Справа № 463/83/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/5426/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 18 червня 2014 року, -

встановила:

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до
Четвертої Львівської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_2 про
визначення їй додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини,
після смерті ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, терміном два місяці.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, визначено
ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за
адресою: АДРЕСА_1 додатковий строк на
прийняття спадщини для подачі в
Четверту Львівську державну
нотаріальну контору заяви про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_5 терміном на два місяці.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_2, в апеляційній скарзі
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволені позову
відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що позивачка не надала суду належних
доказів, якими було б доведено те, що
вона дізналась про наявність заповіту
лише після спливу 6 місяців з моменту
смерті спадкодавця, ОСОБА_5. Крім того,
апелянт вважає, що рішення суду
ґрунтується лише на усних поясненнях
та голослівних твердженнях позивачки,
та необгрунтовані допустимими
доказами по справі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3 на підтримання доводів
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

За вимогами статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст.1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.2 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 ЦК України, він не
заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК
України).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 є
сином ОСОБА_5 та батьком позивачки -
ОСОБА_4. Дані обставини підтверджуються
свідоцтвом про народження від 24 січня
1953 року, актовий запис №99, свідоцтвом
про народження від 08 червня 1979 року,
актовий запис №4143, свідоцтвом про
одруження від 27 липня 2002 року, актовий
запис №1602 та свідоцтвом про шлюб від 02
березня 2007 року, актовий запис №1.

20 травня 2003 року ОСОБА_5 склала заповіт,
актовий запис №1-1545, згідно якого все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося і взагалі все те, що
буде належати їй на день смерті і на що
вона за законом буде мати право
заповіла ОСОБА_4.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 06 березня 2012 року, актовий запис
№114.

Оскільки позивачка на час відкриття
спадщини проживала окремо від
спадкодавця - ОСОБА_5, то для прийняття
спадщини повинна була подати
відповідну заяву. Така заява повинна
була бути подана до 05 вересня 2012 року.

Позивачка у встановлений строк заяву
про прийняття спадщини не подала.
Звернулася до суду із позовом про
визначення їй додаткового строку два
місяці для подання до нотаріальної
контори заяви про прийняття спадщини.

За правилами ст. 1272 ЦК України якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не
подав заяву про прийняття спадщини, він
вважається таким, що не прийняв її.

Частиною 3 ст. 1272 ЦК України
передбачено, що за позовом спадкоємця,
який пропустив строк для прийняття
спадщини з поважної причини, суд може
визначити йому додатковий строк,
достатній для подання ним заяви про
прийняття спадщини.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику у справах про
спадкування»роз'яснено, що вирішуючи
питання про визначення особі
додаткового строку, суд досліджує
поважність причин пропуску строку для
прийняття спадщини. При цьому
необхідно виходити з того, що поважними
є причини, пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку
визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба
спадкоємців; 2) велика відстань між
місцем постійного проживання
спадкоємців і місцем знаходження
спадкового майна; 3) складні умови
праці, які, зокрема, пов'язані з
тривалими відрядженнями, в тому числі
закордонними; 4) перебування
спадкоємців на строковій службі у
складі Збройних Сил України; 5)
необізнаність спадкоємців про
наявність заповіту тощо.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив з того, що
причина пропуску позивачкою строку
прийняття спадщини є поважною,
оскільки не залежала від її волі.
Незнаючи про наявність заповіту в її
користь позивачка правомірно та
добросовісно вважала про відсутність у
неї права на спадкування, а тому й не
вчиняла дій щодо прийняття спадщини.

Однак, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
зважаючи на наступне.

Так, в інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування, роз'яснено, що
судом не можуть бути визнані поважними
такі причини пропуску строку для
подання заяви про прийняття спадщини,
як юридична необізнаність позивача
щодо строку та порядку прийняття
спадщини, необізнаність особи про
наявність спадкового майна, похилий
вік, непрацездатність, незнання про
існування заповіту, встановлення судом
факту, що має юридичне значення для
прийняття спадщини (наприклад,
встановлення факту проживання однією
сім'єю), невизначеність між
спадкоємцями хто буде приймати
спадщину, відсутність коштів для
проїзду до місця відкриття спадщини,
несприятливі погодні умови.

Статтями 10,58,59,60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона покликається як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях. Докази
повинні бути належними та допустимими.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції прийшов до переконання, що
причина пропуску позивачкою строку для
подання заяви про прийняття спадщини є
поважною, оскільки не залежала від її
волі. До такого висновку суд дійшов
взявши до уваги твердження позивачки
про те, що їй не було відомо про
складений бабцею, ОСОБА_5, на її ім»я
заповіт, який, як ствердила, в листопаді
2012 року знайшла в файлику, у якому
знаходились з документами
банківського депозиту спадкодавця.

Прийшовши до такого висновку суд
першої інстанції не врахував, що
позивачкою не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
тих обставин, якими вона обґрунтовує
позовні вимоги, що відповідно до вимог
ч.3 ст. 10 ЦПК України, є обов»язком
позивачки. А відтак, за відсутності
належних та допустимих доказів на
підтвердження поважності причин
пропуску ОСОБА_4 строку для подання
заяви про прийняття спадщини, висновок
суду першої інстанції про те, що такий
строк нею пропущено з поважних причин,
є невірним.

З урахуванням зазначеного, рішення
суду, як таке, що не відповідає нормам
матеріального права й не ґрунтується
на належно встановлених обставинах
справи, в силу вимог ч.1 ст.309 ЦПК
України залишатися в законній силі не
може й підлягає скасуванню з
ухваленням судом апеляційної
інстанції нового рішення про відмову в
задоволенні позову, оскільки незнання
позивачки про існування складеного на
її ім»я заповіту не може бути визнане
поважною причиною для визначення їй
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини.

Керуючись ст.ст. 303 п.2 ч.1, 307, 309,313, 314,
316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 18 червня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_4 в задоволенні
позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуючий:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк
Р.П.