АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 889 /2014
інстанції - БартащукЛ.П.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Соколової В.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Сутиріна В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Компанія страхування життя «Унілайф»
про стягнення невиплаченої суми
грошової премії;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного
суду м.Києва від 02 грудня2013 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Дніпровського
районного суду м.Києва від 02.12.2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ
«Компанія страхування життя «Унілайф»
про стягнення невиплаченої суми
грошової премії відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог. Посилається на
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Помилковим, на думку апелянта, є
висновок суду першої інстанції про те,
що на час звільнення позивачки наказ
№29/1-К від 12.06.2013 року про скасування
наказів № 21-К про преміювання за якісне
супроводження роботи брокерів у
березні-квітні 2013 р. та 22-К від 29.05.2013 р.
про преміювання за якісне виконання
обов'язків у квітні 2013 р. був чинний,
оскільки їй нічого не було відомо як
упродовж декількох місяців після його
видачі, так і на день звільнення її з
Компанії. Таким чином, відсутній
причинно-наслідковий зв'язок між
наказом № 29/1-К та наказами № 21-К, № 22-К,
оскільки підставою видачі наказів №
21-К та № 22-К від 29.05.2013 року було якісне
супроводження роботи брокерів у
березні-квітні 2013 року та якісне
виконання працівниками своїх
обов'язків у квітні 2013 року. Апелянт
вказала, що її, як працівника
невмотивовано позбавлено заробленої
сумлінною працею заслуженої премії,
чим порушено її конституційні права.
Крім того, судом не витребувано у
відповідача доказів на підтвердження
наявності фінансових труднощів у
Компанії, у зв'язку з чим вона не може
розрахуватись зі своїми працівниками
та клієнтами, а також нести в повному
обсязі відповідальність за
зобов'язаннями перед фізичними
особами, підприємствами, установами,
організаціями, а також державою.

В суді апеляційної інстанції позивачка
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3
підтримали апеляційну скаргу в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Представник
відповідача Сутирін В.В. заперечував
проти задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
згідно з наказом №100-к від 22.11.2010 року,
ОСОБА_2 була прийнята на роботу на
посаду начальника департаменту
забезпечення страхової діяльності ПАТ
«Компанія страхування життя «Унілайф»
з 22.11.2010 року з посадовим окладом в
розмірі 930, 00 грн.

З 03.01.2012 році ОСОБА_2 був встановлений
посадовий оклад в розмірі 1134,00 грн., що
підтверджується наказом № 74-к від
29.12.2011 року, та з 01.05.2013 року був
встановлений посадовий оклад в розмірі
6255,00 грн., що підтверджується наказом №
11-к від 29.03.2013 року.

29.05.2013 року були видані два накази:
наказ № 21-К про преміювання позивачки
за якісне супроводження роботи
брокерів у березні-квітні 2013 року та
наказ № 22-К про преміювання за якісне
виконання обов'язків у квітні 2013 року.

Згідно зазначених наказів було
прийнято рішення про виплату позивачці
премій за підсумками роботи у
березні-квітні 2013 році.

12.06.2013 року, у зв'язку з фінансовими
труднощами підприємства та з метою
мінімізації затрат ПАТ «КСЖ
«Універсальна», був виданий наказ про
скасування наказів № 21-К та № 22-К від
29.05.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
11.07.2013 рокупозивачка була звільненаз
роботи за згодою сторін, на підставі
ст. 36 КЗпП України.

При звільненні їй було виплачено
грошову компенсацію за дні
невикористаної щорічної відпустки,
премію виплачено не було, оскільки
зазначені накази були скасовані
наказом від 12.06. 2013 року.

Колегія суддів вважає що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 11.5.11., 11.7 та 11.8
Статуту, Генеральний директор
Товариства має право видавати накази
та розпорядження, обов'язкові для
виконання усіма працівниками, в тому
числі й наказ №29/1-к від 12.06.2013 року про
скасування наказів про преміювання №
21-К та № 22-К від 29.05.2013 року.

Позивач помилково стверджує, що не
виплативши премію за підсумками роботи
у березні-квітні 2013 р., відповідач
знизив заробітну плату, порушуючи при
цьому норми ч.3 ст. 21 ЗУ «Про оплату
праці».

Необґрунтованість та безпідставність
даного твердження випливає із
помилкового віднесення даної суми, яку
Позивач отримувала як премію до
фіксованого посадового окладу, зміна
розміру якого тягне передбачені
законом наслідки.

Статтею 15 ЗУ «Про оплату праці»
встановлено, що форми і системи оплати
праці, норми праці, розцінки, тарифні
сітки, схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами у колективному
договорі з дотриманням норм і гарантій,
передбачених законодавством,
генеральною та галузевими
(регіональними) угодами. У разі, коли
колективний договір на підприємстві не
укладено, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний погодити ці
питання з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво органом.

Стаття 2 ЗУ «Про оплату праці» зазначає,
що основна заробітна плата це -
винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов'язки). Вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
для робітників та посадових окладів
для службовців.

Премія - додаткова форма грошової
винагороди, мета якої стимулювання
якісного виконання працівниками
покладених на них трудових обов'язків і
слугує як засіб заохочення та
встановлення якої є правом а не
обов'язком власника.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що організація оплати
праці здійснюється на підставі
трудового договору.

Позивач була ознайомлена в
загальному порядку за наказом № 11-к від
29.03.2013 р. про встановлення їй посадового
окладу в розмірі 6 255 грн., тобто, була
ознайомлена з умовами оплати праці і
була згодна з розміром свого
посадового окладу.

Наказ не передбачав нарахування і
виплату позивачу надбавок, премій та
інших виплат.

Колективний договір як і профспілка на
підприємстві відсутні, питання
преміювання не регулюється правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
положеннями чи іншими документами на
підприємстві, а позивачці ніколи не
встановлювалися норми, перевищення
яких давали б підставу для нарахування
і регулярної виплати додаткової
заробітної плати (стр. 2 Рішення, абзац
12-15).

На час звільнення позивачки з роботи
наказ №29/1-к від 12.06.2013 року був чинний,
тому у суду відсутні підстави для
висновку про порушення підприємством
ст. ст. 47, 116 КЗпП України в частині
виплати позивачці усіх сум, що їй
належать, та проведення підприємством
неповного розрахунку в день її
звільнення.

ОСОБА_2 зазначений наказ не оспорює,
будь - яких вимог щодо законності
наказу не заявляє.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 02грудня 2013 рокузалишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: