Справа №591/2652/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/1364/14 Суддя-доповідач -
Попруга С. В. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Приватного підприємства
«Грандфінресурс»

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 18 червня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс»,

про визнання недійсним договору,
відшкодування збитків та моральної
шкоди, -

в с т а н о в
и л а:

У квітні 2014 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що вона 24 вересня 2012 року, з
метою отримання у позику грошей у сумі
50000 грн., уклала з відповідачем ПП
«Грандфінресурс» договір №213125 та
сплатила перший внесок у розмірі 3500
грн. Після цього працівник відповідача
її запевнив, що протягом трьох-п'яти
днів вона отримає на наданий
відповідачем рахунок кошти у сумі 50000
грн. Проте, позику у вказаний період
вона не отримала та постійно
працівники відповідача здійснювали їй
нагадування про необхідність сплати
чергового платежу. Після звернення до
фахівців права, вона дізналась, що з нею
укладений не договір позики, а договір
адміністрування послуг відповідно
якого, вона стала учасником програми
діяльності «Альянс Україна» згідно
якої вона має право брати участь у
розподілі якогось грошового фонду, за
умови якщо буде сплачувати щомісячно
зазначену їй суму. Після того, як вона
перестала сплачувати кошти, вона
надіслала листа до адміністрації ПП
«Гранфінресурс» про розірвання дії
договору через неотримання коштів. Але
відповіді від відповідача так і не
отримала.

Зазначала, що з її боку була присутня
помилка щодо природи правочину при
укладенні оспорюваного договору. Крім
того, вказувала, що положення
оспорюваного договору містить ознаки
нечесної підприємницької практики,
діяльність ПП «Грандфінресурс»
фактично є діяльністю з надання
фінансових послуг, оскільки має
характерні для таких послуг ознаки, але
здійснюється відповідачем без
відповідної ліцензії. Вважала, що вона
вчинила правочин під впливом обману з
боку відповідача, який замовчував
існування обставин, які могли
перешкодити укладенню договору, а саме
відсутність у відповідача права
(ліцензії) на укладення подібних
договорів, навмисно повідомив її, що
він укладає саме договір позики, знаючи
про те, що він укладає зовсім інший за
своєю юридичною природою договір -
договір про надання послуг.

ОСОБА_3 доводила, що їй нанесені прямі
матеріальні збитки в сумі 3500 грн. у
вигляді сплати одноразового
комісійного платежу, та з урахуванням
того, що відповідач застосував обман (в
порядку ст. 230 ЦК України) вважала, що
має право на відшкодування збитків у
подвійному розмірі, тобто в сумі 7 000
грн. Крім того, внаслідок неправомірних
дій відповідача їй завдано моральну
шкоду в сумі 700 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 18 червня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 24
вересня 2012 року № 213125, укладений між ПП
«Грандфінресурс» та ОСОБА_3

Стягнуто з ПП «Грандфінресурс» на
користь ОСОБА_3 сплачені за довгором
від 24 вересня 2012 року 3500 грн.

Стягнуто з ПП «Грандфінресурс» на
користь держави судовий збір в сумі 243,60
грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ПП
«Грандфінресурс» посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення в частині
задоволення позову та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті
зводяться до того, що спірний договір
укладений на підставі вільного
волевиявлення сторін з дотриманням
вимог чинного законодавства. Предметом
спірного договору є надання клієнту
адміністративних послуг, спрямованих
на отримання грошових коштів, власних
коштів товариство не залучає, а лише
контролює їх справедливий розподіл.
Вважає, що посилання суду першої
інстанції на ознаки фінансових послуг
в діяльності відповідача є
безпідставними, діяльність
відповідача не підлягає ліцензуванню
та відповідає вимогам чинного
законодавства.

У частині відмови в позові рішення суду
не оскаржується.

У судовому засіданні ОСОБА_3
заперечувала проти доводів
апеляційної скарги, вважала рішення
суду першої інстанції законним і
обґрунтованим.

Представник ПП «Грандфінресурс» в
судове засідання не з'явивсь, про час та
місце розгляду справи підприємство
повідомлено належним чином.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалюючи рішення в оскаржуваній
частині суд першої інстанції виходив з
того, що 24 вересня 2012 року між
позивачкою та ПП «Грандфінресурс» було
укладено договір № 213125. Предметом
цього договору є зобов'язання
Адміністратора вчинити певні дії
спрямовані на придбання товару або
надання відповідної суми у позику,
зазначеної у Додатку № 1 (товар
вартістю 50000 грн.), на умовах діяльності
Програми «Альянс Україна», яка
міститься у Додатку № 2 до договору.

Згідно Додатку № 1 позивачка повинна
здійснити 96 платежів, які складаються з
одноразового комісійного внеску,
адміністративного платежу,
адміністративних витрат, чистого
внеску, загального платежу,
мінімального платежу, та згідно п. 3.1
Додатку № 2 вона зобов'язана сплачувати
щомісяця загальний або мінімальний
платіж на зазначений адміністратором
поточний рахунок, розміри якого
зазначені у Додатку № 1.

У Додатку № 2 зазначається, що Програма
«Альянс Україна» це програма, що
базується на створенні реєстрів
Учасників, метою яких є придбання
бажаних товарів або відповідних сум у
позику з розстроченням платежу на
досить тривалий час, у порядку та на
умовах, передбачених договором та
додатками до нього.

У п. 4.12 Додатку № 2 зазначено, що право
на отримання товару залежить від
розміру максимальної сплаченої
кількості загальних платежів фонду.

Статтею 5 Додатку № 2 передбачено
зобов'язання відповідача щодо оплати
товару, організації його передачі у
власність учаснику або наданні
відповідної суми для придбання товару
самим учасником, який отримав дозвіл,
протягом трьох банківських днів після
того, як учасником будуть виконані
вимоги цієї статті.

Відповідно до ст.ст. 3, 5.2 Додатку № 2
учасник зобов'язується виконувати
зобов'язання, передбачені Договором, у
порядку та строки, визначені цими
статтями; у ст. 4 Договору визначено, що
він діє до остаточного виконання обома
сторонами прийнятих зобов'язань,
передбачених договором та додатками до
нього.

На виконання умов договору, ОСОБА_3 24
вересня 2012 року сплатила перший внесок
у розмірі 3500 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції по суті виходив з
того, що укладений між позивачкою і
відповідачем договір не відповідає
вимогам ст. 203 ЦК України та є нікчемним,
оскільки відповідно до ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» діяльність ПП
«Грандфінресурс» є нечесною
підприємницькою практикою, яка вводить
споживача в оману на підставі умов
програми «Альянс Україна», що
формується виключно за кошти учасників
програми, без залучення коштів ПП
«Грандфінресурс». Оспорюваний договір
сприяє діяльності «пірамідальної
схеми», окремі його умови є
несправедливими та непрозорими,
унаслідок чого утворюється істотний
дисбаланс договірних прав і обов'язків
на шкоду споживачеві і на користь
відповідача.

Проте, погодитись з такими висновками
суду неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
в оскаржуваній частині названих вимог
закону не дотримався.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7
ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як
такі, що вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальної схеми» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальною», тобто такою, що
порушує норми чинного законодавства
України.

Так, «пірамідальній схемі» властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

У той самий час предметом Договору
сторін та додатків до нього, укладених
в рамках функціонування системи
придбання товарів або надання
відповідної суми у позику, є надання
учаснику програми адміністративних
послуг, у тому числі фінансового
характеру, з метою придбання ним товару
або отримання суми у позику.

Відповідно до п. 2.5 ст. 2 Договору
адміністратор гарантує надати дозвіл,
якщо учасник виконає всі умови
договору та додатків до нього. При
цьому відповідно до Додатку № 2 поняття
«дозвіл» означає право на отримання
товару або відповідної суми у позику за
результатами Заходу з розподілу
грошового фонду.

Передбачені Додатком № 2 умови
дозволяють учаснику сплачувати ціну
товару або виплачувати суму позики
невеликими щомісячними внесками, які
названі в Угоді «Загальний платіж» або
«Мінімальний платіж». Відповідно до
додатку № 2 «Загальний платіж» це
щомісячний платіж, який складається з
суми Чистого внеску і Адміністративних
витрат та сплачується Учасником у
порядку і терміни, визначені додатком
№ 1 та № 2 до договору. В свою чергу,
адміністративні виплати плата
Адміністратору за послуги, пов'язані з
організацією діяльності програми
«Альянс Україна», а чисті внески це
частина загального платежу, за рахунок
якої адміністратор здійснює оплату
вартості товару або відповідної суми у
позику та розмір якої визначається
шляхом ділення вартості товару на
кількість платежів, зазначених у
додатку № 1 до договору та відповідає
графіку платежів. «мінімальний платіж»
це платіж, який складається із суми
половини Чистого внеску та повної суми
Адміністративних витрат, розмір якого
зазначений у додатку № 1 до договору.
При цьому, відповідно до п. 2.3 додатку №
2 чисті внески є власністю учасника.

Таким чином у договорі № 213125 від 24
вересня 2012 року чітко передбачено, що
учасник оплачує кожного місяця частину
ціни товару або суми позики. Отже,
договором передбачена щомісячна
сплата внесків за товар, який
передається споживачеві в рамках
укладеної Угоди, чи виплату позики, а не
за можливість одержання права на
купівлю товару чи отримання
відповідної суми у позику.

Учасник, який виконав усі умови
договору та додатків до нього, має
повне право вимагати від ПП
«Грандфінресурс» виконання свого
зобов'язання, а саме: оплатити вартість
товару або надати позику, незалежно від
того, чи сплачують кошти інші
споживачі.

Отже, за програмою «Альянс Україна»
кожний з учасників, який належним чином
виконує зобов'язання за договором та
додатками до нього, отримує бажаний
товар або відповідну суму у позику з
розстроченням платежу на досить
тривалий час, через механізм,
передбачений в Програмі.

За таких обставин, висновки суду першої
інстанції про те, що діяльність ПП
«Грандфінресурс» за договором сторін є
функціонуванням «пірамідальної
схеми», суперечить змісту п. 7 ч. 3 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» у зв'язку з відсутністю
головних ознак «пірамідальної схеми»
безтоварність та сплати компенсації
одним учасником за рахунок інших,
оскільки за схемою придбання товарів у
групах або отримання сум у позику,
придбавають товар або отримують суму у
позику усі учасники за рахунок
об'єднання внесків кожного з них.
Різниця між споживачами учасниками
схеми є тільки в часі одержання товару
або суми у позику кожним із них, за
умови виконання своїх зобов'язань.

Отже, отримання кожним споживачем
товару або суми у позику здійснюється
виключно відповідно до платежів,
здійснених ним самим, і незалежно від
платежів інших учасників програми
відповідача.

Як убачається з наведеного,
законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
«пірамідальна схема» та «придбання
товарів у групах». Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю.

Крім того, для віднесення схеми до
пірамідальної необхідно врахувати й
інші норми чинного законодавства
України, що регулюють спірні
правовідносини, оскільки діяльність ПП
«Грандфінресурс» з адміністрування
фінансових коштів підпадає під поняття
«фінансова послуга».

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, і за рахунок залучених
від інших осіб фінансових активів, з
метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Суд першої інстанції зазначених вимог
закону не врахував і до спірних
правовідносин сторін не застосував.

Законом України від 02 червня 2011 року №
3462-ІV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
ринків фінансових послуг» (введено в
дію з 08 січня 2012 року) внесено зміни до
ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові
послуги та регулювання ринків
фінансових послуг» та доповнено п. 11-1,
відповідно до якого до фінансових
послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган) (далі Нацкомфінпослуг),
затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 09 жовтня 2012 року №
1676 «Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах») (далі -
Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення,
сутність, правовий статус учасників (і
вимоги до них) такого виду фінансових
правовідносин, як придбання товарів у
групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід
зробити висновок про те, що діяльність
таких груп направлена на легітимне
використання фінансової схеми із
залученням грошових коштів споживачів
для придбання певного виду товарів
та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групі це
фінансова послуга, що надається
ліцензіатом і передбачає залучення
грошових коштів учасників групи,
об'єднання цих коштів з метою придбання
та розподілу товарів між учасниками
групи.

Хоча договір між сторонами було
укладено 24 вересня 2012 року, а Закон
України від 02 червня 2011 року № 3462-ІV
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (набув чинності 08
січня 2012 року), відповідно до п. 3
Прикінцевих положень цього Закону
фінансові установи зобов'язані
протягом одного року з дня набрання
чинності цим Законом привести свою
діяльність у відповідність із вимогами
цього Закону, а саме до 08 січня 2013 року.

Тобто на час укладення договору (24
вересня 2012 року) діяльність ПП
«Грандфінресурс» відповідала вимогам
чинного законодавства.

Помилковим є й висновок суду першої
інстанції про введення позивача в
оману з підстав оплати ним не самого
товару, а права купівлі товару та
відсутності залучення власних коштів
відповідача.

Такий висновок суперечить нормам
чинного законодавства й суті самого
правочину, визначеного в ч. 5 ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України
обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, що під
час укладення Договору № 213125 від 24
вересня 2012 року ОСОБА_3 отримала
примірник Договору та додатки до нього,
які містять опис послуг ПП
«Грандфінресурс» за програмою «Альянс
Україна».

Відповідно до п. 4.8 ст. 4 Договору
підписання цього договору та додатків
до нього є підтвердженням факту
отримання всіх пояснень від
представника Адміністратора,
засвідченням того, що учасник уважно
прочитав та зрозумів усі визначення,
умови та зміст Договору і додатків до
нього.

Крім того, п. 1.4 ст. 1 Додатку № 2
встановлює, що Договір активується на
четвертий день з моменту його
підписання, а у п. 8.1 встановлює
процедуру і умови розірвання Договору,
якщо учасник виявив бажання розірвати
Договір протягом 3-х банківських днів з
моменту його підписання. Тобто
надається строк у три дні для учасника
програми з моменту підписання Договору
для вирішення питання про остаточну
участь у програмі. Однак, як
установлено судом, позивачка із заявою
про розірвання Договору в триденний
термін до ПП «Грандфінресурс» не
зверталась, що свідчить про її
розуміння та згоду з усіма умовами
Договору.

Таким чином, висновок суду першої про
наявність обману та ознак
«пірамідальної схеми» у діях ПП
«Грандфінресурс» під час укладення
Договору із позивачкою є помилковим і
не узгоджується з положеннями п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України «Про захист прав
споживачів» у взаємозв'язку з нормами
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг».

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 11 вересня 2013 року у справі №6-40цс13,
яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Крім того, колегія суддів приймає до
уваги, що позивачка не обґрунтовувала
свої вимоги несправедливими та
непрозорими умовами оспорюваного
договору, внаслідок чого утворюється
істотний дисбаланс договірних прав і
обов'язків на шкоду споживачеві і на
користь відповідача, на ці обставини
відсутні посилання в позовній заяві
(а.с. 2-5), як на підставу позову. Тому,
мотиви суду першої інстанції, наведені
в рішенні з цього приводу, виходять за
межі позовних вимог, що суперечить
принципу диспозитивності цивільного
судочинства.

Отже рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині ухвалено за
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
норм матеріального та процесуального
права (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України), тому
підлягає скасуванню в оскаржуваній
частині, в частині задоволення позову
ОСОБА_3 до ПП «Грандфінресурс» про
визнання недійсним договору № 213125 від
24 вересня 2012 року, стягнення з ПП
«Грандфінресурс» на користь ОСОБА_3
сплачених нею за вищевказаним
договором коштів, в сумі 3500 грн. та на
користь держави судового збору в сумі
243,60 грн., та ухваленням у цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні вказаних позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319
ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Грандфінресурс»
задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 18 червня 2014 року в
оскаржуваній частині, в частині
задоволення позову ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про визнання
недійсним договору № 213125 від 24 вересня
2012 року, стягнення з Приватного
підприємства «Грандфінресурс» на
користь ОСОБА_3 сплачені нею за
вищевказаним договором кошти, в сумі 3500
грн. та на користь держави судового
збору в сумі 243,60 грн., та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -