У х в а л а

іменем україни

10 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,суддів:
Дем'яносова М.В.,Попович О.В.,Мостової
Г.І.,Ступак О.В.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 14
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від 11 липня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство
комерційного банку «ПриватБанк» (далі -
ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду
з позовом про стягнення зі ОСОБА_6
заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 14
травня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 11 липня 2014
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими судовими
рішеннями, ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з касаційною
скаргою, в якій просило скасувати
оскаржувані судові рішення та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що 27 липня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було
укладено кредитний договір, за яким
позичальник одержав кредит у розмірі 2
984,8 грн на умовах сплати 2,09 % за
користування кредитом на суму залишку
заборгованості щомісяця строком на 18
місяців до 25 січня 2008 року. Також
відповідач погодився з Умовами і
правилами надання банківських послуг
(а.с. 7-18).

27 липня 2006 року ОСОБА_6 придбано
мобільний телефон Samsung Z 540 вартістю 2 316
грн.

Згідно із розрахунком заборгованості
за кредитним договором ОСОБА_6 має 37 377,33
грн заборгованості, яка складається з: 1
385,5 грн заборгованості за кредитом,
заборгованості за процентами у розмірі
10 634,31 грн, 23 101,46 грн пені, 500 грн штрафу
(фіксована частина) та 1 756,06 грн штрафу
(процентна складова).

У зв'язку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, дійшов висновку про
те, що банком пропущено строк позовної
давності для звернення до суду за
захистом свого цивільного права або
інтересу.

Проте з таким висновком суду повністю
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає закону та не ґрунтується на
доказах, наявних у матеріалах справи.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Виходячи зі змісту вищенаведених норм,
для застосування судом позовної
давності судом відповідач має зробити
про це заяву не пізніше ніж до
ухвалення судом рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції в зв'язку з неявкою
відповідача в судове засідання ухвалив
заочне рішення.

При цьому відповідач належним чином
повідомлявся про розгляд справи,
ухвала про відкриття провадження у
справі від 27 березня 2014 року та додані
до неї матеріали надсилалися ОСОБА_6 за
її зареєстрованим місцем проживання:
АДРЕСА_2 (а.с. 32-34).

Крім того, 27 березня 2014 року телефоном
секретарем судового засідання було
повідомлено відповідача про виклик у
судове засідання на 3 квітня 2014 року, на
що ОСОБА_6 відповіла, що за
зареєстрованим місцем проживання
відсутня та фактично проживає за
адресою: АДРЕСА_1, і просила направити
матеріали на вказану адресу (а.с. 34).

У подальшому судова повістка
направлена ОСОБА_6 поштою на згадану
адресу, але поштове відправлення
повернулося з відміткою «за відмовою
адресата від одержання» (а.с. 35).

Надалі копію ухвали попереднього
судового засідання від 3 квітня 2014 року
було направлено ОСОБА_6 на адресу:
АДРЕСА_2, проте поштове відправлення
повернулося з відміткою «за
закінченням терміну зберігання». Також
3 квітня 2014 року секретар судового
засідання телефоном повідомив
відповідача про виклик у судове
засідання на 24 квітня 2014 року (а.с. 39-41).

Ніжинський міськвідділ УМВС України у
Чернігівській області повідомив суд
про те, що ОСОБА_6 проживає по АДРЕСА_1
протягом 10 років (а.с. 50).

29 квітня 2014 року відповідача
повідомлено про виклик у судове
засідання на 14 травня 2014 року. Крім
цього ОСОБА_6 було надіслано судові
повістки на адресу: АДРЕСА_1, а також на
адресу: АДРЕСА_2 (а.с. 46-48).

З огляду на це, ОСОБА_6 була обізнана про
розгляд справи у суді першої інстанції,
неодноразово повідомлялася про дату,
час та місце розгляду справи, тому мала
можливість заявити про застосування
строку позовної давності до ухвалення
судом рішення.

Однак ОСОБА_6 звернулася із заявою про
застосування строків позовної
давності під час розгляду справи в
апеляційному порядку (а.с. 80).

Таким чином суд першої інстанції
помилково застосував позовну давність
за відсутності заяви відповідача.

Застосовуючи строк позовної давності
за заявою відповідача, апеляційний суд
не звернув уваги на те, що позовна
давність застосовується судом за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Враховуючи викладене вище, суди
належним чином не вирішили питання про
порядок застосування строку позовної
давності відповідно до ЦК України.

За таких обставин суди неправильно
застосували норми матеріального права,
в порушення норм процесуального права
не встановили всіх фактичних обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відтак судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
визначених частиною 2 статті 338 ЦПК
України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від
14 травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від 11 липня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. ДьомінаСудді:М.В.
Дем'яносов Г.І. Мостова О.В. Попович О.В.
Ступак