Тарутинський районний суд Одеської
___________________________________________________________
Справа № 514/1253/13-ц
Провадження по справі № 2/514/411/14
Тарутинський районний суд
Одеської області у складі:
головуючого судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду с.м.т. Тарутине
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на житловий будинок,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності на житловий
будинок. Свої вимоги мотивує тим, що на
підставі рішення Євгенівської
сільської ради Тарутинського району
Одеської області від 13 січня 1994 року
ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку
під забудову житлового будинку з
надвірними спорудами. В результаті
цього відповідач ОСОБА_2 збудував
житловий будинок з відповідними
господарськими та надвірними
спорудами, який розташований за
адресою в АДРЕСА_1, який був прийнятий в
експлуатацію та зареєстрований
Євгенівською сільською радою
Тарутинського району Одеської області.
В лютому 1999 року між позивачем ОСОБА_1
та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута
домовленість про продаж вищевказаного
житлового будинку, внаслідок чого
позивачем була сплачена вартість
житлового будинку у розмірі 2000 доларів
США, про що було складено розписку, але
належно оформленого договору
купівлі-продажу не було. У зв'язку з цим
позивач із своєю сім'єю вселився у
даний будинок та проживає у ньому до
теперішнього часу. На неодноразові
прохання позивача укласти з
відповідачем договір купівлі-продажу
житлового будинку, який належним чином
посвідчити залишалися
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявив клопотання про розгляд справи у
заочному порядку, наполягав на
задоволенні позову в повному обсязі,
посилаючись на те, що в лютому 1999 року
він домовився про ціну та всі інші
істотні умови щодо купівлі - продажу
спірн6ого будинку. В результаті цього
він передав відповідачу гроші в сумі 2000
11 травня 2003 року відповідач надав
йому розписку про те, що він дійсно
отримав від нього гроші в сумі 2000
доларів США. Після цього відповідач
обіцяв своєчасно належним чином
оформити договір купівлі - продажу. До
теперішнього часу відповідач свою
обіцянку не виконав, а тому він просить
задовольнити його позов в повному
Представник позивача також
підтримав клопотання про розгляд
справи у заочному порядку, дав
аналогічні пояснення та просив позов
Відповідач в судове засідання не
з'явився викликався належним чином
через оголошення у газеті «Урядовий
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України,
у разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за його
відсутності або якщо повідомлені ним
причини неявки визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення спору. Оскільки позивач та
його представник не заперечули проти
такого вирішення спору, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутності відповідача в порядку ст.
224 ЦПК України та ухвалити заочне
рішення по справі.

Вислухавши пояснення позивача,
його представника, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позовна заява не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що на підставі рішення
Євгенівської сільської ради
Тарутинського району Одеської області
від 13 січня 1994 року за №1 ОСОБА_2 було
виділено земельну ділянку під забудову
житлового будинку з надвірними
спорудами.

Також відповідачу було видано
будівельний паспорт на забудівлю
земельної ділянки, віделеної
забудовнику. На теперішній час у
відповідача відсутні будь - які
документи, підтверджуючи його право
власності на спірне домоволодіння та
земельну ділянку на якій воно
розташовано.

У лютому 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
домовилися про купівлю - продаж
вищевказаного житлового будинку. У
зв"язку з цим позивач передав
відповідачеві грошові кошти в сумі 2000
доларів США, а останній дав дозвіл на
те, щоб позивач всилився в спірний
будинок.

Однак договір купівлі-продажу
будинку нотаріально посвідчений не
був.

Згідно ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно ч.2 ст. 220 ЦК України
визначено, якщо між сторонами
досягнуто всіх істотних умов договору,
що підтверджується письмовими
доказами, і відбулось повне або
часткове виконання договору, але одна
із сторін ухиляється від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Як вбачається з позовної заяви в
лютому 1999 року між позивачем та
відповідачем було досягнуто
домовленость про купівлю-продаж
житлового будинку розташованого в
АДРЕСА_1.

У відповідності до вимог ст.ст.182 і 657
ЦК України цей договір купівлі-продажу
нерухомості мав бути посвідчений у
нотаріальному порядку та правочин
пройти державну реєстрацію.

Норма закону на яку посилається
позивач як підставу для задоволення
свого позову, а саме ч. 2 ст. 220 ЦК
України, не може бути судом застосована
у цих спірних правовідносинах,
виходячи з наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.13 постанови від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» з підстав
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню. Вирішуючи
спір про визнання правочину, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
дійсним, судам необхідно враховувати,
що норма частини другої статті 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін. При розгляді
таких справ суди повинні з'ясувати, чи
підлягає правочин обов'язковому
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

Частиною першою ст.210 ЦК України
передбачено, що правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до умов договору
купівлі-продажу позивач сплатив
відповідачу кошти за вищевказаний
житловий будинок в сумі 2000 доларів США,
що підтверджується розпискою, а
останній в свою чергу зобов'язався
посвідчити договір купівлі-продажу
нотаріально, тобто сторони домовились
всіх істотних умов договору.

Однак, згідно з вимогами ст. 657 ЦК
України договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Пунктами 5,6 Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 травня 2004 року
№ 671, передбачено, що державній
реєстрації підлягають договори
купівлі-продажу, міни земельної
ділянки або іншого нерухомого майна;
державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Державного
реєстру правочинів одночасно з його
нотаріальним посвідченням.

Згідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Виходячи з цих положень закону,
норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та
640 ЦК України пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що чинним цивільним кодексом
не передбачено можливості визнання
дійсним договорів, що підлягають
нотаріальному посвідченню й державній
реєстрації, а тому відсутні підстави
для задоволення позову.

За таких обставин суд, на підставі
викладеного, керуючись ст. 182, ст. 210, ч. 2
ст. 220, ч. 3 ст. 640, ст. 657 ЦК України, п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на житловий будинок,
розташований по АДРЕСА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Заочне рішення суду може бути
оскаржене позивачем до апеляційного
суду Одеської області через
Тарутинський районний суд Одеської
області шляхом подачі апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня
отримання копії рішення.

Суддя Ю.
О. Горбань