ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Дарницький районний
суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Цибулюк
М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про надання дозволу
неповнолітній дитині на виїзд за межі
України без дозволу одного із батьків
та виготовлення проїзного документу,
суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу
на виїзд неповнолітньої ОСОБА_5 за межі
України до досягнення нею 16 років,
тобто до 2023 року у супроводі матері без
згоди та супроводу батька, мотивуючи
вимоги тим, що на підставі рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 27.05.2009 року батьком її доньки ОСОБА_5
визнано ОСОБА_3. Зазначає, що дівчинка
часто хворіє на гострі респіраторні
вірусні інфекції та потребує
лікування, оздоровлення та
профілактики. Позивач прийняла рішення
про оздоровлення за власний рахунок
дитини на курортах за межами України,
проте батько дитини ОСОБА_3 дозвіл про
тимчасовий виїзд дитини за кордон не
надає, на прохання щодо надання
відповідного дозволу не реагує.
Позивач вважає, що таке обмеження
суперечить інтересам дитини,
можливості оздоровитися, відпочити,
відвідати інші країни світу, обмежує її
розумовий, духовний, соціальний та
моральний розвиток. У зв'язку з
вищевказаним, позивачка була змушена
звернутися до суду та просила надати
дозвіл їй, ОСОБА_2 на виїзд за межі
України доньки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до
досягнення нею 16 років, тобто до 2023 року
у супроводі матері без згоди та
супроводу батька та надати дозвіл на
оформлення та виготовлення проїзних
документів для виїзду за кордон
неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1

Представник відповідача проти позову
заперечував, зазначивши, що надання
батьком дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон є
необхідною умовою, проте між сторонами
склалися конфліктні відносини, попри
неодноразові намагання батька
зустрітися з донькою позивачка чинить
перешкоди у таких зустрічах.
Відповідач надає матеріальну допомогу
дитині, піклується про неї, хвилюється
про стан її здоров'я, оскільки дитина
часто хворіє. Зазначає, що позивачка в
період з жовтня 2009 року по грудень 2012
року вивозила ОСОБА_5 за кордон 7 разів
без згоди батька. Вказує, що позивачка
жодного разу не зверталася до
відповідача з проханням надати дозвіл
на виїзд дитини за кордон, а відповідно
до позиції ОСОБА_3, викладеній у
відповідному листі, він би проти цього
не заперечував, якби йому були надані
гарантії повернення дитини з-за
кордону та відомості про
місцезнаходження дитини за межами
України. Разом з тим, відповідач, як
батько дитини бажає знати куди, коли, з
якою метою намагаються вивезти його
дочку за кордон, а також йому не відомо
чи створені дитині умови для
нормального проживання за кордоном.

Крім того, представник відповідача
посилається на те, що позивач не надала
жодного доказу та не зазначила причини
подальших виїздів доньки за кордон,
території країн та строків виїздів до
досягнення нею повноліття, а тому
зазначені дії та вимоги позивачки
викликають занепокоєння відповідача,
як батька щодо підстав для подальших
виїздів без погодження з ним. У зв'язку
з вищевикладеним, просив відмовити в
задоволені позову в повному обсязі, як
необґрунтованого та безпідставного.

Всебічно проаналізувавши обставини
справи в їх сукупності, оцінивши за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному і об'єктивному
розгляді справи, зібрані по справі
докази, керуючись законом, суд дійшов
до наступного висновку.

Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згоди батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними (п.3 ч. 3 ст. 313 ЦК
України).

Судом встановлено, що рішенням
Голосіївського районного суду м. Києва
від 27.05.2009 року батьком ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження визнано
ОСОБА_3 (а.с. 8-9).

Відповідно до свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1, виданого
повторно Відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Голосіївського районного управління
юстиції у м. Києві від 06.05.2014 року
батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження зазначено ОСОБА_3,
громадянина Португалії, матір'ю -
ОСОБА_2, громадянку України.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України
"Про охорону дитинства" батько і мати
мають рівні права та обов'язки щодо
своїх дітей. Предметом основної
турботи та основним обов'язком батьків
є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадяни України" від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження
Правил перетинання державного кордону
громадянами України", Правилами
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із
змінами і доповненнями, передбачають,
що перетинання державного кордону для
виїзду за межі України громадянами, які
не досягли 16-річного віку, здійснюються
лише за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі або в
супроводі осіб, уповноважених ними, які
на момент виїзду з України досягли
18-річного віку. Виїзд за межі України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено
зокрема, що виїзд неповнолітніх
громадян України за межі території
України здійснюється за одним із таких
документів: паспорт громадянина
України для виїзду за кордон, виданий
дітям громадянам України згідно з цими
правилами; проїзний документ дитини,
виданий відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 цих Правил передбачено, що
оформлення паспорта/ проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей), а у разі, коли батьки
не перебувають у шлюбі між собою, - того
з них, з ким проживає дитина,
справжність підпису яких засвідчено
нотаріально. За наявності заперечень
одного з батьків документ може бути
оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок її виїзду
за кордон за згодою батьків або дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

Окрім того, чинним законодавством
передбачено можливість вирішувати
питання про надання дозволу саме на
конкретний виїзд дитини за кордон без
згоди батька (одноразовий), з
визначенням його початку і закінчення,
а не постійні виїзди без згоди батька,
не позбавленого батьківських прав,
такі поїздки можуть мати разовий
характер з певним часовим проміжком
перебування у відповідній державі.
Інше розуміння змісту нормативних
актів та допустимість неодноразових
виїздів дитини за кордон без згоди
батька на підставі одного рішення суду
є грубим порушенням права одного з
батьків на спілкування з дитиною та на
участь у її вихованні, суперечить
вищевказаним нормам матеріального
права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК
України, які визначають рівність прав і
обов'язків батьків відносно виховання
дитини.

Як вбачається з матеріалів
справи, листом від 05 червня 2014 року
ОСОБА_2 зверталася до ОСОБА_3 з
проханням надати дозвіл ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на багаторазові тимчасові
та довготривалі виїзди за межі України
до досягнення дитиною 16 років у
супроводі матері та без супроводу
батька та оформлення відповідних
проїзних документів (а.с.18).

Листом від 05.08.2014 року ОСОБА_3
надав відповідь ОСОБА_2, зазначивши, що
вона вперше просить про надання
дозволу на виїзд за кордон, але він
проти цього не заперечує та бажає
детально знати обставини майбутньої
подорожі, дату подорожі, напрямок
прямування, зазначив, що готовий мирно
домовитися про майбутні подорожі
доньки та просив не чинити перешкод у
спілкуванні з дитиною.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов
до висновку, що між батьками дитини
існують напружені, неприязні стосунки,
на підтвердження чого до суду надано
матеріали за зверненнями ОСОБА_3 до
Голосіївського районного управління
МВС України та копії рішень
Голосіївського районного суду м. Києва
від 11.10.2010 року та Апеляційного суду м.
Києва від 26.07.2011 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною, визначення
способу участі у вихованні дитини та
відшкодування моральної шкоди.

Позивачка, пред'явивши позов до
відповідача про надання дозволу на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітньої доньки, не підтвердила
ті обставини, що належним чином
зверталася до нього з цього приводу, не
зазначила у позовній заяві країну
перебування, відповідного часового
проміжку перебування в цій державі, та
з якою метою планує здійснити виїзд
дитини за межі України.

Посилання позивача в обґрунтування
задоволення поданого позову на те, що
відповідач відмовляється надати
дозвіл на виїзд дитини на лікування та
оздоровлення за кордон, суд вважає
безпідставним та недоведеним.

Доказів того, що відповідач на вимогу
позивача відмовляється надати певний
дозвіл на виїзд за кордон дитини,
позивачем також не надано.

Заявлена вимога позивача про визнання
відмови відповідача для необмеженої
кількості поїздок за кордон на
лікування, відпочинку і оздоровлення
малолітньої дочки є безпідставною, не
підлягає задоволенню, оскільки не
ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити про те, що рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2011
року у справі № 22-37181 визначено способи
участі ОСОБА_3 у вихованні та
спілкуванні з його донькою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Слід зазначити, що запропонований
позивачкою графік виїзду за кордон
дитини складений всупереч
вищезазначеному рішенню суду. Отже,
позивачка, звертаючись до суду,
фактично просить змінити визначений
рішенням суду спосіб участі
відповідача у вихованні дитини, що є
недопустимим.

Позивачкою не надано доказів, що вона
дійсно має намір здійснити виїзд за
кордон, а відповідач заперечує надати
дозвіл, що вказує на необґрунтованість
заявлених вимог. Позивач, заявляючи
позовні вимоги про надання дозволу,
вказала лише про намір виїзду, проте не
вказала періоди виїзду, їх тривалість
та не вказано країни, до якої може бути
здійснено виїзд неповнолітньої дочки,
не вказано мету поїздок.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не доведені
та не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та,
керуючись ст. 313 ЦК України, Законом
України "Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України", ст.155
СК України, ст.ст. 6, 7, 10, 57, 60, 88, 195, 196, 208,
209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
надання дозволу неповнолітній дитині
на виїзд за межі України без дозволу
одного із батьків та виготовлення
проїзного документу - залишити без
задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а сторонами, які не
були присутні при проголошенні рішення
суду - протягом десяти днів з дня
отримання його копії до Апеляційного
суду м. Києва через Дарницький районний
суд м. Києва.

СУДДЯ
О.Р. ЛУЖЕЦЬКА