Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором;
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» про визнання частково
недійсним кредитного договору за
касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою її
представником ОСОБА_2, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 12 серпня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне
товариство «РодовідБанк» (далі - ПАТ
«Родовід Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути з ОСОБА_1 на його користь 125 016,70
доларів США заборгованості за
договором, три відсотки річних від суми
простроченої кредитної заборгованості
в розмірі 47 575 грн 82 коп. та пеню в
розмірі 9 267 430 грн 10 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21
грудня 2007 року відкрите акціонерне
товариство «РОДОВІД БАНК» (далі - ВАТ
«РОДОВІД БАНК»), правонаступником
якого є ПАТ «РОДОВІД БАНК», та ОСОБА_1
уклали кредитний договір, за умовами
якого, банк відкрив позичальниці
відновлювальну кредитну лінію у
розмірі 100 тис. доларів США строком
погашення до 21 грудня 2010 року із платою
за користування кредитом 15% річних.
Додатковою угодою від 13 жовтня 2008 року
до кредитного договору від 21 грудня 2007
року, відсоткову ставку було збільшено
до 17% річних, додатковою угодою від 11
лютого 2009 року відсоткову ставку по
кредитному договору було змінено на 16%
річних. У рахунок забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між банком і ОСОБА_1 21 грудня
2007 року укладено договір іпотеки
земельної ділянки площею 0,1272 га, що
знаходиться по АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.
ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним
договором належним чином не
виконувала, систематично порушувала
виконання умов кредитного договору,
внаслідок чого утворилася
заборгованість за кредитним договором.

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з зустрічним позовом, в якому
просила визнати недійсним п. 4.5
кредитного договору від 21 грудня 2007
року.

Свої вимоги мотивувала тим, що пунктом
4.5 кредитного договору від 21 грудня 2007
року передбачено, що за порушення
строків (термінів) повернення кредиту
або сплати процентів за користування
кредитом позичальник зобов'язаний
сплачувати кредитору пеню за кожен
день прострочки у розмірі 1,6 % від суми
простроченої заборгованості.
Зазначала, що указаний пункт
кредитного договору порушує її права.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 4
квітня 2013 року позов ПАТ «Родовід Банк»
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Родовід Банк» кошти у розмірі 98 999,40
доларів США - заборгованість за
кредитом, заборгованість по відсотках
за користування кредитом у сумі
26 017,30 доларів США, 47 575 грн 82 коп.
- суму трьох відсотків річних від суми
простроченої кредитної
заборгованості.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним п. 4.5 кредитного
договору від 21 грудня 2007 року,
укладеного між ВАТ «Родовід Банк» та
ОСОБА_1

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 серпня 2013 року рішення
суду першої інстанції у частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ПАТ «Родовід Банк» про стягнення пені
та задоволення зустрічного позову
скасовано та ухвалено у цій частині
нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Родовід Банк» суму пені у розмірі 5 867
645 грн 81 коп.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати, рішення
суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
первісний позов частково, а зустрічний
позов повністю, виходив із того, що
вимоги про стягнення пені у розмірі,
визначеному банком, є непропорційно
великою сумою компенсації за
невиконання кредитного зобов'язання,
що в силу ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» створює
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні первісного
позову про стягненні пені,
задовольняючи первісний позов у цій
частині та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, виходив із того, що
оспорюваний кредитний договір було
укладено між сторонами відповідно до
вимог чинного законодавства,
відповідач частково виконувала взяті
на себе зобов'язання.

Проте погодитись з тиками висновками
судів попередніх інстанцій не можна.

Судами установлено, що 21 грудня 2007 року
між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого, банк відкрив позичальниці
відновлювальну кредитну лінію у
розмірі 100 тис. доларів США строком
погашення до 21 грудня 2010 року із платою
за користування кредитом 15% річних.

Додатковою угодою від 13 жовтня 2008 року
до вказаного кредитного договору від 21
грудня 2007 року, відсоткову ставку було
збільшено до 17% річних, додатковою
угодою від 11 лютого 2009 року відсоткову
ставку по кредитному договору було
змінено на 16% річних.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 21
грудня 2007 року між банком і ОСОБА_1 було
укладено договір іпотеки земельної
ділянки площею 0,1272 га, що знаходиться
по АДРЕСА_1.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов᾽?язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов᾽?язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов᾽?язання.

З урахуванням цієї норми права, а також
положень ст. 611 ЦК України сплата
неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов'язання незалежно від виду
неустойки (штрафу або пені).

Згідно зі ст. 61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 4.5 кредитного договору
за порушення строків (термінів)
повернення кредитів та/або сплати
процентів за користування кредитами
позичальник зобов'язаний сплачувати
банку пеню за кожний день прострочки у
розмірі 1,6% від суми простроченого
платежу.

Тобто, кредитним договором було
передбачено право кредитора на зміну
відсоткової ставки у разі порушення
боржником своїх зобов'язань по сплаті
відсотків за кредитом.

Таким чином, ОСОБА_1, підписуючи
кредитний договір, погодилась з його
умовами, а банк, надавши кредит, виконав
своє зобов'язання за договором.

Крім того, за умовами кредитного
договору передбачено обов᾽?язок
позичальника сплачувати пеню й штраф
за порушення зобов᾽?язання, але за
різних підстав та за різні порушення
зобов᾽?язання.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 27 постанови від
30 березня 2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив
судам, що проценти, які підлягають
сплаті згідно з положеннями статей 1054,
1056-1 ЦК України, у такому порядку не
підлягають зменшенню через
неспівмірність із розміром основного
боргу, оскільки вони є платою за
користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Отже, зменшувати відсотки за
користування кредитом законом не
передбачено, оскільки вони не є
неустойкою.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

У п. 27 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам також роз'яснено, що положення
частини третьої статті 551 ЦК України
про зменшення розміру неустойки може
бути застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з частиною другою
статті 625 ЦК України, які мають іншу
правову природу.

Суд першої інстанції, у порушення ст.
ст. 212-214 ЦПК України, на вказані вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернув.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ПАТ «Родовід Банк» про стягнення пені
та стягуючи пеню у меншому розмірі, ніж
передбачено договором, не врахував
роз'яснення постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
та зменшив суму пені за відсутності
заяви відповідача про зменшення
розміру неустойки.

Наведене свідчить, що судами не повно
з'ясовані обставини справи, не надано
їм оцінки, хоча з'ясування цих обставин
має суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
не дотримались встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суди на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізують і
оцінюють докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

З огляду на викладене, ухвалені у
справі судові рішення не можна визнати
законними й обґрунтованими, тому вони
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її
представником ОСОБА_2, задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 4
квітня 2013 року та рішення апеляційного
суду Київської області від 12 серпня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко