АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/734/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Некрасова О.О. Доповідач - Ткаченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь
В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
житлового будинку та земельної ділянки
в натурі, усунення перешкод в
користуванні власністю та вселенні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського
районого суду м. Дніпропетровська від 15
листопада 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красногвардійського районого
суду м. Дніпропетровська від 15
листопада 2013 року у задоволені
позовних вимог ОСОБА_2, про поділ
житлового будинку та земельної ділянки
в натурі усунення перешкод в
користуванні власністю та вселенні -
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, а рішення суду в частині
відмови у задоволенні позову про
усунення перешкод в користуванні
власністю та вселенні - скасувати,
ухваливши в цій частині нове рішення, а
в іншій частині - залишити без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_4 ?
частину житлового будинку з
господарчими будівлями та спорудами,
що знаходиться в АДРЕСА_2, про що 09
лютого 2010 року було видано свідоцтва
про право на спадщину за законом, яке
було зареєстровано в реєстрі за № 4-314
(а.с.11), а також ОСОБА_2 успадкував ?
частку земельної ділянки площею 0,0400 га,
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
знаходиться на території
Красногвардійського району АДРЕСА_2,
про що було 09 лютого 2010 року також
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, яке зареєстровано в реєстрі
за № 4-317 (а.с.13).

14 квітня 2010 року Комунальним
підприємством «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради було прийнято рішення
про реєстрацію права власності ОСОБА_2
на ? частину домоволодіння АДРЕСА_2, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (а. с. 12).

Згідно технічного паспорту,
виготовленого спеціалістами
Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради 18
грудня 2009 року власниками
домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 - ?
частка та ОСОБА_3 - ? частка. Дане
домоволодіння складається з: житлового
будинку літ. А-1; вбиральні літ. Б; навіс
літ. В; навіс літ. Г, 1-8,І - споруди.
Житловий будинок літ. А-1 складається з:
тамбуру 1-1, розміром 3,5 кв. м.; санвузлу
1-2, розміром 3,1 кв. м.; кухні 3-1, розміром
6,9 кв. м.; коридору 1-4, розміром 5,2 кв. м.;
коридору 1-5, розміром 5,0 кв. м.; житлової
кімнати 1-6, розміром 6,6 кв. м.; житлової
кімнати 1-7, розміром 5,9 кв. м.; житлової
кімнати 1-8, розміром 16,0 кв. м.; житлової
кімнати 1-9, розміром 9,1 кв. м.; житлової
кімнати 1-10, розміром 6,4 кв. м. У даному
технічному паспорті мається відмітка
про самовільне будівництво прибудови
літ. а2-1.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
766/767/768-13 від 06 серпня 2013 року
Дніпропетровського науково-дослідного
інституту судових експертиз, експертом
були запропоновані шість варіантів
поділу домоволодіння по АДРЕСА_2 по ?
частині з незначним відступом від
ідеальних часток.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимоги щодо розподілу домоволодіння,
суд 1 інстанції виходив із того, що
розділити домоволодіння згідно
варіанту № 6 (додаток 11-12) судово
будівельно-технічної експертизи, щодо
якого було заявлено позовні вимоги, не
представляється можливим, оскільки він
був складений з урахуванням самовільно
збудованої прибудови літ. а2-1. У разі
узаконення самовільно збудованої
прибудови літ. а2-1 зміниться частка у
спільній частковій власності
співвласників.

Крім того, хоча позивачем і не
заявлялися позовні вимоги щодо інших
варіантів розподілу домоволодіння,
однак судом 1 інстанції було надано
правову оцінку й щодо них. Так,
висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
766/767/768-13 від 06 серпня 2013 року
передбачено декілька варіантів
розподілу в натурі спірних будинків і
земельної ділянки та можливість
визначення користування ними.
Експертні варіанти передбачають
перепланування та переобладнання
житлового будинку. Ані позивачем, ані
представниками позивача не було надано
суду відповідний дозвіл виконкому на
переобладнання, перепланування, у
зв'язку з тим, що даний дозвіл ними не
був отриманий, тобто даний висновок не
було узгоджено з виконкомом,
санітарно-епідеміологічною службою,
органами пожежної безпеки,
газопостачання та іншими органами, що
унеможливлює приймати до уваги
зазначений висновок та проводити поділ
спірного будинку. Тобто, зазначений
висновок не є належним та допустимим
доказом по справі. Крім того, як
зазначено в експертизі, за таких
варіантах поділу можливе незначне
порушення ДБН. Таким чином, при
запропонованих варіантах поділу
будинку буде зменшено розмір частки
відповідача та збільшиться частка
позивача, що фактично призведе до
позбавлення прав власності
відповідача на його майно. За таких
обставин позивач має внести гроші на
депозитний рахунок суду на
підтвердження наявності таких коштів у
нього з метою недопущення порушення
прав відповідача.

Що стосується позовних вимог про
розділ земельної ділянки, то суд 1
інстанції відмовив у їх задоволенні
виходячи із того, що, згідно державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЯЛ № 053919 ОСОБА_2 та ОСОБА_3
належить по ? частки земельної ділянки,
яка розташована по АДРЕСА_2. Цільове
призначення земельної ділянки -
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд (а.с.8-9),
а оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 в
частині поділу домоволодіння не
підлягають задоволенню, у зв'язку з чим
неможливо виділити ОСОБА_2 в
користування частину земельної
ділянки, відповідно до його частки у
праві часткової власності,
запропонованою експертизою.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимоги щодо стягнення з відповідачки
на користь позивача 20361 грн. 07 коп., в
тому числі: 2521 грн. 93 коп. - оплата за
проведення експертизи; за послуги
Дніпропетровського БТІ - 271 грн. 44 коп.;
витрати на поштові відправлення - 17 грн.
70 коп.; за надання юридичної допомоги - 7
200 грн. 00 коп. та витрати на сплату
послуг по піднайму житла в сумі 10 350 грн.
00 коп., а також вартість судового збору,
суд 1 інстанції виходив із того, що в
матеріалах справи міститься договір
піднайму житлового приміщення від 10
січня 2008 року, відповідно до якого
ОСОБА_5 уклала даний договір з ОСОБА_2
про наступне: ОСОБА_5 надає, а ОСОБА_2
приймає у користування квартиру
АДРЕСА_1, розташованого в м. Павлограді
Дніпропетровської області. Відповідно
до п.3 договору, ОСОБА_2 зобов'язується
щомісячно не пізніше 25 числа
сплачувати за користування квартирою
платежі у розмірі 150 грн. 00 коп. за
користування квартирою, а також ?
частину всіх комунальних платежів та
за користування електроенергією,
відповідно до виставлених
комунальними підприємствами рахунків.
Позивачем було розраховано, що на
виконання п. 3 договору ним було
витрачено 10 350 грн. 00 коп., проте, жодного
належного та допустимого доказу, який
би підтверджував факт фактичного
сплачення даних витрат в матеріалах
справи відсутні.

Матеріали справи містять акти про
виконання робіт по надання юридичних
послуг від 10 жовтня 2012 року та 21 жовтня
2013 року. Дані акти свідчать про те, що
між сторонами було укладено договір
про надання юридичних послуг з разовою
оплатою послуг. Проте, такий договір
укладається в письмовій формі
відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, а
в тексті самого договору чітко
визначаються види послуг з зазначенням
вартості кожної з них окремо. Оплата
підтверджується оригіналами квитанцій
до прибуткового касового ордеру,
підписаними або завіреними печаткою,
або платіжними дорученнями, в якому
обов'язково повинно бути зазначено, що
оплата здійснюється згідно за
конкретним договором. Факт виконання
послуг підтверджується також актом
прийому - передачі виконаних робіт,
який підписується сторонами і лише за
наявності вище перелічених письмових
доказів, відповідно до ст. 64 ЦПК України
суд може вважати витрати на правову
допомогу доведеним. Зазначені акти хоч
і містять перелік виконаних робіт,
проте не зазначена вартість кожної з
них, оплата не підтверджена оригіналом
квитанції, або іншими платіжними
документами.

Оскільки у задоволенні позовних вимог
було позивачу відмовлено, то суд 1
інстанції дійшов висновку, що і судові
витрати слід покласти на позивача.

При цьому суд правильно керувався
Конституцією України, ст. ст. 317, 321, 331, 356,
358, 364, 365, 367, 377, 383, 391 ЦК України, Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», Пленумом Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на
житловий будинок (зі змінами та
доповненнями) № 7 від 04 жовтня 1991 року.

Так, частиною 1 ст. 356 ЦК України,
передбачено, що власність двох чи
більше осіб із визначенням часток
кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України,
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ст.. 367 ЦК України, майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділено в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу спільного майна між
співвласниками право спільної
часткової власності на нього
припиняється. Пунктом 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
04 жовтня 1991 року «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на житловий будинок (зі
змінами та доповненнями)», зазначено,
що виділ в натурі часток жилого
будинку, що є спільною частковою
власністю, можливий, якщо стороні може
бути виділено відокремлену частину
будинку з самостійним виходом
(квартиру). Виділ також може мати місце
при наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані
квартири. Пунктом 7 вказаної постанови
передбачено, що переобладнання і
перепланування житлового будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
проводяться з дозволу виконавчого
комітету місцевих рад. Статтею 364 ЦК
України встановлено, що співвласник
має право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності. Якщо виділ в натурі частки
із спільного майна не допускається
згідно із законом або є неможливим,
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Згідно ст. 365 ЦК України,
право особи на частку у спільному майні
може бути припинено рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі, річ є неподільною,
спільне володіння і користування
майном є неможливим, таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що в частині позовних вимог
щодо розподілу домоволодіння,
земельної ділянки й стягнення грошових
коштів та судових витрат по справі, суд
1 інстанції обґрунтовано відмовив у їх
задоволенні, вказані висновки зроблені
судом без порушення норм матеріального
та процесуального права. Суд першої
інстанції у вищевказаній частині в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки учасників спору, обставини
справи, перевірив доводи сторін та
давши їм належну правову оцінку,
ухвалив в зазначеній частині рішення,
яке є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону і скасуванню
в цій частині не підлягає.

Доводи апеляційної скарги в частині
позовних вимог щодо розподілу
домоволодіння, земельної ділянки й
стягнення грошових коштів та судових
витрат по справі - є безпідставним та не
являються підставою для скасування
рішення суду.

Крім того, доводи, приведені в
апеляційній скарзі в зазначеній
частині, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду 1
інстанції, а відповідно до ст. 212 ЦПК
України, виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінювати
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Що стосується позовних вимог про
усунення перешкод в користуванні
житловим будинком АДРЕСА_2 та вселення
позивача у вказаний будинок, а також
зобов'язання ОСОБА_3 не чинити позивачу
перешкоди в користування житловим
будинком та передати йому один
комплект ключів від житлового будинку
та інших споруд, то відмовляючи у
задоволені цих вимоги, суд 1 інстанції
виходив із того, що позивачем та його
представниками не було доведено
належними та допустимими доказами факт
того, що відповідачка чинить йому
перешкоди у користуванні і
розпорядженні цим майном, а вимога про
передачу одного комплекту ключів від
житлового будинку та інших споруд, є
передчасною та не відповідає способу
захисту цивільних прав позивача.

Однак, колегія суддів в цій частині не
погоджується з висновками суду 1
інстанції.

Так, відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, на зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Згідно ст.. 383
ЦК України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права, чи обмежений у його
здійсненні. Відповідно до ст.. 391 ЦК
України, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач є власник ? частини
домоволодіння АДРЕСА_2, власником іншої
? частини вказаного домоволодіння є
відповідач. Позивач бажає
користуватися своєю власністю, однак
немає такої можливості через
відсутність у нього ключів від
домоволодіння, що було визнано
сторонами в судовому засіданні
апеляційної інстанції. Відповідач не
заперечувала проти того, що у позивача
відсутні ключі від спірного
домоволодіння та зазначила, що не проти
їх особисто передати позивачу.

Крім того, звернення позивача до суду з
зазначеним позовом, свідчить про
існування спору між сторонами.

За таких обставин висновки суду про те,
що позивачем та його представниками не
було доведено належними та допустимими
доказами факт того, що відповідачка
чинить йому перешкоди у користуванні і
розпорядженні цим майном - не
відповідають фактичним обставинам
справи, а відповідно рішення в цій
частині ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому, згідно із п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню в частині
відмови у задоволенні позову про
усунення перешкод в користуванні
власністю та вселенні з ухваленням
нового рішення, яким слід усунути
позивачу перешкоди в користуванні
власністю - домоволодінням АДРЕСА_2,
вселивши його у будинок АДРЕСА_2 та
зобов'язавши відповідачку передати
позивачу один комплект ключів від
житлового будинку АДРЕСА_2.

Керуючись ст. 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Красногвардійського районого
суду м. Дніпропетровська від 15
листопада 2013 року в частині відмови у
задоволенні позову про усунення
перешкод в користуванні власністю та
вселенні - скасувати.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні власністю - житловим
будинком АДРЕСА_2, вселивши його у
будинок АДРЕСА_2 та зобов'язавши ОСОБА_3
передати ОСОБА_2 один комплект ключів
від житлового будинку АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення
Красногвардійського районого суду м.
Дніпропетровська від 15 листопада 2013
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: