Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/7402/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.

з участю:
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Абсолют Офіс» на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 29 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 29 вересня 2014 року задоволено
позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Абсолют Офіс» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Абсолют Офіс» (04210,
м.Київ, проспект Героїв Сталінграду 12-Л,
код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2
(АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) 4656,60 грн. (чотири
тисячі шістсот п'ятдесят шість гривень
шістдесят копійок) середнього
заробітку за період затримки
розрахунку.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржило Товариство з
обмеженою відповідальністю «Абсолют
Офіс».

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним,
ухваленим з неповним з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.
Вважає, що розрахунки, з яких виходив
суд першої інстанції при задоволенні
позовних вимог, не відповідають
дійсним обставинам справи.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення «по
суті позовних вимог».

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що у зв'язку з
невиплатою з вини відповідача при
звільненні ОСОБА_2 усіх сум, що
належали йому на день звільнення,
відповідач повинен виплатити позивачу
середній заробіток за весь час
затримки, який становить 4656,60 грн.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він дійшов до нього з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.2 КЗпП України право
громадян на працю, - тобто на одержання
роботи з оплатою праці не нижче
встановленого державою мінімального
розміру, - включаючи право на вільний
вибір професії, роду занять і роботи,
забезпечується державою. Працівники
реалізують право на працю шляхом
укладення трудового договору про
роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено,
що в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Пленум Верховного Суду України у п.20
постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснив, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст.117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Районним судом встановлено, що
позивача ОСОБА_2 21 листопада 2012 року
було прийнято на роботу у ТзОВ «Абсолют
Офіс» на посаду завідуючого складом з
посадовим окладом 1128, 00 грн., а 26.06.2013
року позивач звільнився з роботи за
власним бажанням - за ст. 38 КзпП України.

Протягом терміну працевлаштування
відповідачем позивачу заробітна плата
виплачувалась не регулярно, в зв'язку з
чим виникла заборгованість. Це
підтверджується виписками з
карткового рахунку ОСОБА_2 від 30.08.2013
року про рух коштів по рахунку у
порівнянні із довідкою про доходи.

На день звільнення з роботи
відповідачем не проведено остаточного
розрахунку по заробітній платі.
Незважаючи на неодноразові звернення
позивачем до відповідача щодо
проведення остаточного розрахунку до
17.10.2013 року, такого не було проведено.

Період затримки проведення
остаточного розрахунку при звільненні
з 27.06.2013р. по 17.10.2013 року (день повного
фактичного розрахунку з позивачем)
становить 78 робочих днів, а сума
середнього заробітку за час затримки
розрахунку складає 4656,60 грн.

Судовою колегією встановлено, що судом
першої інстанції сума середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
яка підлягає стягненню з відповідача,
визначена правильно.

Колегія суддів вважає, що
твердження апелянта про те, що
розрахунки, які здійснені судом,
неправильні, є голослівними та
спростованими власними розрахунками.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Абсолют
Офіс» відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 29 вересня 2014 року залищити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: