Справа №2- 4034/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва,

у складі: головуючого судді Оксюти
Т.Г.

при секретарі Горупа
В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві про визнання
заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до
відповідача та просила визнати заповіт
складений 28.04.2000 року ОСОБА_3,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Київської державної
нотаріальної контори Лавриненко О.І.,
зареєстрованого в реєстрі за №1-1473
недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є
рідною донькою ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після його смерті, від відповідача
ОСОБА_2, позивач дізналась про те, що її
батько ОСОБА_3 28.04.2000 року уклав заповіт
згідно якого все своє майно, де б воно
не було і з чого б воно не складалося, і
взагалі все те, що йому буде належати на
день смерті і на що він за законом
матиме право заповів відповідачу.

Позивач вважає, що вказаний заповіт має
бути визнаний недійсним, з огляду на
наступне.

При житті батька у позивача з ним були
добрі родинні відносини.

Позивач постійно проживає та працює у
м. Одеса. При цьому, позивач постійно
спілкувалась зі своїм батьком по
телефону, часто приїздили один до
одного в гості.

У місті Києві батько позивача ОСОБА_3
проживав у власній квартирі зі своєю
дружиною, після смерті якої позивач
стала ще частіше приїжджати до батька.

Коли позивач почала з'ясовувати
обставини за яких був складений
заповіт, то дізналась, що цей заповіт
він взагалі не мав наміру складати.

Незадовго до дати укладання спірного
заповіту до батька позивача ОСОБА_3
приїхав племінник відповідач ОСОБА_2,
який на той час проживав зі своїми
батьками в Погребищенському районі
Вінницької області.

Мета приїзду відповідача до батька
позивача ОСОБА_3 була невідома.

Зазначила, що її батько ОСОБА_3
народився у Вінницькій області в
Погребищенському районі і хотів, щоб
після смерті його поховали на
батьківщині.

Про вказане знали його рідний брат
ОСОБА_2, який проживає в АДРЕСА_2.

Тому, з метою незаконного заволодіння
квартири батька позивача, ОСОБА_2 почав
запевняти його, що зробить все для того,
щоб його поховали в цьому селі, однак
взамін вимагав укласти заповіт на ім'я
відповідача ОСОБА_2

Зі слів свідків, родичів, ОСОБА_1 стало
відомо, що її батько не мав наміру
укладати заповіт на ім'я ОСОБА_2,
оскільки в нього була рідна донька,
позивач ОСОБА_1

Однак, під постійним психологічним та
моральним тиском зі сторони
відповідача та його родичів,
залякуванням, запевненням, що будуть
йому в усьому допомагати, примусили
батька позивача ОСОБА_3 укласти заповіт
на користь відповідача ОСОБА_2

В зв'язку з тим, що на той час ОСОБА_3
хворів, скориставшись відсутністю
позивача, відповідач використав його
безпорадний стан.

На підставі викладеного, позивач
вважає, що заповіт ОСОБА_3 уклав під
впливом зі сторони відповідача,
всупереч своїй внутрішній волі, так як
на той час він не розумів значення
своїх дій та не міг керувати ними.

Після смерті батька позивача ОСОБА_3
позивач звернулась до нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини, однак їй
було відмовлено в цьому у зв'язку з тим,
що вона не входить в коло осіб, які
мають право на обов'язкову частку у
спадщині.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1
ст. 225 ЦК України позивач просила позов
задовольнити та визнати вищевказаний
заповіт недійсним.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, про дату та час розгляду
справи повідомлена належним чином,
надіслала на адресу суду телеграму в
якій просила перенести розгляд справи,
у зв'язку з тим, що вона перебуває в
Одеській міській лікарні по догляду за
тяжко хворим.

Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27,
28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування
в цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Тобто, вказані принципи щодо
обов'язковості доведення тих чи інших
обставин є обов'язковими не лише при
з'ясуванні обставин справи по суті, а й,
як у даному випадку, при поданні
клопотання про відкладення розгляду
справи, обґрунтованого знаходженням у
лікарні по догляду за хворим.

Суд вважає дане клопотання
необґрунтованим і таким, що може
призвести до штучного затягування
розгляду справи, в умовах існуючих
процесуальних строків її розгляду,
оскільки позивач у неодноразово
направляла телеграми з клопотанням про
відкладення розгляду справи, а тому
вважає, що воно не підлягає
задоволенню.

Представник позивача в судове
засідання не з'явилась, про дату та час
розгляду справи повідомлена належним
чином, про причин своєї неявки суду не
повідомила.

Виходячи з цього, суд вважає неявку
позивача та її представника в судове
засідання неповажною.

Враховуючи те, що представник позивача
надала пояснення суду з приводу
пред'явленого позову, судом досліджені
всі матеріали справи та докази і
заперечення сторін, підстави,
передбачені ст. 169 ЦПК України для
відкладення розгляду справи та
оголошення перерви в ній відсутні, суд
вважає за можливе закінчити розгляд
справи у їх відсутність.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог заперечували
посилаючись на те, що вони є
необґрунтованими та непідтвердженими
належними доказами.

На підставі викладеного просили у
задоволенні позову відмовити.

Третя особа Головне управління юстиції
у м. Києві в судове засідання свого
представника не направила, про дату та
час розгляду справи повідомлена
належним чином, про причин своєї неявки
суду не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення відповідача
та його представника, врахувавши
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку про відмову в задоволенні
позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про смерть серії НОМЕР_1 виданого
Відділом реєстрації смерті у м. Києві,
ОСОБА_3 - батько позивача, помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після його смерті відкрилась спадщина
у вигляді квартири АДРЕСА_1.

Вказана квартира належала ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу від
25.07.2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_6

Встановлено, що 28.04.2000 року ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 було складено
заповіт, відповідно до якого він
заповів все своє майно відповідачу
ОСОБА_2, який є його племінником.

Вищевказаний заповіт було посвідчено
державним нотаріусом Першої Київської
державної нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій за
реєстровим №1-1473.

Позивач просила визнати вищевказаний
заповіт недійсним у зв'язку з тим, що
померлий ОСОБА_3 уклав спірний заповіт
під впливом відповідача, всупереч
своїй внутрішній волі, так як на той час
він не розумів значення своїх дій та не
міг керувати ними, на що слід зазначити
наступне.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу.
Недійним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій (або) не могла
керувати ними, може бути визнана судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус
може на прохання особи записати
заповіт з її слів власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не
може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1253 ЦК України на бажання
заповідача його заповіт може бути
посвідчений при свідках.

У випадках, встановлених абзацом 3 ч. 2
ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу,
присутність не менш як двох свідків при
посвідченні заповіту є обов'язковою.

Встановлено, що 28.04.2000 року державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори було посвідчено
заповіт складений ОСОБА_3 на ім'я
відповідача ОСОБА_2 та зареєстрований в
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій за реєстровим №1-1473.

Відповідно до п. 8 Інструкції по порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України №18/5 від
18.06.1994 року нотаріальні дії вчиняються
в приміщенні державної нотаріальної
контори, в державному нотаріальному
архіві, приміщенні, яке є робочим
місцем приватного нотаріуса. В окремих
випадках, коли громадянин не може
з'явитися в зазначене приміщення, а
також коли того вимагають особливості
посвідчуваної угоди, нотаріальні дії
можуть бути вчинені поза вказаними
приміщеннями.

Заповіт має бути складений у письмовій
формі, із зазначенням місця і часу
складання заповіту, дати та місця
народження заповідача та підписаний
особисто заповідачем. Нотаріус
посвідчує заповіт, який написаний
заповідачем власноручно або за
допомогою загальноприйнятих технічних
засобів.

Встановлено, що при посвідченні даного
заповіту державним нотаріусом було
додержано всіх норм та умов
законодавства про нотаріат, а саме: в
процесі розмови перевірено
дієздатність заповідача, з'ясовано
волевиявлення та складено заповіт з
його слів, з роз'ясненням трактування
відповідних статтей ЦК України.

Заповідач власноручно підписав
заповіт у нотаріуса.

Зважаючи на те, що юридичних підстав
для відмови у вчиненні нотаріальної
дії у державного нотаріуса Першої
Київської державної нотаріальної
контори не було - 28.04.2000 року нотаріусом
було посвідчено заповіт ОСОБА_3,
відповідно до якого він заповів все
своє майно відповідачу ОСОБА_2

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що заповіт був посвідчений
відповідно до ст. 1248 ЦК України та
Інструкції «Про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 18.06.1994 року №18/5,
згідно яких заповіт має бути складений
у письмовій формі, із зазначенням місця
і часу складання заповіту та
підписаний особисто заповідачем.

Крім того, відповідно до п. 84 вказаної
Інструкції, нотаріус перевіряє, чи не
містить заповіт розпоряджень, що
суперечать чинному законодавству.

Встановлено, що даний заповіт був
складений та посвідчений у двох
примірниках, один з яких залишається на
зберіганні в державній нотаріальній
конторі, а другий, викладений на
спеціальному бланку нотаріальних
документів - виданий заповідачу.

Посвідчуючи даний заповіт від 28.04.2000
року, нотаріус діяла відповідно до
вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що заповіт від 28.04.2000 року був
складений ОСОБА_3 при повному
усвідомленні значення своїх дій,
розумінні всіх обставин, які мають
істотне значення, на звичайних умовах,
його волевиявлення було вільним та
відповідало внутрішній волі.
Нотаріусом були роз'яснені права та
положення діючого законодавства,
встановлено цивільну дієздатність.

ОСОБА_3 з власної волі заповів
відповідачу ОСОБА_2 все майно.

Отже, заповіт від 28.04.2000 року,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Київської державної
нотаріальної контори відповідає
вимогам ст.203 ЦК України, а саме:
волевиявлення учасника правочину є
вільним і відповідає його внутрішній
волі, правочин вчинений у формі,
встановленій законом, спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, його зміст не
суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства,
складений ОСОБА_3 при повному
усвідомленні значення своїх дій,
розумінні всіх обставин, які мають
істотне значення.

Дані обставини підтверджуються
матеріалами спадкової справи №27/2013,
заведеної приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_7 щодо майна померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

Що стосується посилань позивача
стосовно того, що померлий ОСОБА_3
перебуваючи під тиском відповідача та
його родичів, не міг в повній мірі
контролювати та усвідомлювати свої
дії, то слід зазначити наступне.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу.

Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи позивач та його
представник не заявляли клопотання про
призначення по справі посмертної
судово-психіатричної експертизи, хоча
право на це їм було роз'яснено.

Позивачем не надано суду жодного
доказу того, що ОСОБА_3 при складанні
заповіту не усвідомлював значення
своїх дій, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що він не страждав на
психічні захворювання, жодних
психотропних ліків не вживав, на обліку
в психдиспансері не перебував, а тому
вищевказані посилання позивача є
необґрунтованими та надуманими.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши
представлені сторонами докази,
керуючись чинним законодавством, суд
приходить до висновку про надуманість
тверджень позивача про наявність
підстав для визнання недійсним
заповіту від 28.04.2000 року внаслідок не
усвідомлення спадкодавцем ОСОБА_3
своїх дій і не знаходить підстав для
задоволення позову, оскільки судом не
встановлено при розгляді справи вини
відповідача і таких доказів не надав
суду і сам позивач.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 225, 1233 ЦК
України, Інструкції по порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України №20/5 від
03.03.2004 року, ст.ст. 10, 57-58, 60, 208-209, 210, 212-218
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві про визнання
заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Солом'янський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня ухвалення
рішення.

Суддя