Справа № 463/398/14
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5414/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивача
ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та
її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 26 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 26 червня 2014
року задоволено частково позов ОСОБА_2
до ОСОБА_6 про відшкодування майнової
та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2
вартість збитків, завданих залиттям
квартири, в сумі 4606 грн., 1176 грн. оплати
за висновок будівельно-технічного
дослідження та 500 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, так як суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи. Вважає, що суд першої
інстанції не дав належної правової
оцінки долученим до матеріалів справи
актам технічного стану квартири від
03.09.2013 року та від 26.09.2013 року, не звернув
уваги на те, що такі складені зі
значними порушеннями, а відтак не
можуть бути належними доказами. Крім
того вказує на те, що висновок №3282
експертного будівельно-технічного
дослідження також є неналежним доказом
та не може бути основою вирішення
даного спору, оскільки ним не
встановлено причини залиття квартири
та недостовірно визначено вартість
відновлювальних робіт. Вважає, що судом
безпідставно стягнуто з неї витрати,
які понесла позивач для визначення
розміру шкоди. Звертає увагу суду на те,
що районний суд безпідставно відхилив
клопотання відповідача про виклик та
допит свідків, яке заявлене ОСОБА_6 з
метою доведення відсутності її вини, що
призвело до неповного з'ясування
обставин справи. Також апелянт вважає,
що суд безпідставно стягнув з неї 500
грн. моральної шкоди, оскільки відсутня
її вина у заподіянні позивачці
майнової шкоди.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким повністю відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно із ст.322 ЦК України власник
зобов'язаний утримувати майно, що йому
належить, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно ч. 2 ст. 382 ЦК України
власникам квартири у
багатоквартирному будинку належать на
праві спільної сумісної власності
механічне, електричне, сантехнічне та
інше обладнання за межами або
всередині квартири.

Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено,
що власність зобов'язує.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 є
власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно копії витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності
власником квартири №81 цього ж будинку,
яка розташована над квартирою
позивача, є ОСОБА_6

Відповідно до ст.179 Житлового кодексу
УРСР користування будинками
(квартирами) державного і громадського
житлового фонду, фонду
житлово-будівельних кооперативів, а
також приватного житлового фонду та їх
утримання здійснюється з обов'язковим
додержанням вимог Правил користування
приміщеннями жилих будинків і
прибудинковими територіями, які
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Згідно із п.18 Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями,
затверджених Постановою Кабінету
міністрів України від 08 жовтня 1992 року
№572, власники квартири зобов'язані
використовувати приміщення житлових
будинків за призначенням,
забезпечувати збереження жилих і
підсобних приміщень квартир та
технічного обладнання будинків,
дотримувати правил пожежної безпеки.
При появі несправностей у квартирі
вжити заходів до їх усунення власними
силами або підприємства по
обслуговуванню житла.

Частиною 2 ст. 383 ЦК України
визначено, що власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни
у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого , - за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до 152 Житлового кодексу
України переобладнання і
перепланування житлового будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів.

Згідно п.1.4.4 Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій
не допускається перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у жилих
будинках приміщень, що погіршує умови
експлуатації і проживання всіх або
окремих громадян у будинку або
квартирі.

Розпорядженням Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 06.11.2013 року №511 власнику квартири
АДРЕСА_2 ОСОБА_6 дозволено провести
перепланування даної квартири.

Однак, хоча даний дозвіл наданий ОСОБА_6
лише у листопаді 2013 року, проте
допитані судом свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, які проживають у АДРЕСА_1,
ствердили, що ремонтні роботи в
квартирі відповідача проводилися вже в
період, коли відбулось залиття
квартири позивача.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що оскільки відповідач як
власник квартири несе повну
відповідальність за стан свого майна і
наслідки, які настають при його
експлуатації, вона зобов'язана
вживати заходів для відповідного
нагляду за станом та своєчасним
ремонтом обладнання квартири, та що
внаслідок невиконання нею цих
обов'язків була залита квартира
ОСОБА_2, а відтак позивачці була
заподіяна майнова та моральна шкода.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є: 1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що з вини відповідача ОСОБА_2 було
заподіяно майнову шкоду у розмірі 4606
грн.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
покликається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

У порушення цих вимог відповідачем на
підставі належних та допустимих
доказів не доведено того, що залиття
квартири АДРЕСА_1 відбулося не з
належної їй на праві приватної
власності квартири і що вартість
матеріального збитку внаслідок
залиття квартири позивачки становить
меншу суму, ніж визначена судом.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовуються особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст.ст. 23,1167 ЦК України,
роз»яснень Постанови Пленуму
Верховного суду України від 31.03.1995 року
№4 (з наступними змінами) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової ) шкоди», колегія
судів вважає, що висновки суду щодо
розміру відшкодування моральної шкоди
в повній мірі відповідають обставинам
справи.

Колегія суддів вважає, що
безпідставними твердження апелянта
про те, що суд не дав належної оцінки
усім доказам по справі, так як оцінюючи
зібрані по справі докази, суд
дотримався встановленого ст.212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 26 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: