Ухвала іменем України 15 жовтня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М.,

суддів:
Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Трансмарі», ОСОБА_4 про визнання права
власності на нежитлове приміщення,
виселення, вселення та стягнення суми
боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 26 травня 2014 року та за
касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» на рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 16 грудня 2013 року та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 26 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі» (далі -
ТОВ «Трансмарі»), ОСОБА_4 про визнання
права власності на предмет іпотеки -
нежиле приміщення, розташоване по
АДРЕСА_1, в рахунок виконання
зобов'язань за договором іпотеки
відповідно до умов договору та Закону
України «Про іпотеку» (далі - Закон),
визнання відповідача таким, що втратив
право користування нежитловим
приміщенням, зобов'язання звільнити
приміщення та передати його позивачу,
вселення до приміщення, посилаючись на
те, що відповідач не виконав свої
зобов'язання за договорами
позики-іпотеки від 17 лютого 2005 року.

В остаточній редакції позову просив: в
рахунок погашення боргу за двома
договорами позики-іпотеки від 17 лютого
2005 року, укладеними між ним
(позикодавцем-іпотекодержателем
ОСОБА_3) та позичальником-іпотекодавцем
ТОВ «Трансмарі» в сумі 3 131 923 грн
звернути стягнення на предмет іпотеки
за договорами позики-іпотеки від 17
лютого 2005 року на 16/100 частини нежилого
приміщення у будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 326,6 кв. м, шляхом визнання за ним
права власності на дане нежиле
приміщення; визнати за ним право
власності на 16/100 частини вказаного
нежилого приміщення; припинити право
власності ТОВ «Трансмарі» на 16/100
частини даного нежилого приміщення;
визнати ТОВ «Трансмарі» таким, що
втратило право користування предметом
іпотеки - 16/100 частинами нежилого
приміщення АДРЕСА_1; зобов'язати ТОВ
«Трансмарі» звільнити спірне нежиле
приміщення та передати йому в
користування; виселити ТОВ «Трансмарі»
з 16/100 частини спірного приміщення та
вселити в це приміщення його; стягнути
солідарно з відповідачів 3 131 923 грн (а. с.
129-133, т. 1, а. с. 1, 47-56, 75, т. 4,
а. с. 42-43, т. 5).

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що між ним та ТОВ
«Трансмарі» в 2005 році було укладено
договори позики-іпотеки, а саме:
договір позики-іпотеки від 17 лютого 2005
року, згідно з яким відповідачем ТОВ
«Трансмарі» отримано позику на суму 530
тис. грн; договір позики-іпотеки від 17
лютого 2005 року, згідно з яким ТОВ
«Трансмарі» отримано позику на суму 159
тис. грн. Указані договори були
нотаріально посвідчені, строк
повернення позики настав 17 лютого 2007
року, однак відповідач ТОВ «Трансмарі»
суми позики не повернув. Директор
підприємства ОСОБА_4 отримала від нього
вказані грошові кошти в повному обсязі,
про що свідчать письмові розписки в
договорах позики-іпотеки, але
представник відповідача ТОВ
«Трансмарі» надав документ про те, що
гроші до каси підприємства не внесені,
тому вважав, що ОСОБА_4 присвоїла
частину грошових коштів і має нести
солідарну відповідальність разом з ТОВ
«Трансмарі» відповідно до ст. ст. 92, 1190
ЦК України.

Загальний розмір невиконаних
зобов'язань за договорами
позики-іпотеки станом на 17 вересня 2013
року становить 3 131 923 грн та складається
із сум позики - 689 тис. грн, процентів - 533
429 грн, інфляційних втрат - 516 061 грн,
трьох відсотків річних - 136 008 грн та
пені - 1 257 425 грн.

Відповідно до ст. 35 Закону та п. 4.2
договорів іпотеки він направив
іпотекодавцю письмову вимогу про
виконання умов договору, але
врегулювання спору в позасудовому
порядку виявилось безрезультатним,
відповідач не виконав дану письмову
вимогу. Тому, посилаючись на умови
договорів позики-іпотеки, ст. ст. 7, 33, 35 40
Закону просив суд задовольнити позов у
повному обсязі та в рахунок погашення
боргу за двома договорами
позики-іпотеки від 17 лютого 2005 року в
сумі 3 131 923 грн звернути стягнення на
предмет іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 16
грудня 2013 року позов задоволено.

У рахунок погашення боргу за
договорами іпотеки-займу від 17 лютого
2005 року, реєстраційні номери № 295, 296,
укладеними між ОСОБА_3 та ТОВ
«Трансмарі» в сумі 3 131 923 грн, звернено
стягнення на предмет іпотеки - 16/100
частки нежилого приміщення у будинку
АДРЕСА_1, шляхом визнання за ОСОБА_3
права власності на 16/100 частки нежилого
приміщення у будинку АДРЕСА_1.

