Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Касьяна
О.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про встановлення факту
належності правовстановлюючого
документа, визнання права власності у
порядку спадкування за законом

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 14 травня 2009 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 11 червня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, у якому
просила встановити факт належності
ОСОБА_7 державного акта про право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, виданого 5 грудня 1995 року на
ім'я ОСОБА_7, та визнати за нею право
власності на указану земельну ділянку.

Свої вимоги мотивувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_7,
після смерті якого відкрилась спадщина
на земельну ділянку по АДРЕСА_1. Вказана
земельна ділянка належала ОСОБА_7 на
підставі рішення виконавчого комітету
Жовтневої районної ради народних
депутатів м. Луганська № 136 від 12 липня
1994 року. Вказувала, що фактично
прийняла спадщину після чоловіка,
проте не має змоги отримати свідоцтво
про право на спадщину, оскільки у
державному акті про право власності на
земельну ділянку по-батькові чоловіка
помилково вказано «ОСОБА_7» замість
«ОСОБА_7». Інші спадкоємці першої черги
після ОСОБА_7 є його діти - ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які спадщину не прийняли,
оскільки на час смерті батька
проживали за іншою адресою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 14 травня 2009
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 11 червня 2013 року, позов задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_7
державного акта на право приватної
власності на землю по АДРЕСА_1 від 5
грудня 1995 року. Визнано право власності
на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 у порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
закрити провадження у справі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Оскаржувані судові рішення указаним
вимогам закону не відповідають.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3, суд
першої інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася
спадщина на земельну ділянку по
АДРЕСА_1, яку позивач прийняла на
підставі норм ст. 529 ЦК УРСР як дружина.
Діти спадкодавця - ОСОБА_4 та ОСОБА_5
прав на спадкування не набули.

Висновки суду із фактичними
обставинами справи не узгоджуються.

Встановлено, що рішенням виконавчого
комітету Жовтневої районної ради
народних депутатів від 12 липня 1994 року
№ 136 ОСОБА_7 надано у володіння та
користування для обслуговування
жилового будинку та господарських
будівель земельну ділянку площею 1 000
кв. м по АДРЕСА_1 (а. с.
11), на підставі якого 5 грудня
1995 року на ім'я ОСОБА_7 видано
державний акт на право приватної
власності на землю серії ЛГ № (а.
с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а. с. 13).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 6 ЗК
України 1990 року громадяни набувають
право власності на земельні ділянки
у разі: одержання їх у спадщину;
одержання частки землі у спільному
майні подружжя; купівлі продажу,
дарування та обміну.

Право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється (ст. 22 ЗК України
1990 року).

За ст. 23 ЗК України 1990 року документом,
що посвідчує право власності на
земельну ділянку, є державний акт,
виданий та зареєстрований сільською
(селищною, міською, районною) Радою
народних депутатів.

Порушені права власників земельних
ділянок і землекористувачів
підлягають поновленню. Поновлення прав
власників земельних ділянок і
землекористувачів здійснюється
Радами народних депутатів
відповідно до їх компетенції, судом,
арбітражним судом або третейським
судом (ст. 44 ЗК України 1990 року).

На обґрунтування своїх доводів щодо
безпідставності позовних вимог, ОСОБА_6
в апеляційній скарзі посилався на те,
що 11 грудня 1995 року між ним як покупцем
та ОСОБА_7 як продавцем було укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 1 000 кв. м по
АДРЕСА_1 (а. с. 34). У п. 3 указаного
договору зазначено, що предмет
договору належить продавцеві на
підставі державного акта на право
приватної власності на землю серії ЛГ
№ від 5 грудня 1995 року.
Текст договору містить згоду дружини
ОСОБА_3 на відчуження спірної земельної
ділянки її чоловіком на користь ОСОБА_6

У порушення вимог ст. ст. 60, 214 ЦПК
України суд першої інстанції не
встановив обставин, які підлягають
доказуванню на підставі наведених норм
закону.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, у порушення ст.
ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив
належним чином доводи ОСОБА_6 щодо
відчуження спірної земельної ділянки
на його користь, не з'ясував, чи виникло
у нього право власності на неї з огляду
на ті обставини, що наявний у
матеріалах справи договір
купівлі-продажу від 11 грудня 1995 року не
містить відмітки виконавчого комітету
Жовтневої районної ради народних
депутатів про його реєстрацію.
Державний акт ОСОБА_6 на право
приватної власності на землю у
матеріалах справи також відсутній.

Крім того, поза увагою суду залишилися
ті обставини, що відчуження земельної
ділянки на користь ОСОБА_6 відбулося на
підставі правовстановлюючого
документа, який позивач просить
визнати належним її чоловікові, а текст
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 11 грудня 1995 року скріплено
її згодою щодо вчинення цих дій. Суд не
перевірив, чи увійшла за таких обставин
земельна ділянка до складу спадщини
після смерті ОСОБА_7.

В ухвалі апеляційного суду відсутні
висновки також щодо наступного
відчуження земельної ділянки ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_8 за договором від 2 липня
2010 року. Обставин про те, за ким
зареєстровано спірну земельну ділянку
відповідно до відомостей Державного
земельного кадастру та даних
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, апеляційний суд не
перевірив.

Враховуючи те, що допущені судами
порушення норм процесуального закону
унеможливили встановлення обставин,
які мають вирішальне значення для
вирішення спору, ухвалені ними судові
рішення підлягають скасуванню з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, із направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 14 травня 2009 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 11 червня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.П. Касьян

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко