщо
кожній зі сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру) або у
разі, коли є технічна можливість
переобладнання будинку в ізольовані
квартири, які за розміром відповідають
розміру часток співвласників у праві
власності.

У тих випадках, коли для поділу
необхідно переобладнання або
перепланування будинку, він
провадиться за наявності на це дозволу
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК України).

Згідно п. 1.4.1. Наказу Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження
Правил утримання жилих будинків та
прибудинкових територій»
переобладнання і перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у жилих
будинках приміщень дозволяється
робити після одержання дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів відповідно до
законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом № 2-1254 та № 2-1257 від 16.03.2011
року, виданого державним нотаріусом
Третьої Севастопольської державної
нотаріальної контори Шаньковою М.С.,
після смерті ОСОБА_11, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 є власником 1/3
частини будинку АДРЕСА_1 та 1/3 частки
земельної ділянки загальною площею 0,0597
га за вказаною адресою (а.с.11,12).

Відповідно до державного акту на право
власності серія ЯЕ № 192131, виданого
Гагарінською районною в м. Севастополі
Радою право власності на 2/3 частки
земельної ділянки, наданої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (присадибна
ділянка), площею 0,0597 га зареєстровано
за ОСОБА_9 (а.с.13) та відповідно вона є
власником 2/3 частин спірного
домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦК України
договір про поділ нерухомого майна, що
є у спільній частковій власності,
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Аналіз наведеної норми закону дає
можливість дійти до висновку, що
законодавець передбачає для сторін
можливість добровільно в досудовому
порядку дійти до згоди, оформивши та
зареєструвавши договір про поділ
нерухомого майна нотаріально.

Однак, при розгляді даної справи було
встановлено, що сторони по справі не
дійшли згоди щодо розподілу спірного
будинку та користування земельною
ділянкою, а тому враховуючи обставини
по справі, а саме факт існування між
сторонами спору щодо поділу спірного
майна, колегія суддів вважає, що
застосування вказаної норми є
неможливим.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи ухвалою Гагарінського
районного суду м. Севастополя від 17.11.2011
року, місцевим судом було задоволено
клопотання позивача та його
представника, та по справі була
призначена судова будівельно-технічна
експертиза(а.с.26).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 535/536
від 03.09.2012 року, проведеної
Севастопольським відділенням
Харківського науково-дослідного
інституту судових експертиз ім. Засл.
проф. М.С. Бокаріуса, експерт зазначив,
що розділити будинок АДРЕСА_1 у
відповідності з частками
співвласників не виявляється можливим.
Разом з тим, експертом запропоновано
варіант виділу відокремлених частин з
єдиного об'єкту нерухомості з
відступом від ідеальних часток та
варіант порядку користування спірним
будинком. Також було запропоновано два
варіанти порядку користування
земельною ділянкою, які співпадають з
варіантами щодо спірного будинку.

У судовому засіданні 26.09.2013 року в суді
апеляційної інстанції позивачем
ОСОБА_4 було заявлено клопотання про
призначення по справі додаткової
судової будівельно-технічної
експертизи, оскільки висновки основної
експертизи були зроблені експертом без
врахування пропозицій розділу
спірного домоволодіння позивача, що
має суттєве значення для вирішення
спору(а.с.160-161).

Ухвалою Апеляційного суду м.
Севастополя від 26.09.2013 року клопотання
позивача ОСОБА_4 було задоволено та по
справі була призначена додаткова
судова будівельно-технічна експертиза
(а.с.166-167).

Відповідно до висновку проведеної по
справі додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №
1129/1130 від 06.12.2013 року експертом
зазначено, що відповідно до
розташування житлового будинку, його
конструктивних елементів, планування
та розмірів приміщень, часток
власників, наданих правовстановлюючих
документів, запропонувати варіант
виділу житлового будинку літ. А у
відповідності з ідеальними частками
співвласників без переобладнання та
перепланування житлового будинку
технічно неможливо. Експертом
запропонований єдиний варіант виділу
житлового будинку літ. А за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно до ідеальних
часток співвласників за умови
переобладнання та перепланування
житлового будинку літ. А.

При влаштуванні запропонованого
варіанту виділу житлового будинку літ.
А отримується два самостійних об'єкта
нерухомості.

Всі переобладнання житлового будинку
необхідно проводити відповідно до
вимог ДБН А. 3.1-5-96 «Організація
будівельного виробництва» та
«Положення про порядок надання дозволу
на виконання будівельних робіт».
Дозвіл на виконання будівельних робіт
надається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю, на
підставі затвердженої у встановленому
порядку проектної документації, за
наявності дозволу районної
адміністрації, газового господарства
та державної пожежної інспекції.
Можливість улаштування дверних
перерізів в несучих конструкціях
(стінах) може бути визначена після
обстеження несучих конструкцій
інспекцією ДАБК.

При проведенні поділу будинку з
відповідним переобладнанням та
переплануванням суд повинен
перевірити наявність дозволу
виконавчого комітету місцевої ради на
проведення зазначених переобладнань, а
також технічну можливість поділу
зазначеного будинку.

На необхідність дотримання вказаного
звернув увагу Верховний суд України в
ухвалі від 01.04.2009 року у справі №
6-14446св08.

Крім того, Верховний Суд України в
абзаці третьому п. 7 постанови Пленуму
від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок» також наголосив, що у
тих випадках, коли для поділу необхідне
переобладнання та перепланування
будинку, він проводиться при наявності
дозволу на це виконкому місцевої Ради
(ст.152 ЖК). Якщо сторона оспорює рішення
виконкому щодо дозволу на
переобладнання та перепланування і
воно є необгрунтованим, суд може не
погодитись з ним, мотивуючи це в
рішенні.

Враховуючи зазначене вище та висновки
судової будівельно-технічної
експертизи № 1129/1130 від 06.12.2013 року,
колегія суддів також вважає, що виділ
житлового будинку літ. А за адресою:
АДРЕСА_1, неможливий, оскільки для
запропонованого експертом виділу
останнього необхідно виконати
відповідні переобладнання та
перепланування.

Однак, дозволу виконавчого комітету
місцевої ради на виконання
переобладнань, відповідно до висновку
вищезгаданої експертизи, сторонами у
спорі суду не надано.

Надані позивачем апеляційному суду
документи (30.01.2014 року за вх. 933) не
свідчать про надання такого дозволу на
проведення вищевказаних переобладнань
в розумінні ст. 152 ЖК України.

Крім того, як було зазначено у
вищевказаній судовій експертизі,
дозвіл на виконання будівельних робіт,
необхідних для проведення
переобладнання, надається інспекціями
державного архітектурно-будівельного
контролю, на підставі затвердженої у
встановленому порядку проектної
документації, за наявності дозволу
районної адміністрації, газового
господарства та державної пожежної
інспекції.

Таким чином, для вирішення питання про
поділ житлового будинку необхідно
дослідити не тільки висновки технічної
експертизи щодо можливих варіантів
поділу будинку в натурі, а в необхідних
випадках - висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про дозвіл виконавчого комітету
місцевої ради на переобладнання і
перепланування жилого будинку.

За таких обставин, судова колегія
вважає висновки суду першої інстанції
про відмову про поділ спірного
житлового будинку обґрунтованими,
оскільки наявний в матеріалах справи
висновок судової будівельно-технічної
експертизи від № 1129/1130 від 06.12.2013 року є
недостатнім для вирішення заявлених у
цій справі позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачем не заявлялися вимоги про
надання вищезгаданого дозволу не
ґрунтуються на вимогах закону.

Також, колегія суддів погоджується з
висновками місцевого суду про відмову
у задоволенні вимог позивача про знос
самовільно побудованого гаражу з
наступних підстав.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про основи містобудування»
будівництво об'єктів містобудування
незалежно від форм власності
здійснюється з дозволу відповідних рад
(або відповідних виконавчих органів у
разі делегування їм таких повноважень).
Крім того, необхідним є також дозвіл на
виконання будівельних робіт з нового
будівництва, реконструкції,
реставрації та капітального ремонту
будинків, споруд та інших об'єктів,
розширення і технічного переоснащення,
який видається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Із роз'яснень, викладених у п. 5
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» №6 від 30
березня 2012 року вбачається, що
відповідно до вимог ст. 376 ЦК право на
звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

З вищевикладеного слідує, що
пред'являючи такі вимоги особа повинна
довести наявність порушеного права, а
саме те, що самовільно побудова споруда
порушує її права або інтереси.

Однак позивач, всупереч вимог ст.ст. 10, 60
ЦПК України, не довела апеляційному
суду, що кам'яний гараж порушує її
права, а тому такі вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню, а доводи апеляційної
скарги у вказаній частині не
заслуговують на увагу судової колегії.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно взяв до уваги наведене та
обґрунтовано зробив висновок про те, що
на цей час відсутні підстави для
задоволення позову в даній частині.

Твердження апелянта про те, що судом
першої інстанції не розглянуті її
вимоги щодо розділу земельної ділянки
не є підставою для скасування або зміни
оскаржуваного рішення суду, оскільки
вирішення спору щодо земельної ділянки
можливо лише після вирішення питання
про виділ частки (поділ будинку), який
знаходиться на цій земельній ділянці.

Інші доводи апелянта являються
наслідком помилкового тлумачення норм
права, а тому теж не можуть бути
прийняті до уваги колегією суддів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Гагарінського суду міста
Севастополя від 11 червня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної чинності з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/
В.В. Саліхов

Судді: /підпис/ А.А.
Андрейченко

/підпис/ С.В.
Лівінський

Згідно оригіналу:

Суддя Апеляційного суду

міста Севастополя В.В. Саліхов