Припинено право власності ТОВ
«Трансмарі» на 16/100 частки нежилого
приміщення у будинку АДРЕСА_1.

Визнано ТОВ «Трансмарі» таким, що
втратило право користування предметом
іпотеки - 16/100 частки нежилого
приміщення у будинку АДРЕСА_1.

Зобов'язано ТОВ «Трансмарі» залишити
вказане майно та передати його в
користування ОСОБА_3

Виселено ТОВ «Трансмарі» з 16/100 частки
нежилого приміщення у будинку АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_3 до 16/100 частки нежилого
приміщення у будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ТОВ «Трансмарі»
та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 131 923 грн.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 26 травня 2014 року зазначене
судове рішення в частині визнання ТОВ
«Трансмарі» таким, що втратило право
користування предметом іпотеки - 16/100
частки нежилого приміщення у будинку
АДРЕСА_1; зобов'язання ТОВ «Трансмарі»
залишити вказане майно та передати
його в користування ОСОБА_3; виселення
ТОВ «Трансмарі» з цього приміщення та
вселення до нього ОСОБА_3; солідарного
стягнення з ТОВ «Трансмарі» та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 3 131 923 грн скасовано
та в позові в цій частині відмовлено.

У решті рішення залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

ТОВ «Трансмарі» у касаційній скарзі
просить рішення суду першої інстанції
скасувати; рішення апеляційного суду
скасувати в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання за ОСОБА_3 права власності на
16/100 частки нежилого приміщення у
будинку АДРЕСА_1; припинення права
власності ТОВ «Трансмарі» на 16/100
частки нежилого приміщення у будинку
АДРЕСА_1, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 та касаційна
скарга ТОВ «Трансмарі» підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом установлено та підтверджено
матеріалами справи, що 17 лютого 2005 року
між ОСОБА_3 та ТОВ «Трансмарі», від
імені якого діяла ОСОБА_5 як директор
даного підприємства, було укладено
договір позики-іпотеки ВСА № 123625,
посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Згідно з умовами договору позикодавець
ОСОБА_3 передав позичальнику ТОВ
«Трансмарі» у борг грошові кошти у
розмірі 159 тис. грн.

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору
на забезпечення виконання основного
зобов'язання іпотекодавець ТОВ
«Трансмарі» передав в іпотеку
позикодавцю-іпотекодержателю майно -
5/100 частки нежитлового приміщення
площею 103,5 кв. м по АДРЕСА_1. Предмет
іпотеки було оглянуто сторонами та
оцінено, сума оцінки складає 159 тис. грн
(п. 3.3 вказаного договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що
сторони домовились, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іптекодержатель задовольняє свої
вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки (а. с. 5-7 т. 1).

17 лютого 2005 року між ОСОБА_3 та ТОВ
«Трансмарі», від імені якого діяла
ОСОБА_5 - директор даного підприємства,
було укладено договір позики-іпотеки
ВСА № 123627, посвідчений приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_6
Позикодавець ОСОБА_3 передав
позичальнику ТОВ «Трансмарі» у борг
грошові кошти у розмірі 530 тис. грн.

Відповідно до п. 3.1 вказаного договору
на забезпечення виконання основного
зобов'язання іпотекодавець ТОВ
«Трансмарі» передав в іпотеку
іпотекодержателю ОСОБА_3 майно - 11/100
частки нежитлового приміщення площею
223,1 кв. м по АДРЕСА_1. Предмет іпотеки
було оглянуто сторонами та оцінено,
сума оцінки складає 530 тис. грн (п. 3.3
вказаного договору).

Згідно з п. 4.1 договору сторони
домовились, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іптекодержатель задовольняє свої
вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно з п. 2.1 вказаного договору
позичальник зобов'язується повернути
борг позикодавцю, починаючи з 17 березня
2005 року, сплачуючи щомісяця до 17 числа
кожного місяця суму грошей у розмірі 9
222 грн, а в термін до 17 лютого 2007 року
(кінцевий термін погашення позики)
сплатити решту суми - 317 894 грн (а. с. 8-10, т.
1).

09 липня 2007 року та 17 серпня 2008 року
позивачем ОСОБА_3 було надіслано
відповідачу ТОВ «Трансмарі» вимогу про
виконання зобов'язання за договорами
позики-іпотеки, яка не була задоволена
(а. с. 21-24, т. 1).

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення та керуючись положеннями ст.
ст. 525, 526, 536, 541, 629, 625, 638, 1049, 391 ЦК України,
ст. ст. 7, 33, 35, 37 Закону, виходив з умов
договорів позики-іпотеки і того, що
зобов'язання за договорами
позики-іпотеки не виконані, вимога
позивача про повернення боргу залишена
без задоволення, тому наявні підстави
для задоволення вимог
позикодавця-іпотекодержателя за двома
договорами позики-іпотеки за рахунок
предмета іпотеки та звернув стягнення
на погашення заборгованості за
договорами позики-іпотеки на предмет
іпотеки шляхом визнання за позивачем
права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з того, що користування
предметом іпотеки є похідним від права
власності на нього, суд першої
інстанції також дійшов висновку, що ТОВ
«Трасмарі», втративши право власності
на приміщення, має бути виселене з
нього для усунення перешкод новому
власнику у користуванні приміщенням, а
ОСОБА_3 вселений.

Задовольняючи вимоги про солідарне
стягнення з ТОВ «Трансмарі» та ОСОБА_4 3
131 923 грн, суд посилався на приписи ст. 541
ЦК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення в
частині визнання ТОВ «Трансмарі»
таким, що втратило право користування
предметом іпотеки - 16/100 частки нежилого
приміщення у будинку АДРЕСА_1;
зобов'язання ТОВ «Трансмарі» залишити
вказане майно та передати його в
користування ОСОБА_3; виселення ТОВ
«Трансмарі» з цього приміщення та
вселення до нього ОСОБА_3; солідарного
стягнення з ТОВ «Трансмарі» та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 3 131 923 грн та
відмовляючи в позові в цій частині,
посилався на те, що відповідно до абз. 2
п. 5.2.1 договорів позики-іпотеки від 17
лютого 2005 року сторони домовилися, що у
разі переходу права власності на
предмет іпотеки від іпотекодавця до
іпотекодержателя всі зобов'язання за
цими договорами вважаються виконаними
у повному обсязі (а. с. 5-10, 169-170,
183-184, т. 1).

Позивач у судовому засіданні
апеляційного суду погодився з тим, що у
зв'язку з переходом права власності на
предмет іпотеки до нього за рішенням
суду боргові зобов'язання вважаються
виконаними в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, виходячи з
того, що ніяких обставин, які б
відповідно до умов договорів
позики-іпотеки були б підставами
вважати, що боргові зобов'язання за
цими договорами у зв'язку з переходом
права власності на предмет іпотеки до
позивача не можуть вважатися
виконаними в повному обсязі, позивач ні
в позовній заяві, ні в заявах про зміну
позову та в судовому засіданні не навів
і доказів не надав ні суду першої
інстанції, ні апеляційному суду та,
враховуючи те, що ОСОБА_4 не виступала
поручителем за договорами
позики-іпотеки, апеляційний суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
солідарного стягнення заборгованості
за договорами позики-іпотеки з ТОВ
«Трансмарі» та ОСОБА_4, оскільки таке
стягнення потягне подвійну
відповідальність.

З висновком апеляційного суду в
повному обсязі погодитись не можна з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору, за своїми правовими
наслідками, може передбачати передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання в порядку,
встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки.

Пунктами 4.1, 5.2.1 договорів
позики-іпотеки від 17 лютого 2005 року
визначено, що іпотекодержатель за
своїм вибором звертає стягнення на
предмет іпотеки в один із передбачених
способів, у тому числі і шляхом
передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання забезпечених іпотекою
зобов'язань.

З огляду на наведене, виходячи з того,
що наведеними нормами права не
виключається можливість звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
передачі іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання забезпечених іпотекою
зобов'язань за рішенням суду, та
враховуючи те, що заборгованість за
договорами позики-іпотеки не погашена
і сторони не досягли згоди щодо
позасудового врегулювання спору, суди
дійшли обґрунтованого висновку про
наявність підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки - 16/100
частки нежитлового приміщення будинку
АДРЕСА_1 загальною площею 326,6 кв. м (за
двома договорами 5/100 частки площею 103,5
кв. м та 11/100 частки площею 223,1 кв. м) в
рахунок погашення заборгованості за
двома договорами позики-іпотеки від 17
лютого 2005 року в сумі 3 131 923 грн шляхом
визнання права власності на предмет
іпотеки за позивачем, припинивши право
власності ТОВ «Трансмарі».

Разом із тим, посилаючись на те, що
відповідно до абз. 2 п. 5.2.1 договорів
позики-іпотеки від 17 лютого 2005 року
сторони домовилися, що у разі переходу
права власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іпотекодержателя всі
зобов'язання за цими договорами
вважаються виконаними у повному
обсязі, апеляційний суд на порушення
вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України не
звернув уваги на те, що такі умови
сторони передбачили лише на випадок
позасудового врегулювання спору, отже
питання виконання зобов'язання в
частині, яка не покривається вартістю
іпотечного майна, має вирішуватись на
загальних підставах.

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону
іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності,
вартість такого майна та одночасно
розмір вимог, що залишаються
незадоволеними, підлягають
встановленню на час вирішення спору.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, ЦПК України,
Законом України «Про здійснення
правосуддя та кримінального
провадження у зв'язку з проведенням
антитерористичної операції», колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та касаційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 26 травня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.М. Ситнік

Судді: Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

Ю.Г.
Іваненко