Справа № 161/4466/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Івасюта Л.В. Провадження №
22-ц/773/234/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Подолюка В.А.,

суддів - Киці С.І., Данилюк В.А.,

при секретарі - Захаровій Н.А.,

з участю представника позивача - Місюри
І.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2013 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») пред'явило в суд позов до
ОСОБА_3 про стягнення 29429 грн.
заборгованості за договором кредиту.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду від 17 червня 2013
року позов задоволено. Ухвалено
стягнути з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ
«Приватбанк» 29429 грн. заборгованості за
договором кредиту та 294 грн. 29 коп.
судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 17 грудня
2013 року відмовлено в задоволенні заяви
відповідача про перегляд заочного
рішення.

На вказане заочне рішення суду
відповідач подав апеляційну скаргу в
якій просив скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в позові ПАТ КБ «Приватбанк».
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
не доведено існування заборгованості в
сумі 29429 грн., також він під час
підписання заяви про відкриття
кредитного карткового рахунку не
ознайомлювався та не підписував
правила надання банківських послуг та
тарифи банку, відтак нарахування 72 % на
прострочену заборгованість є
безпідставним, що не передбачено
умовами кредитного договору. В
договорі значиться лише базова
відсоткова ставка в розмірі 36 % за
користування кредитними коштами. Крім
того, кредитний договір був укладений
на один рік, тому сплив строк позовної
давності.

Судом першої інстанції встановлено, що

21.07.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» з
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за яким останньому
було відкрито рахунок з видачею
кредитної картки та її обслуговування
з встановленою відновлювальною
кредитною лінією в розмірі 5000 грн.,
базовою процентною ставкою 36 % на строк
дії картки. Порядок погашення
визначався місячними платежами в
розмірі 7% від суми заборгованості (а.с.
10 17).

Ухвалюючи рішення про стягнення
заборгованості позичальника ОСОБА_3 за
укладеним ним з банком кредитним
договором суд першої інстанції,
виходив із того, що відповідач порушив
умови договору, строки повернення
коштів та нарахованих відсотків, у
зв'язку з чим станом на 31.01.2013 р.
утворилась заборгованість в розмірі
29429 грн.

Апеляційну скаргу слід відхилити
з наступних мотивів.

Так, згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Судом правильно встановлено, що права й
обов'язки сторін установлені кредитним
договором, що укладений 21.07.2006 року за
заявою ОСОБА_3 (а.с. 9 - 10).

Відповідно до ст. ст. 526, 611 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу; у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

ОСОБА_3 підписав заяву від 21.07.2006 року
про відкриття рахунку та надання
послуг - видачу кредитної картки та її
обслуговування. В заяві прямо
зазначено, що власне заява, Умови
надання банківських послуг, Правила
користування платіжною карткою, Тарифи
банку складають договір про надання
банківських послуг. Разом із цим, своїм
підписом ОСОБА_3 ствердив, що
ознайомився і згоден із Умовами
надання банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою,
Тарифами банку, відповідно надав згоду
на укладення договору на відповідних
умовах.

В апеляційній скарзі відповідач
підтверджує, що підписував заяву про
відкриття банківського рахунку і
надання послуг, відповідно посилання
на те, що він не ознайомлювався із
умовами, правила і тарифами банку
колегія суддів не приймає.

За умовами Тарифів банку (а.с. 66),
відсоткову ставку за прострочення
виконання боргових зобов'язань
встановлено в розмірі 6% на місяць. Це,
відповідно становить 72 % річних. Тому,
посилання ОСОБА_3 на безпідставність
нарахування заборгованості за цією
ставкою є безпідставним.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил
надання банківських послуг договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий же
строк.

Матеріали справи не містять заяви
інформування жодного із сторін про
припинення дії кредитного договору,
відтак щоразу зі спливом 12 місяців по
даті підписання договору він
автоматично пролонгувався на 12
місяців. Відповідач мав право
припинити дію договору за власною
заявою-інформування, проте не
скористався цим правом.

За цих обставин, посилання відповідача
про припинення дії договору 21.07.2008 року
є безпідставним, як і у зв'язку із цим
відповідне посилання на сплив строку
позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують заборгованість ОСОБА_3 у
розмірі 29429 грн. В своїй апеляційній
скарзі відповідач оспорює борг, проте
не підтверджує його власними
розрахунками.

В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
сторони на засадах змагальності
доводять обставини на які вони
посилаються, для цього подають
відповідні докази.

Позивач на підтвердження
існування заборгованості відповідача
в розмірі 29429 грн. надав відповідний
доказ - розрахунок заборгованості
(а.с.5-8). Відповідач стверджує, що за
відсутності квитанцій, виписок по
рахунку і таке інше розрахунок
заборгованості не є належним доказом.
Разом з тим, за засадами змагальності
відповідач не подав власні квитанції
про зняття готівкових коштів чи
виписки по рахунку.

За цих обставин, розрахунок
заборгованості є прийнятним доказом
існування заборгованості і за
відсутності обґрунтованого
заперечення відповідача розрахунок
заборгованості презюмується
правильним.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції, з'ясувавши
зазначені обставини справи, що
підтверджені доказами, які були
досліджені в судовому засіданні
правильно ухвалив рішення про
стягнення заборгованості у вище
вказаній сумі. Підстав для скасування
оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313 - 315, 324 ЦПК
України,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді