Справа №2-6193/11
Провадження №2/463/37/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Шеремета Г. І.

при секретарі Козак О.

за участю представника позивача

представників відповідачів

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Львові справу
за позовом ОСОБА_1 до Державної
казначейської служби України,
Державної казначейської служби
України у Львівській області,
прокуратури Львівської області,
Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, суд -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до
суду з вимогами про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
завданої незаконними діями органів
досудового слідства і суду, просить
зобов»язати Державну казначейську
службу України у Львівській області
відшкодувати їй за рахунок коштів
державного бюджету матеріальну та
моральну шкоду завдану незаконними
діями відповідачів. Способом захисту
своїх прав позивачкою обрано -
відшкодування шкоди завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього слідства, прокуратури або
суду, а саме вимог ст..1176 ЦК України, а
також вимог Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду». Відповідно до
вищенаведеного просила відшкодувати
їй на підставі ст.3 п.1 та 5 вище
зазначеного Закону заробіток та інші
грошові доходи, які вона втратила
внаслідок незаконних дій в сумі 62370 грн.
та моральну шкоду. Також просить
відшкодувати моральну шкоду на
підставі ст..1167 ЦК України, визначивши
таку в загальному розмірі 2000000 грн.

В судовому засіданні позивачка
вимоги підтримала, дала пояснення про
те, що була незаконно ув»язнена і має
право на відшкодування шкоди, як
матеріальної та моральної.

Представник позивачки вимоги
підтримав, пояснив, що має право на
відшкодування, як згідно спеціального
закону «Про відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду», так і
норм Цивільного кодексу України
-ст..1167. Просив поновити строк звернення
до суду, оскільки такий пропущено з
поважних причин, через те, що позивачка
є хворою людиною, інвалідом 1 групи по
зору.

Представники відповідачів в
особі Державної казначейської служби
України, Державної казначейської
служби України у Львівській області,
прокуратури Львівської області,
Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області проти позову в
судовому засіданні заперечили,
покликались на те, що позивачкою
пропущено строк звернення до суду з
даним позовом, а також відсутність вини
та причинного зв»язку між перебуванням
в місцях позбавлення волі та подальшим,
після звільнення, станом здоров»я, а
саме того, що стала інвалідом по зору 1
групи. Зазначили, що жодних доказів на
підтвердження того, що позивачці
заподіяно матеріальну шкоду остання не
надала. Крім цього на час обрання
запобіжного заходу - взяття під варту,
була пенсійного віку та мала право на
отримання пенсії. Щодо заподіяної
моральної шкоди вважають, що позивачем
не було доведено факту її заподіяння. З
медичних документів та висновку
експерта вбачається, що позивачка
після перенесеного інсульту у 1995 році
втратила зір на праве око, потім зір
знижувався протягом декількох років і
на ліве око. Однак для встановлення
групи інвалідності остання звернулась
лише у травні 2008 року.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, оцінивши та дослідивши в
сукупності зібрані по справі докази,
висновок експерта, суд приходить до
висновку про те, що в позові слід
відмовити в повному об»ємі, виходячи з
наступних міркувань.

Відповідно до матеріалів справи
судом встановлено, що ОСОБА_1 з 6.05.2006
року по 28.02.2008 року перебувала в місцях
позбавлення волі.

7.07.2008 року Постановою
Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області кримінальну справу
відносно позивачки ОСОБА_1 закрито на
підставі п.2 ст.6 КПК України за
відсутністю в її діях складу злочину.

Відповідно до вимог ст..1176 ЦК
України та Закону України «Про
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» шкода завдана
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових
осіб органів дізнання, прокуратури,
слідства, суду.

Згідно з положеннями Закону «Про
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду « відшкодовується
шкода, завдана громадянинові внаслідок
незаконного засудження. Право на
відшкодування мають в повному обсязі
незалежно від вини особи, кримінальне
провадження відносно яких закрито за
відсутністю в діях складу злочину.

Як вище зазначалось, 7.07.2008 року
Шевченківським РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області винесено постанову
про закриття відносно позивачки
кримінальної справи на підставі п.2 ст.6
КПК України - відсутності в діях складу
злочину. Тобто з цього часу 7.07.2008 року у
позивачки виникло право на звернення
до суду з позовом про отримання
відшкодування відповідно до ст..3 ЗУ
«Про відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду»

До суду позивачка звернулась
8.12.2011 року, тобто з п»ятимісячним
пропуском строку звернення до суду,
який по загальних правилах
встановлений в три роки. Просячи
поновити термін звернення до суду,
позивач визнає, що такий пропустив.
Поважними причинами пропуску такого
вважає те, що позивачка хвора людина,
інвалід 1 групи по зору.

Такі аргументи суд вважає
узагальненими, не конкретизованими,
такими, що не доводять, чому саме
протягом встановленого законом
терміну, не мала змоги звернутись до
суду, адже із спливом такого знайшла
таку можливість на звернення до суду,
як особисто так із участю представника,
а тому вважає такі аргументи
непереконливими і вважає, що такі не
дають підстав для поновлення терміну
звернення до суду, щодо вимог про
відшкодування шкоди за ст..1179 ЦК
України.

Натомість суд вважає, що
підлягають до розгляду вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди на
підставі ст..1167 ЦК України, оскільки
даний строк суд не вважає пропущеним,
враховуючи покликання позивача на
спричинення їй моральної шкоди
пов»язаної з погіршенням стану
здоров»я, а саме зору, в результаті
перебування в місяцях позбавлення волі
і не проведення належного лікування
глаукоми, яка загострилась через
деякий час після звільнення та
закриття справи в 2010 році ( по медичних
картах)

Підставами відповідальності за
завдану моральну шкоду відповідно до
вимог п.1 ст.1167 ЦК України є моральна
шкода, завдана фізичний особі,
неправомірними діями особи, яка її
заподіяла за наявності її вини.

На думку позивача її інвалідність
по зору 1 групи є наслідком незаконного
її засудження і перебування в місяцях
позбавлення волі та перебувала з цим у
причинному зв»язку. У зв»язку з
закриттям справи по реабілітуючих
підставах, вбачає вину в діях органів
дізнання, слідства та суду. На
підтвердження цього представник
позивача клопотав про призначення
судово-медичної експертизи, яке судом
задоволено.

Відповідно до отриманого
експертного висновку №73 від 19.03.2014 року
ОСОБА_1, після перенесеного інсульту у
1995 році, втратила зір на праве око, а
потім протягом декількох років зір
знижувався і на ліве око та у неї було
діагностовано глаукому, катаракту
лівого ока. Під час перебування на
лікуванні в міській клінічній
офтальмологічній лікарні Центр
«Мікрохірургії ока» в 2005 році ОСОБА_1
було встановлено діагноз «Змішана 2-3 с
глаукома, незріла катаракта лівого ока;
термінальна 4а глаукома. Стан після
гострого приступу глаукоми, зріла
катаракта правого ока. Згідно наданої
медичної документації в 2005 році в
центрі «Мікрохірургії ока» хвора була
прооперована з приводу глаукоми і
катаракти на лівому оці. В подальшому в
період 2006-2008 років їй проводилось
оперативне лікування лазаром - лазерна
трабекулотомія, з метою зниження
високого внутрішньо очного тиску
лівого ока. Приймаючи до уваги дані
медичних документів у ОСОБА_1 станом на
6 травня 2006 року гострота зору правого
ока було - 0 сліпота, та лівому оці - 0,1 з
корекцією - 1,5 Д=0,3. ОСОБА_1, при наявності
такого захворювання очей як глаукома,
необхідно було постійно і обов»язково
проводити контроль за внутрішньо очним
тиском і продовжувати лікування. Такі
пацієнти весь час повинні знаходитись
на диспансерному обліку у окуліста.
Призупинення лікування в період з 6
травня 2006 року по 5 березня 2008 року
могло негативно вплинути на таке
захворювання як глаукома лівого ока,
тобто прискорити прогресування
захворювання і зниження гостроти зору.
На момент звільнення ОСОБА_1 з місць
позбавлення волі - 5 березня 2008 року
медичної документації відносно стану
її здоров»я слідством не представлено.
ОСОБА_1 23 травня 2008 року була обстежена
офтальмологічною МСЕК і визнана
інвалідом 2 групи по зору, на цей момент
гострота зору у неї становила: правого
ока - 0 сліпота, лівого ока - 0,03 з
корекцією - 2.0 Д=0,05. В березні 2009 року
офтальмологічною МСЕК вона була
визнана вже інвалідом першої групи по
зору. На цей період гострота зору на
праве око у неї була - 0 сліпота, на ліве -
0,04.

Допитаний в судовому засіданні
експерт ОСОБА_2 суду пояснила, що
відповідно до даних вказаних у
довіднику експерта по офтальмології 1978
рік вторинна глаукома, якою страждає
ОСОБА_1 є хронічним захворюванням очей,
яке характеризується постійним чи
періодичним підвищеним
внутрішньоочним тиском, особливою
формою атрофії зорового нерва і
характерними змінами поля зору. При
вторинній глаукомі підвищення
внутрішньо очного тиску є наслідком
хвороби іншого ока ( чи всього
організму) або пошкодження ока.

Оголосивши в судовому засіданні
витримки з наданого експертом
довідника медицини по офтальмології
судом встановлено, що при змішаній
глаукомі 2-3 ст. поле зору людини складає
40 градусів, така характеризується
поєднанням в одному оці двох
механізмів - підвищеного тиску та
змінами організму загального
характеру ( судинні, ендокринні,
обмінні, імунні). З описаного в
експертному висновку ( а.с.3)
стверджується, що 8.07.2005 року позивачка
оглянута окулістом і їй встановлено
діагноз - змішана 2-3 ступеня глаукома
лівого ока. До цього 13.04.2005 року ( а.с.3
висновку) було діагностовано гострий
приступ вторинної глаукоми лівого ока,
увеїт лівого ока. 15.12.2005 року
діагностовано ( а.с.4 висновку) зріла
катаракта, абсолютна глаукома правого
ока - тобто сліпота. Артифакія, тобто
наявність штучного кришталика в оці та
увеїт лівого ока, що призводить до
ослаблення зору або сліпоти.

З медичної літератури вбачається,
що увеїти схильні до рецидивів, можуть
призвести до закритокутової глаукоми.
Таке захворювання вимагає не тільки
лікування хвороб очей, а й загальних
захворювань.

Відповідно до описової частини
експертного висновку при встановленні
діагнозів, неодноразово відмічалось
лікарями про інші супутні
захворювання, такі як ішемічний
інсульт з лівобічним геміпарезом,
стенокардія, кардіосклероз,
холецистит, гастрит, дискенезія
кишківника, хронічний коліт,
панкреатит.

З наведеного суд робить висновок
про те, що ще задовго до арешту - (1 рік 2
місяці), позивачці були встановлені
такі діагнози, проведено операцію із
заміною кришталика ( а.с.3 зворот
висновку). Також було діагностовано
гострий приступ глаукоми 13.04.2005 року
лікування якого, за словами експерта,
можливе лише оперативним, а не
медикаментозним шляхом. На запитання
суду експерт повідомила, що лікування
високого очного тиску, що є причиною
вторинної глаукоми, можливе і є
результативним, тільки до моменту
оперативного втручання, після якого
таке лікування є безрезультатним.

Аналізуючи пояснення експерта в
судовому засіданні, підсумки зроблені
у висновку та аналізуючи описову
частину експертного висновку, суд
вважає, що категоричної відповіді на
поставлене перед експертами питання,
чи вплинуло негативно перебування
ОСОБА_1 в місяцях позбавлення волі на
перебіг захворювання лівого ока, не
надано. Експерт не дала в судовому
засіданні відповіді на запитання суду,
яке ж лікування в період з 6.05.2006 року по
5.03.2008 року необхідно було проводити і
чи таке лікування було в призначенні
лікарів, ( про що не відображено у
висновку), а також чим таке лікування
могло б зупинити чи уповільнити
розвиток хвороби.

Не здобуто жодних підтверджень,
що медикаментозне лікування ОСОБА_1 не
проводилось в місцях позбавлення волі.
Тому, такий не категоричний висновок,
на думку суду ґрунтується лише на
припущеннях, і в цій частині суд до
наданих підсумків ставиться критично.

З наведеного суд прийшов до
висновку про те, що ОСОБА_1 страждає
певними захворюваннями, в тому числі і
органів зору, однак вважає не доведеним
той факт, що втратила зір через те, що
перебувала в ув»язненні. Комплекс
захворювань, які призвели до
погіршення зору були у позивачки
задовго до арешту, проводилось
оперативне лікування, яке не дало
позитивних результатів, а тому вбачає
відсутність причинного зв»язку між
діями відповідачів та погіршенням
стану здоров»я, - зору позивачки ОСОБА_1

Відповідно до ст..1167 ЦК України
відповідальність за спричинення
моральної шкоди може наставати в разі
встановлення вини, оскільки така судом
не встановлена, то заявлені вимог не
підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.3,4,10,57, 209, 213,294,
ст.ст.15,16, 1166, 1167, 1176 ЦК України,

суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Державної
казначейської служби України,
Державної казначейської служби
України у Львівській області,
прокуратури Львівської області,
Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВСУ у
Львівській області про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди -
відмовити.

На рішення може бути подана
апеляція до апеляційного суду
Львівської області в порядок та строки
передбачені ст.294 ЦПК України.

Суддя:
Шеремета Г. І.