Головуючий суду 1 інстанції - Іванов
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 422/5473/13-ц
Провадження № 22ц/782/261/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів - Околота Г.М., Гаврилюка
В.К.,

при секретарі - Ковальчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі апеляційного суду
Луганської області в м.Луганську
апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк»
на рішення Перевальського районного
суду Луганської області від 03 грудня 2013
року по цивільній справі за позовом ПАТ
КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
було відмовлено за пропуском строку
позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з
апеляційною скаргою на нього, вважає
його незаконним, необгрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просило оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове, яким його позовні
вимоги до ОСОБА_2. про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає апеляційну
скаргу такою, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної
цивільної справи колегія суддів
приймає до уваги положення ч.1 ст.303
Цивільного процесуального кодексу
України, відповідно до якого під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності
до вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України були
повно і всебічно дослідженні обставини
справи та дана належна оцінка доказам,
на які сторони посилалися в суді першої
інстанції. Суд правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог «ПриватБанк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, суд першої
інстанції послався на те, що позивачем
пропущено встановлений законом строк
позовної давності.

Із матеріалів справи вбачається, що
10.09.2006 року між сторонами було укладено
кредитний договір № LGALRX07610067,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від
позивача кредит в розмірі 2233 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 24 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення 10.09.2007
року (а.с.5-10).

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав в повному обсязі, надавши
відповідачу грошові кошти в оговореній
в договорі сумі. Відповідач грошові
кошти отримав та ними скористався.

Однак ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання
за кредитним договором щодо
щомісячного повернення частини
кредитних коштів та сплати процентів
за користування кредитом, у зв'язку з
чим, у останнього утворилася
заборгованість, яка станом на 18.09.2013
року становить: 1047,20 грн. -
заборгованість за кредитом; 8817,98 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 211,05 грн.-
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 15884,12 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафи; 500,00 грн. - штраф (фіксована
частина); 1298,02 грн. - штраф (процентна
складова), а всього - 27758,37 грн. (а.с.4).

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до п.5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка") (Стандарт), що є
невід'ємною частиною кредитного
договору № LGALRX07610067, сторони, згідно із
ст.259 Цивільного кодексу України,
встановили термін позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним Договором тривалісю 5 років
(а.с.10).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила, а ч.5
зазначеної правової норми встановлює,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

При цьому, згідно із ч.4 ст.267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.31 Постанови № 5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року „Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
враховуючи положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», суди
мають виходити з того, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

На підставі викладеного, приймаючи до
уваги, що в кредитному договорі №
LGALRX07610067 від 10.09.2006 року встановлено
кінцевий строк виконання зобов'язання
відповідачем - 10.09.2007 року, суд першої
інстанції, з огляду на заяви ОСОБА_2 про
застосування наслідків пропущення
строків позовної давності (а.с.24, 33),
дійшов правильного висновку про те, що
позивач, звернувшись із вказаним
позовом до суду 27.09.2013 року (а.с.3),
пропустив строк позовної давності, що є
підставою для відмови у позові.

При цьому посилання апелянта на
переривання перебігу строку позовної
давності списанням 09.04.2010 року ПАТ КБ
«Приватбанк» з картки позивача коштів
в розмірі 3 грн. 97 коп. в рахунок
погашення заборгованості по кредиту є
безпідставним, оскільки, відповідно до
ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку, а
ОСОБА_2 особисто з 2007 року жодних дій, що
свідчили б про визнання ним свого
боргу, не вчиняв.

Списання ж банком з власної ініціативи
з картки позивача коштів в розмірі 3
грн. 97 коп. в рахунок погашення
заборгованості по кредиту такими діями
вважати не можливо.

При таких обставинах, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи, будь-яких належних
доказів на підтвердження своїх доводів
апелянт суду не надав, тому судом
першої інстанції постановлене
правильне по суті і справедливе
рішення.

Приймаючи до уваги викладене,
керуючись ст.ст.304, п.1 ст.307, 308, 314-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х
В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк»
відхилити.

Рішення Перевальського районного суду
Луганської області від 03 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її оголошення, однак її може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: