Справа № 747/466/14
Провадження № 2/747/121/14
РІШЕННЯ

іменем України

03.12.2014 року
смт. Талалаївка

Талалаївський районний суд
Чернігівської області в складі:

головуючої судді
Тіщенко Л.В.

за участю секретаря
Зірки В.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Талалаївка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання права власності за
набувальною давністю та зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у здійсненні права власності,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
первісним позовом до відповідача
ОСОБА_4 про визнання права власності за
набувальною давністю. В обгрунтування
позову зазначає, що починаючи з літа 2000
року і по даний час вона постійно
безперервно користується нежитловим
приміщенням - кафе - баром
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований по
АДРЕСА_1 в смт. Талалаївка. дане
приміщення було надане їй його
власником - відповідачем по справі
ОСОБА_4, який надав їй згоду на ведення в
ньому підприємницької діяльності та
проведення поточного і капітального
ремонту за власні кошти. У 2000 році дане
приміщення було у незадовільному стані
і потребувало значного капітального
ремонту, там не було опалення, газового
постачання, водовідведення,
каналізації, електрозабезпечення та
інших комунікацій. Рішеннями
виконавчого комітету Талалаївської
селищної ради у 2000 році позивачу було
надано дозволи на розміщення в даному
приміщенні об'єкту торгівлі - магазину -
бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», надавались дозволи
на проведення роздрібної торгівлі
тютюновими та алкогольними виробами. У
2007 році було проведено зміну статусу
торгового об'єкта з магазину - бару на
кафе - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1».

За власні кошти позивачем було
проведено до приміщення газ,
водопостачання, електропостачання,
каналізацію, всередині та зовні
зроблено капітальний ремонт. На все
позивачем було потрачено понад 200 000
грн. власних коштів. Відповідач ОСОБА_4
участі в ремонті не приймав та коштів
на даний ремонт не виділяв, в магазині
не з'являвся і не заперечував про
проведення позивачем ремонту за власні
кошти. Також відповідач ніколи не
ставив перед позивачем питання про
звільнення даного приміщення та оплату
за його використання. З оглядку на
зазначене, позивач ОСОБА_1 вважає, що
оскільки вона добросовісно заволоділа
належним відповідачу на праві
власності нерухомим майном, продовжує
відкрито, безперервно володіти ним
протягом десяти років, то відповідно до
ст. 344 ЦК України просить суд визнати за
нею право власності з набувальною
давністю на кафе - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
який розташований по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4
позов до нього ОСОБА_1 не визнав і подав
до суду зустрічний позов про усунення
перешкод у здійсненні права власності.
В обгрунтуванні зустрічного позову
зазначено, що спірне нерухоме майно
належить йому на праві приватної
власності на підставі договору купівлі
- продажу державного майна нежитлового
приміщення магазину та підвалу,
посвідченого 25 жовтня 1999 року
державним нотаріусом Талалаївської
державної нотаріальної контори. У
зв'язку із втратою оригіналу договору 04
квітня 2009 року був виданий його
дублікат, зареєстрований в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 13.05.2009 року. Дійсно у
січні 2000 року позивач за зустрічним
позовом дозволив відповідачу ОСОБА_1
користуватися належним йому на праві
власності нерухомим майном для
здійснення підприємницької діяльності
протягом п'яти років. В рахунок плати за
користування належним позивачу за
зустрічним позовом на праві власності
нерухомим майном вона зобов'язалась
здійснити в ньому необхідний ремонт та
покращення, які після закінчення
строку користування майном мали
залишитись у його власності, тобто
вартість поліпшень зараховувалась в
рахунок плати за користування
нерухомим майном.

У 2003 році відповідач за зустрічним
позовом ОСОБА_1 попросила позивача
підписати договір оренди нерухомості,
який від неї вимагався для отримання
дозволів на здійснення торгівельної
діяльності, 02.01.2003 року такий договір
був підписаний. Строк дії договору
оренди становив 2 роки, пролонгація
договору не передбачалась, оскільки
відповідно до усної домовленості між
ними ОСОБА_1 мала право користуватися
належним йому нерухомим майном
протягом п'яти років, тобто до січня 2005
року. Крім цього, укладеним договором
оренди передбачалось, що об'єкт
вважається переданим орендодавцю з
моменту підписання акта про прийомку -
передачу, проте такий акт підписаний не
був, тобто належне позивачу за
зустрічним позовом нерухоме майно не
вважалось переданим в оренду. Таким
чином на даний час ОСОБА_1 користується
належним позивачу майном без належної
правової підстави.

У 2005 році закінчились договірні
відносини між сторонами щодо
користування належним йому нерухомим
майном на умовах договору оренди,
автоматична пролонгація договору не
передбачалась, інший договір оренди у
встановленій законом формі не
укладався. Після закінчення
оговореного строку користування
ОСОБА_1 належним йому майном позивач за
зустрічним позовом неодноразово
звертався до відповідача ОСОБА_1 з
вимогою укладення нового договору
оренди у встановленій законом
письмовій формі, здійснення оплати за
користування належним йому майном чи
про його повернення йому, але вона від
цього відмовлялась. В той же час
здійснювала підробку договорів оренди,
які подавались нею до різних установ та
організацій, і у зв'язку з цим позивач
за зустрічним позовом звертався до
Талалаївського РВ УМВС та інших
установ.

За результатами перевірки заяви ОСОБА_4
до Талалаївського РВ УМВС від 17.10.2011
року було встановлено, що ОСОБА_1
користується належним йому
приміщенням згідно копії договору
оренди № 252 від 01.03.2010 року, за
результатами перевірки заяви ОСОБА_4 до
Талалаївського РВ УМВС від 03.04.2014 року
було встановлено, що ОСОБА_1
користується належним йому
приміщенням згідно копії договору
оренди № 250 від 29.12.2005 року. ВАТ
«Чернігівгаз» листом від 29.10.2010 року
повідомило позивача за зустрічним
позовом про те, що ОСОБА_1 надала копію
договору оренди магазину укладеного
«012.01.2003 р.» терміном на 10 років.

Крім того, позивач за зустрічним
позовом звертався в ДАБК у
Чернігівській області щодо
правомірності функціонування в
нежитловій будівлі по АДРЕСА_1 кафе -
бару і йому було повідомлено, що
реконструкцію кафе - бару здійснено з
порушенням вимог містобудівного
законодавства; позивач звертався і до
прокуратури Талалаївського району
щодо заборони функціонування кафе -
бару в належному йому нежитловому
приміщенні відповідно до висновків
інспекції ДАБК; позивач звертався і на
Урядову гарячу лінію, і Талалаївська
РДА повідомила його, що орендарем
належного майна є ОСОБА_1 згідно копії
договору оренди № 252 від 01.03.2008 року. Але
позивач стверджує, що ніяких договорів
оренди з відповідачем за зустрічним
позовом ОСОБА_1 у 2003,2005, 2008 та 2010 роках
він не укладав, дані договори є
підробленими, тому вона користується
належним йому на праві власності
нерухомим майном без відповідної
правової підстави, тому позивач ОСОБА_4
просить суд усунути перешкоди в
користуванні ним нежитловим
приміщенням по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка шляхом зобовязання
відповідача ОСОБА_1 звільнити дане
приміщення та передати йому для його
потреб .

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом та її представник
позов підтримали і просили
задовольнити, поскільки ОСОБА_1
користується спірним нежитловим
приміщенням на підставі договору
оренди від 02 січня 2003 року, який уклала
з відповідачем ОСОБА_4, а ще у 2000 році
сторони між собою усно домовились про
те, що ОСОБА_4 передає ОСОБА_1 належну
йому нежитлову будівлю і вона
використовує її для підприємницької
діяльності. Договір оренди у 2003 році
необхідно було укласти, щоб ОСОБА_1 мала
можливість проводити поліпшення
будівлі - провести газифікацію, ремонт
та інше поліпшення. За весь час, яким
ОСОБА_1 володіє даним приміщенням, було
проведено водо- і газопостачання,
електропостачання, каналізацію,
проводились капітальні ремонти
приміщення, на що нею витрачались
власні кошти. Ніяких вимог про
звільнення приміщення ОСОБА_4 за весь
час не пред'являв, ні з усними н із
письмовим заявами до ОСОБА_1 не
звертався, але починаючи з 2011 року він
постійно пише листи в різні
контролюючі органи з вимогою закриття
кафе - бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» як незаконно
існуючого. За цей час в кафе
проводились перевірки різними
інстанціями, ні одна із них не виявила
будь-яких порушень функціонування кафе
- бару. Договори, що укладались між
сторонами за ці роки, недійсними не
визнавались, хоча відповідач знав про
їх існування, але позовів до суду з
приводу визнання їх недійсними не
подавав. Таким чином, поскільки позивач
ОСОБА_1 з 2000 року відкрито користується
кафе - баром «ІНФОРМАЦІЯ_1», проводить
поліпшення об'єкту за власні кошти,
сплачує необхідні платежі, тому
просить суд визнати за нею право
власності на нежитлову будівлю кафе -
бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка за набувальною давністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 позивач та їх
представник в судовому засіданні не
визнали, так як ОСОБА_1 не чинить ніяких
перешкод у користуванні позивачем
своїм майном, їй навіть не відомо про
те, що у ОСОБА_4 є які - небудь претензії
до неї. Коли вона почала користуватись
даною нежитловою будівлею, вона була
напівзруйнована, там не було ніяких
комунікацій, електропостачання. За
весь час користування приміщенням за
усною згодою ОСОБА_4 відповідач
проводила ремонтні роботи, витрачала
власні кошти, позивач не заперечував
проведення ремонтних робіт, іноді
відвідував кафе, коли приїжджав у
Талалаївку. З 2011 року він почав писати
скарги у різні контролюючі органи з
приводу функціонування кафе - бару, але
особисто до ОСОБА_1 з цього приводу не
звертався, ніяких вимог не пред'являв.
Таким чином ніяких правових підстав
для пред'явлення позову у нього не було,
і тому в позові ОСОБА_4 необхідно
відмовити.

Представник відповідача за первісним
позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов ОСОБА_1 не визнав, пояснивши, що
дійсно у 2000 році ОСОБА_4 дозволив ОСОБА_1
користуватись належним йому на праві
власності нежитловим приміщенням по
АДРЕСА_1 в смт. Талалаївка. У 2003 році
вона попросила укласти договір оренди,
так як це було необхідно для здійснення
нею підприємницької діяльності. В
рахунок орендної плати за договором
ОСОБА_1 зобов'язувалась провести в
приміщенні необхідний ремонт та
покращення. Термін дії даного договору
складав 2 роки, пролонгація не
передбачалась, і сторони усно
домовились, що ОСОБА_1 має право
користуватись цим приміщенням до 2005
року. За весь час користування належним
ОСОБА_4 нежитловим приміщенням ОСОБА_1
не сплачувала орендну плату згідно
укладеного договору оренди від 02 січня
2003 року. Крім того, даний договір на
даний час не можна вважати дійсним, так
як одним з пунктів передбачено, що
об'єкт вважається переданим
орендодавцю з моменту підписання акта
прийомки - передачі, який підписується
сторонами, проте такий акт підписаний
не був, тобто договір оренди є
нікчемним і неукладеним, і тому ОСОБА_1
користується належним відповідачу
майном без достатньої правової
підстави вже значний проміжок часу. І
ніяких правових підстав для визнання
за нею права власності з набувальною
давністю немає, тому в позові
необхідно відмовити.

Пред'явлений зустрічний позов до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
здійсненні права власності
представник позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні
підтримав і просив задовольнити,
поскільки у 2005 році договірні
відносини між сторонами закінчились,
автоматична пролонгація не
передбачалась, інший договір оренди у
встановленій законом формі не
укладався. Позивач неодноразово
звертався до ОСОБА_1 з вимогою укласти
новий договір оренди, про оплату за
користування належним йому майном чи
про його повернення, але вона від цього
відмовлялась. А в цей же час на
підтвердження правомірності
користування належним позивачу
приміщенням відповідач ОСОБА_1
здійснювала підробку ніби - то
укладених між ними договорів оренди,
які вона пред'являла в різні
організації для проведення
газифікації чи ремонту, тому позивач
змушений був звертатись до
Талалаївського РВ УМВС та різні
організації з приводу законності
функціонування кафе - бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1». Таким чином, відповідач
ОСОБА_1 користується належним позивачу
майном без належної правової підстави,
і тому позивач за зустрічним позовом
просить суд зобов'язати ОСОБА_1
усунути перешкоди у користуванні ним
нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 в
смт. Талалаївка шляхом зобов'язання її
звільнити дане приміщення та передати
його позивачу для його потреб.

Суд, заслухавши сторони, розглянувши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є
власником нежитлової будівлі по
АДРЕСА_1 в смт. Талалаївка згідно
довідки КП «Прилуцьке МБТІ» № 1204 від
30.07.2014 року (а.с.33) на підставі дубліката
договору купівлі - продажу державного
майна нежитлового приміщення магазину
та підвалу від 04.04.2009 року,посвідченого
Талалаївською районною державною
нотаріальною конторою за реєстр. № 561,
копія якого знаходиться в матеріалах
справи на арк. 55-56. Даний договір
зареєстровано в Державному реєстрі
правочинів 04.04.2009 року згідно копії
витягу з Державного реєстру правочинів
від 04.04.2009 року (а.с.57). Згідно копії
договору оренди нерухомості від 02.01.2003
року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
було передано об'єкт - по АДРЕСА_2
загальною площею 196 кв.м. із підвалом 16, 3
кв.м., даний об'єкт орендувався для
створення магазину, термін дії оренди
складав 2 роки, автоматична пролонгація
договору оренди не передбачалась,
розмір орендної плати за весь об'єкт в
цілому за погодженням сторін складав 200
грн. за один календарний місяць. Згідно
даного договору орендар зобов'язувався
самостійно і за власний рахунок
здійснювати капітальний і поточний
ремонт протягом терміну дії договору,
нести витрати по експлуатації об'єкта,
своєчасно здійснювати орендні платежі,
має право обладнати орендований об'єкт
на власний розсуд. Орендодавець за цим
договором не втрачав право
розпорядження об'єктом на термін дії
договору. Об'єкт вважався переданим
орендодавцю з моменту підписання акта
прийомки передачі. (а.с.107-108). Оригінал
даного договору було досліджено в
судовому засіданні. Згідно копії
рішення виконавчого комітету
Талалаївської селищної ради від 21.07.2009
року в зв'язку з впорядкуванням
нумерації житлових та нежитлових
будівель, які належать ОСОБА_4, змінена
нумерація магазину з номера 31 на 55
(а.с.80).

Також в судовому засіданні
досліджувались витребувані за
клопотанням представника позивача за
первісним позовом з Талалаївського РВ
УМВС відмовні матеріали.

Так, постановою ДІМ Талалаївського РВ
УМВС від 01.12.2011 року було відмовлено в
порушенні кримінальної справи за ст. 358
КК України відносно ОСОБА_1 (відм. мат.
№ 346, а.с.1). Дана постанова винесена
після проведення перевірки за заявою
ОСОБА_4 про те, що ніякого договору
оренди відносно належного йому
приміщення по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка, він не укладав. Перевіркою
встановлено, що ОСОБА_1 користується
належним ОСОБА_4 на праві власності
приміщенням по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка на підставі договору оренди
приміщення № 252 від 01.03.2010 року. Як
встановлено в судовому засіданні дана
постанова не оскаржувалась заявником.
В матеріалах даного відмовного
матеріалу міститься копія договору
оренди № 252 від 01.03.2010 року, яка була
надана ОСОБА_1 працівникам
Талалаївського РВ УМВС під час
проведення перевірки.

Постановою оперуповноваженого ДСБЕЗТ
Талалаївського РВ УМВС від 06.04.2012 року
було відмовлено в порушенні
кримінальної справи за ст. 358 КК України
відносно ОСОБА_1 (відм. мат. № 101, а.с.1).
Дана постанова винесена після
проведення перевірки за письмовим
зверненням ОСОБА_4 з приводу того, що
він, як власник приміщення, ні з ким
договору оренди не укладав та просить
заборонити ОСОБА_1 використовувати
належне йому приміщення під кафе - бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1», так як вона підробила
неіснуючий договір оренди приміщення.
Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1
користується належним ОСОБА_4 на праві
власності приміщенням по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка на підставі договору оренди
приміщення № 250 від 29.12.2005 року. Як
встановлено в судовому засіданні дана
постанова не оскаржувалась заявником.
В матеріалах даного відмовного
матеріалу № 101 міститься копія
договору оренди № 250 від 29.12.2005 року, яка
була надана ОСОБА_1 працівникам
Талалаївського РВ УМВС під час
проведення перевірки.

Той факт, що позивачем за первісним
позовом ОСОБА_1 за період з 2000 року до
даного часу до приміщення кафе - бару
«ІНФОРМАЦІЯ_1» проведено газ, водо- та
електропостачання, каналізацію,
проведено капітальний ремонт
приміщення, визнаний сторонами і у
порядку ст. 61 ЦПК України, не
доказувався в судовому засіданні.

Вирішуючи первісний позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання права власності з
набувальною давністю, суд виходить з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 користується
нежитловим приміщенням кафе - баром
«ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка на підставі договору оренди
від 02.01.2003 року, укладеного між нею та
власником будівлі ОСОБА_4, з терміном
дії договору 2 роки.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти, зокрема, нерухомим майном
протягом десяти років, набуває права
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. В даному випадку важливим є
визначення дати, з якої починається
перебіг строку володіння для визнання
за ОСОБА_1 права власності на нежитлове
приміщення - кафе - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка, за набувальною давністю.

Разом з тим, закріплені в ст. 344 ЦК
України положення щодо строку
набувальної давності з'явились в
українському законодавстві 01 січня 2004
року - з набранням чинності Цивільним
Кодексом України. Згідно з п.8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, правила ст. 344 ЦК України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

Відповідно до правових позицій
Верховного Суду України вбачається, що
оскільки Цивільний кодекс України
набрав чинності з 01 січня 2004 року, то
норми ст. 344 ЦК України поширюються на
правовідносини, що виникли з 01 січня 2001
року, а відтак визнати право власності
на нерухоме майно за набувальною
давністю суд може не раніше 01 січня 2011
року.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває права
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Крім того, за набувальною
давністю може бути набуто право
власності на нерухоме майно, яке не має
власника, або власник якого невідомий,
або власник відмовився від права
власності на належне йому нерухоме
майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» № 5
від 07.02.2014 року, можливість пред'явлення
до суду позову про визнання права
власності за набувальною давністю
випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а
також ч.1 ст. 344 ЦК, згідно з яким захист
цивільних прав здійснюється судом
шляхом визнання права. У зв'язку з цим
особа, яка заявляє про давність
володіння і вважає, що у неї є всі
законні підстави бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю, має право звернутися до суду
з позовом про визнання за нею права
власності.

Як роз'яснив вищевказаний Пленум у
пункті 11, враховуючи положення статей
335 і 344 ЦК України, право власності за
набувальною давністю може бути набуто
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі, а також на
безхазяйну річ. Отже, встановлення
власника майна або безхазяйності речі
є однією з обставин, що має юридичне
значення. і підлягає доведенню під час
розгляду справи.

З матеріалів справи та документів, які
надані сторонами на підтвердження
своїх позовних вимог та заперечень
вбачається, що спірне кафе - магазин -
бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований
по АДРЕСА_1 в смт. Талалаївка, належить
на праві власності відповідачу за
первісним позовом ОСОБА_4

Згідно з ч.4 ст. 344 ЦК України право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду. Набувальна давність поширюється
на випадки фактичного, без титульного
(незаконного) володіння) чужим майном.
Наявність у володільця певного
юридичного титулу (договору найму,
оренди, зберігання, тощо) виключає
застосування набувальної давності.

Перебіг строку набувальної давності
починається від моменту заволодіння
річчю. Відповідно до п.1 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, цей кодекс набирає
чинності з 01.01.2004 року, а пунктом 8 цих
положень встановлено, що правила
статті 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також га випадки,
коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

Предметом спору за первісним позовом є
визнання в порядку набувальної
давності, права власності на нерухоме
майно, а отже до спірних правовідносин
підлягають застосуванню норми
Цивільного кодексу України та інших
законодавчих актів, що діяли на час
виникнення спірних правовідносин з
урахуванням діючих правових норм.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ
(майно),яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України
визначено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом. Відповідно до приписів ч.1 ст. 344
ЦК України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти,
зокрема, нерухомим майном протягом
десяти років, набуває права власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Дана стаття визначає ознаки володіння,
які є необхідними для набуття права
власності на річ за набувальною
давністю, а саме - володіння має бути
добросовісним, тобто володілець не
знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю, інакше кажучи,
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю, не давали
найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна;
встановлення характеру володіння
(добросовісне і недобросовісне) при
вирішенні спору здійснюється судом з
урахуванням обставин справи, з якої
виникло володіння чужою річчю;
володіння має бути відкритим,
очевидним для всіх третіх осіб, які
повинні мати можливість спостерігати
за ним; володіння має бути безперервним
упродовж визначеного законом строку, а
саме 10 років.

Відтак, суттєвим для виникнення права
власності з набувальною давністю, крім
безперервного відкритого володіння
впродовж 10 років нерухомим майном, є
встановлення обставин добросовісного
заволодіння таким майном у розумінні
приписів ч.1 ст. 388 ЦК України, тобто коли
особа не знала і не могла знати, що
заволоділа чужим майном.

З огляду на те, що предметом первісного
позову у даній справі є визнання права
власності на спірне нерухоме майно,
тому насамперед необхідно встановити:
момент виникнення права власності з
набувальною давністю та строк
володіння; характер володіння -
добросовісне чи недобросовісне,
обставини справи, за якими виникло
володіння спірним майном та чи
підпадає це володіння під ознаки без
титульного (незаконного) володіння,
юридичний статус спірного майна, а саме
чи є це майно чужим для позивача, особу,
яка є власником спірного майна.

В ході судового розгляду справи було
встановлено, що позивач ОСОБА_1 володіє
нежитловою будівлею кафе - баром
«ІНФОРМАЦІЯ_1» на підставі договору
оренди від 02 січня 2003 року. Наявність
інших договорів оренди, які позивач
надавала в установи для
документального оформлення проведення
водопостачання, газифікації, позивач в
судовому засідання пояснила тим, що
ОСОБА_4 передавав їй по факсу бланки
договорів, а вона при необхідності за
його згодою заповнювала їх та надавала
у відповідні установи та організації.
Їх походження не було предметом
судового розгляду, тому суд при
вирішенні позову бере до уваги тільки
договір від 03 січня 2003 року, оригінал
якого було досліджено в судовому
засіданні у встановленому порядку.

Як передбачено цивільним
законодавством набувальна давність
поширюється на випадки фактичного
(безтитульного) володіння чужим майном.
Наявність у володільця певного
юридичного титулу - зокрема договору
оренди, виключає застосування
набувальної давності. Матеріалами
справи підтверджено, що позивач з
самого початку знала, хто являється
власником нежитлової будівлі,
користувалась на підставі договору
оренди від 02.01.2003 року, а потім і інших
договорів, копії яких які були
досліджені в судовому засіданні. Тобто
позивачем ОСОБА_1 не доведено факту
добросовісного заволодіння нежитловою
будівлею, тому що ознакою
добросовісного володіння чужою річчю є
те, що володілець не знав і не міг знати
про те, що він володіє чужою річчю,
тобто у даному випадку відсутня
необхідна ознака для визнання права
власності з набувальною давністю -
безтитульність володіння.

Крім того, як підтверджується
матеріалами справи, позивачу було
достеменно відомо, що вона
користується майном, що належить
відповідачу ОСОБА_4, тому позивачем не
доведено ще одна обов'язкова ознака,
необхідна для визнання права власності
за набувальною давністю -
добросовісності володіння, а
положенням цивільного законодавства
України передбачено, що позов про право
власності за давністю володіння не
може пред'явити законний володілець
або особа, яка володіє майном за волею
власника і завжди знала, хто є її
власником.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не є
добросовісним набувачем (володільцем)
в розумінні ст. 388 ЦК України, тому немає
підстав для визнання за нею права
власності за набувальною давністю на
нежитлову будівлю - кафе бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1».

В ході судового розгляду було
встановлено, що позивач за первісним
позовом ОСОБА_1 володіє спірною
нежитловою будівлею на підставі
договору оренди із відповідачем від
02.01.2003 року із строком дії 2 роки. У
такому випадку відповідно до приписів
ч.3 ст. 344 ЦПК України, яка передбачає, що
якщо особа заволоділа майном на
підставі договору з його власником,
який після закінчення строку договору
не пред'явив вимоги про його
повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю,
зокрема, на нерухоме майно, через
п'ятнадцять років з часу спливу
позовної давності. Дане положення
цивільного законодавства узгоджується
і із пунктом 10 Постанови Пленуму ВССУ
від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику
в справах про захист права власності та
інших речових прав», яка передбачає, що
якщо особа, яка заявляє про давність
володіння, заволоділа чужим майном на
підставі договору з його власником
(оренди, зберігання, тощо), який після
закінчення строку договору не
пред'явив вимоги про його повернення,
вона набуває права власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
через п'ятнадцять років з часу спливу
позовної давності за відповідними
вимогами. При цьому строк позовної
давності починає обчислюватись з
моменту закінчення строку дії
договору, якщо інший строк повернення
речі не був установлений самим
договором.

Приймаючи до уваги, що згідно договору
оренди від 02.01.2003 року, укладеному між
сторонами, який в судовому порядку не
визнавався недійсним, тому у даному
випадку презюмується його дійсність,
було визначено двохрічний термін його
дії, який закінчився у 2005 році, то
передбачений законодавством
п'ятнадцятирічний строк позовної
давності на момент розгляду справи в
суді ще не сплинув, і тому позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права
власності за набувальною давністю
задоволенню не підлягають ще і із цієї
підстави.

Таким чином, позивачем за первісним
позовом ОСОБА_1 у відповідності до
вимог ст.10, 60 ЦПК України, не доведено ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, та з огляду на
встановлені в судовому засіданні
обставини та докази, подані сторонами
на підтвердження своїх вимог та
заперечень, суд приходить до висновку,
що до даних правовідносин не може бути
застосовано положення ст. 344 ЦК України
про набувальну давність, і приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог первісного позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права
власності за набувальною давністю.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
здійсненні права власності, суд
виходить з наступного.

Пред'являючи зустрічний позов ОСОБА_4
просить суд зобов'язати ОСОБА_1
звільнити належне йому нежитлове
приміщення по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка, поскільки вона порушує
його права як власника та створює
перешкоди у користуванні належним йому
на праві власності майном, та передати
дане приміщення йому для його потреб.

Перша позовна вимога ОСОБА_4 за своєю
правовою природою є позовом про захист
права власності від порушень, не
пов'язаних із позбавленням володіння,
коли треті особи створюють певні
перешкоди у користуванні власником
належним на праві власності майном,
тобто є негаторним позовом. Даний позов
характеризується певними ознаками. По -
перше, власник, який звертається із
захистом, зберігає майно у своєму
володінні. Порушення права власності
полягає в тому, що треті особи
створюють певні перешкоди в
користуванні власником своїм майном і
тому власник не може фактично
розпоряджатись належним йому майном,
маючи це майно у своєму володінні.
Суттю вимог за негаторним позовом є
усунення порушення, яке триває і на
момент звернення з позовом. Підставою
для звернення до суду з негаторним
позовом є вчинення третьою особою
перешкод власнику.

Матеріали зустрічної позовної заяви не
містять доказів того, в чому саме
полягають перешкоди відповідача
ОСОБА_1, які вона створює для власника
ОСОБА_4 у користуванні належним йому
нежитловим приміщенням. Будь-яких
доказів того, що позивач особисто
звертався до відповідача з вимогою
усунути перешкоди у користуванні
належним йому приміщенням, матеріали
справи не містять, не було встановлено
цього і в ході судового розгляду.
Звернення позивача до різних
організацій з приводу перевірки
законності підприємницької діяльності
ОСОБА_1 та функціонування кафе - бару не
є належними доказами, які б містили
інформацію щодо предмета доказування,
а саме - створення перешкод у
користуванні належним майном, як цього
вимагає ст. 58, 60 ЦПК України.

Підставою для такого виду позову є
посилання позивача на належне йому
право на майно, а також факти, що
підтверджують дії відповідача в
створенні позивачеві перешкод щодо
здійснення своїх правомочностей
стосовно належного майна. При цьому для
задоволення вимог власника достатньо
встановити факт об'єктивно існуючих
перешкод у здійсненні ним
правомочностей, право власності має
захищатися лише при доведенні самого
факту порушення.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4
не доведено підстав, з якими він
звернувся до суду із вимогою про
усунення перешкод в користуванні
належним йому майном, та не доведено
обставину, на яку він посилається як на
підставу своїх вимог про усунення
перешкод в користуванні ним нежитловим
приміщенням по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка, а саме - які перешкоди
створювались відповідачем у
користуванні майном, а те припущення
позивача та його представника, що для
подання такого позову не потрібно
будь-якого досудового врегулювання та
підтвердження звернення до
відповідача з вимогою про усунення
перешкод та того, що неодноразові
звернення позивача ОСОБА_4 в різні
контролюючі органи підтвердженням
того, що ОСОБА_1 створює йому певні
перешкоди в користуванні, не може бути
взяте судом до уваги, поскільки
відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Крім того, позивачу за зустрічним
позовом було відомо про наявність на
його думку підробних договорів оренди,
з 2011 року, проте з позовом до суду як з
приводу правомірності наявності таких
договорів, так і з приводу визнання їх
недійсними, не звертався.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що у позивача ОСОБА_4 не було підстав
для пред'явлення вимоги про усунення
перешкод в користуванні майном та
належними і допустимими доказами не
доведено, як саме відповідач ОСОБА_1
перешкоджає йому користуватись майном,
що є підставою для відмови в
задоволенні цієї частини позовних
вимог.

Інша вимога позивача за зустрічним
позовом про передачу йому належного
майна - а саме нежитлового приміщення
по АДРЕСА_1 в смт. Талалаївка, за своєю
правовою природою фактично є вимогою
неволодіючого власника до незаконного,
на його думку, володільця, про
витребування свого майна в натурі,
тобто є віндикаційним позовом. Так як
згідно теоретичних положень
цивільного законодавства сторонами у
віндикаційному позові виступають
власник майна, який не лише позбавлений
можливості користуватися і
розпоряджатися ним, але вже фактично
ним не володіє, та фактичний володілець
майна. Змістом віндикаційного позову є
витребування саме того майна, яке
вибуло із законного володіння
власника. Підставою відникаційного
позову є обставини, які підтверджують
правомірність вимог позивача про
повернення йому майна із чужого
незаконного володіння, тобто факти, які
доводять право власності на
витребуване майно, вибуття його з
володіння позивача, знаходження його у
відповідача.

Із пред'явленого позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 вбачається, це підтверджується
і матеріалами справи, що він, як
законний власник нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка, яким на даний час
користується відповідач ОСОБА_1,
позбавлений можливості користуватись
і розпоряджатись ним. Позовною вимогою
ОСОБА_4 є фактично витребування даного
нежитлового приміщення від ОСОБА_1 та
передачу йому, як законному власнику.

Узагальненням Верховного Суду України
«Аналіз деяких питань застосування
судами законодавства про право
власності при розгляді цивільних
прав», яке проведене у 2014 році, і у
відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для судів при розгляду
аналогічних справ, закріплена
неможливість одночасного пред'явлення
позову про витребування майна із
чужого незаконного володіння (оскільки
віндикація - це позов неволодіючого
власника про витребування майна від
володіючого не власника) і про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном (оскільки негаторний позов - це
позов про захист права власності від
порушень, не пов'язаних із позбавленням
володіння), поскільки віндикаційний і
негаторний позови є взаємовиключними.
До того ж одна з умов застосування як
віндикаційного, так і негаторного
позову - відсутність між позивачем і
відповідачем договірних відносин,
оскільки в такому разі здійснюється
захист порушеного права власності за
допомогою зобов'язально-правових
способів.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_4 про
передачу йому належного майна
задоволенню не підлягає в зв'язку із
безпідставністю, поскільки в судовому
засіданні встановлена наявність між
сторонами спору договірних відносин,
що виключає можливість задоволення
даної позовної вимоги.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Виходячи з встановлених в судовому
засіданні фактів, наданих сторонами
доказів та вимог закону, суд приходить
до висновку, що позивач за первісним
позовом ОСОБА_1 не довела свого права
на визнання за нею права власності за
набувальною давністю, а позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_4 не
обґрунтував своїх позовних вимог про
усунення перешкод у здійсненні ним
права власності, тому як первісний так
і зустрічний позови задоволенню не
підлягають.

В ході розгляду справи ухвалою від
06.08.2014 року з метою забезпечення позову
за заявою первісного позивача ОСОБА_1
було накладено арешт на належне
відповідачу нерухоме майно - нежитлову
будівлю кафе бар «ІНФОРМАЦІЯ_1» до
вирішення справи по суті позову.

Положенням ч.6 ст. 154 ЦПК України
передбачено, що якщо у задоволенні
позову відмовлено, вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються до
набрання рішенням законної сили. Тобто,
арешт, накладений на нерухоме майно -
нежитлову будівлю кафе-бар
«ІНФОРМАЦІЯ_1» необхідно зняти з дня
вступу рішення в законну силу.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 15, 16, 316, 328, 335, 344, 388 ЦК України,
ст.ст.10, 58, 60, 154, 212-215, 360-7 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про визнання права власності за
набувальною давністю відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
здійсненні права власності відмовити.

Арешт, накладений ухвалою суду
від 06 серпня 2014 року в рамках
забезпечення позову на нежитлову
будівлю кафе - бар «ІНФОРМАЦІЯ_1», який
розташований по АДРЕСА_1 в смт.
Талалаївка, зняти з дня вступу рішення
в законну силу.

Рішення може бути оскаржене
сторонами в апеляційному порядку до
апеляційного суду Чернігівської
області через Талалаївський районний
суд протягом 10 днів з дня
проголошення.

Суддя
Л.В.Тіщенко