Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року Черкаський районний суд
Черкаської області у складі

головуючого судді Тептюка Є.П.

при секретарі Кисленко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
встановлення меж, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в
обґрунтування якого зазначили, що вони
сезонно (весна-літо) проживають в
домоволодінні АДРЕСА_1, вказане
домоволодіння та земельна ділянка
площею на якому воно розташоване
належить їхньому синові ОСОБА_5. В
домоволодінні АДРЕСА_2 проживають
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, крім того вони
користуються домоволодінням АДРЕСА_3
Черкаського району, що належить їхній
доньці ОСОБА_6 на думку позивачів
відповідачі переставили межові знаки
між їхнім домоволодінням та
домоволодінням АДРЕСА_3. В зв'язку з цим
позивачі просять суд зобов'язати
відповідачів відновити межі
домоволодінь та земельних ділянок за
адресою АДРЕСА_1.

Крім того позивачі зазначили, що
відповідачі нанесли їм матеріальну
шкоду на суму 1223,65 грн. пошкодивши
належний їм паркан та моральну шкоду,
яка виразилася в моральних стражданнях
та переживаннях, порушеннях душевної
рівноваги, яку вони оцінюють в 6000,00 грн.,
які вони також просять стягнути з
відповідачів.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
надали пояснення аналогічні мотивам
позовної заяви.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнав та
кожен окремо пояснили, що жодних прав
позивачів ними не порушувалося,
земельна ділянка , яка межує з
земельною ділянкою позивачів, між
якими позивачі просять відновити
межові знаки, належить їхній доньці
ОСОБА_6 між вказаним домоволодінням і
домоволодінням ОСОБА_1 вже довгий час
був встановлений паркан і вони ніяким
чином не захоплювали земельну ділянку,
яка належить ОСОБА_1, матеріальної та
моральної шкоди майну позивачам вони
не завдавали, вважають, що останні
звернулися до суду у зв'язку з
особистою неприязню до їхньої родини.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи суд приходить до
наступного.

Судом встановлено, що житловий будинок
та земельні ділянки: площею 0,25 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд; площею 0,0993 га для
ведення особистого селянського
господарства що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, належать ОСОБА_8, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за заповітом від 10.04.2009
року, та свідоцтвами про право
власності, копії яких було досліджено у
судовому засіданні.

Домоволодіння АДРЕСА_3 Черкаського
району належить ОСОБА_6, що підтвердили
в судовому засіданні сторони по справі
та допитана в якості свідка ОСОБА_6

Статтею 15 ЦК України передбачено , що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
, невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з
принципу диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог, на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі .

Відповідно до ст. 57, ст.. 58 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані на
підставі яких , суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу
України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що
власником домоволодіння та земельної
ділянки, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, є ОСОБА_8 - син позивачів,
власником домоволодіння та земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст.106 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки має право вимагати від
власника сусідньої земельної ділянки
сприяння встановленню твердих меж, а
також відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

При здійсненні межування власник
земельної ділянки реалізує своє право.
Проте така участь є також обов'язком
кожного із сусідніх власників та
землекористувачів, адже приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж в натурі (на
місцевості) забороняється.

Власники та землекористувачі суміжних
земельних ділянок повинні жити за
правилами добросусідства, тобто
зобов'язані співпрацювати при вчиненні
дій, спрямованих на забезпечення прав
на землю кожного з них, не порушувати
законні права один одного (ст.ст. 91, 96, 103
Земельного кодексу України).

Відмова в погодженні меж земельної
ділянки може перешкодити іншій особі
(сусіду) в оформленні прав на неї.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Згідно ст.107 Земельного кодексу України
основою для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі та відповідачі не є ні
власниками ні користувачами земельних
ділянок, між якими позивачі просять
відновити межові знаки. Таким чином,
позивачами не доведено порушення саме
їхніх прав і саме відповідачами.

Що стосується позовних вимог про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, то позивачами та їх
представником у судовому засіданні не
доведені зазначені у позові обставини,
на які позивачі посилаються як на
підставу своїх вимог, та не
підтверджені належними, допустимими
доказами позовні вимоги.

Згідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" №4 від
31.03.1995 року розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням в
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховується характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Позивачі не надали суду доказів того,
що їм діями чи бездіяльністю було
завдано моральну шкоду з вини
відповідачів і в чому вона саме
полягала.

Позивачі також не довели суду факту
завдання їм майнової шкоди
відповідачами Із копій квитанцій,
наданих суду позивачами не можливо
встановити нанесення останнім
майнової шкоди з вини відповідачів.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11, допитані в суді в
якості свідків кожен окремо показали,
що ОСОБА_1 неодноразово скаржився на
ОСОБА_3, вказуючи, що останній його
вдарив, погрожує розправою та
пошкоджує паркан та замки, але як
пояснили свідки вказані обставини їм
відомі лише з розповіді ОСОБА_1

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу.

Оцінюючи усі докази, досліджені в ході
судового засідання в їх сукупності, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 5, 6, 10, 57, 60, 88, 208, 209, 21-215 ЦПК
України, ст. 15 ЦК України, ст.ст. 106, 107, 125,
152 Земельного кодексу України , суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення меж,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди - відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення через суд першої
інстанції, а особою, яка не була
присутня під час проголошення судового
рішення - протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: Є. П. Тептюк