Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Куштана Б.П.,

при секретарі: Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хустського районного суду від 30 жовтня
2013 року по справі за позовом Хустського
міжрайонного прокурора в інтересах
Ізянської сільської ради до ОСОБА_2 про
визнання недійсним державного акту на
право власності на землю, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2012 року Хустський міжрайонний
прокурор в інтересах Ізянської
сільської ради (далі - сільська рада)
звернувся до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що при проведенні
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства України прокуратурою
встановлено, що на підставі рішення 14
сесії 22 скликання Ізянської сільської
ради від 23.03.2000 року ОСОБА_2 видано
державний акт на право приватної
власності на землю, серії ЗК-013 № 000984
від 20.02.2001 року, яка розташована на
території сільської ради площею 0,08 га
для будівництва жилого будинку.

Вказував, що таке рішення сесії про
надання ОСОБА_2 земельної ділянки
безоплатно у приватну власність не
приймалося, з заявою із цього приводу
відповідач не звертався.

Згідно акту перевірки дотримання вимог
земельного законодавства № 00017 від
17.03.2011 року складеного державним
інспектором з контролю за
використанням та охороною земель
міськрайонного управління Держкомзему
в м. Хуст та Хустському районі
встановлено, що в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю № 10, на території
Хустського району під реєстраційним №
3909 зареєстрований державний акт серії
ЗК-013 № 000925, який належить не ОСОБА_2, а
ОСОБА_3, мешканці с. Березово,
Хустського району.

Оскільки земельна ділянка площею 0,08 га
ОСОБА_2 в законному порядку не
оформлялася, а державний акт на право
приватної власності на землю виданий
відповідачу незаконно, прокурор просив
визнати недійсним цей державний акт.

Рішенням Хустського районного суду від
10.04.2012 року позов прокурора задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 21.06.2012 року
скасовано рішення Хустського
районного суду від 10.04.2012 року та
відмовлено у задоволенні позову
прокурора.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.09.2012 року
вищевказані судові рішення скасовано,
а справу передано на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду,
рішенням Хустського районного суду
Закарпатської області від 30.10.2013 року
позов прокурора задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на
нього.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 21.02.2014 року
скасовано рішення Хустського
районного суду від 30.10.2013 року та
відмовлено у задоволенні позову
прокурора.

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.06.2014 року
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 21.02.2014 року
скасовано, а справу передано на новий
апеляційний розгляд.

Таким чином предметом даного
апеляційного провадження є апеляційна
скарга ОСОБА_2 на рішення Хустського
районного суду від 30.10.2013 року.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_2 посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
місцевого суду та ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову прокурора.

Заслухавши осіб, які взяли участь у
розгляді справи, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, відповідно до
вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України,
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішить справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (попущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 4 ст. 338 ЦПК України
передбачено, що висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у
справі рішення в повній мірі не
відповідає.

Задовольняючи позов прокурора, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 набув право власності на
земельну ділянку без законної
підстави, оскільки відповідне рішення
органом місцевого самоврядування не
приймалося.

Проте з таким висновком місцевого суду
щодо підстав для задоволення позову в
повній мірі погодитися не можна,
оскільки суд дійшов його без повного та
всебічного з'ясування дійсних обставин
справи, прав сторін та з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Матеріалами справи встановлено, що на
підставі рішення 14 сесії 22 скликання
Ізянської сільської ради від 23.03.2000
року ОСОБА_2 видано державний акт на
право приватної власності на землю,
серії ЗК-013 № 000984 від 20.02.2001 року, яка
розташована на території Ізянської
сільської ради площею 0,08 га для
будівництва жилого будинку. Акт
зареєстровано у Книзі записів
державних актів за № 3909.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор
вказував, що сільською радою рішення
про надання ОСОБА_2 земельної ділянки
безоплатно у приватну власність не
приймалося, з заявою із цього приводу
відповідач не звертався. Також згідно
акту перевірки дотримання вимог
земельного законодавства № 00017 від
17.03.2011 року, складеного державним
інспектором з контролю за
використанням та охороною земель
міськрайонного управління Держкомзему
в м. Хуст та Хустському районі
встановлено, що в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю № 10, на території
Хустського району під реєстраційним №
3909 зареєстрований державний акт серії
ЗК-013 № 000925, який належить не ОСОБА_2, а
ОСОБА_3, мешканці с. Березово,
Хустського району.

Разом з тим у матеріалах справи наявний
витяг з рішення 14 сесії 22 скликання
Ізянської сільської ради про надання у
приватну власність ОСОБА_2 земельної
ділянки, площею 0,08 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку в с.
Іза по вул. Раковського, 26 (Т.1 а.с.27).

Також у справі міститься протокол 14
сесії від 23.03.2000 року про розгляд заяв
громадян щодо виділення їм земельних
ділянок для будівництва житлових
будинків і господарських споруд, в
якому під номером 76 зазначено про
виділення земельної ділянки ОСОБА_2 (Т.1
а.с.28, 64).

Крім цього з постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи від
25.10.2012 року та технічного висновку по
дослідженню пожежі ДВЛ ГУ МНС України
від 01.04.2010 року вбачається, що в березні
2010 року в сільській раді було вчинено
підпал та викрадено рішення цієї ради,
в тому числі рішення 14 сесії 22
скликання від 23.03.2000 року, яким
вирішувалося питання про виділення
спірної земельної ділянки ОСОБА_2 (Т.1
а.с.118, 122).

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порушення цих вимог процесуального
закону прокурор не довів обставин, на
які посилалася як на підставу своїх
вимог, не надав належних і допустимих
доказів того, що сільською радою не
приймалося рішення про виділення
спірної земельної ділянки ОСОБА_2

Разом з тим на виконання вимог ухвали
ВССУ від 24.09.2012 року колегією суддів
встановлено, що державний акт виданий
ОСОБА_2 з порушенням приписів чинного
на той час земельного законодавства
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 ЗК (у редакції 1990
року) громадяни України мають право на
одержання у власність земельних
ділянок для: ведення селянського
(фермерського) господарства; ведення
особистого підсобного господарства;
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка); садівництва;
дачного і гаражного будівництва.

Передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться місцевими Радами
народних депутатів відповідно до їх
компетенції за плату або безплатно.

Статтею 17 ЗК визначено, що передача
земельних ділянок у колективну та
приватну власність провадиться Радами
народних депутатів, на території яких
розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі
їм у власність земельних ділянок із
земель запасу, подають заяву про це до
сільської, селищної, міської, а у разі
відмови - до районної, міської, в
адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки. У заяві зазначаються бажані
розмір і місце розташування ділянки,
мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів
розглядає заяву і у разі згоди передати
земельну ділянку у власність
громадянину замовляє землевпорядній
організації розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
сільською (селищною) Радою народних
депутатів, з районними (міськими)
землевпорядним, природоохоронним і
санітарним органами, органом
архітектури і подається до районної
(міської) Ради народних депутатів для
прийняття рішення про передачу
громадянину земельної ділянки у
власність.

Передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для, зокрема, будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва у розмірах
згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Під час попередніх судових розглядів
ОСОБА_2 визнав ту обставину, що спірна
земельна ділянка йому раніше надана не
була а дана обставина не підлягає
доведенню (ст. 61 ЦПК України).

З листа управління Держземагенства в
Хустському районі №445 від 06.02.2014 року
вбачається, що під час виготовлення
державного акту ОСОБА_2 проект
землеустрою не розроблявся (Т.1 а.с.197),
що свідчить про порушення
встановленого на той час порядку
виготовлення державних актів.

За таких обставин передача сільською
радою земельної ділянки у власність
відповідачеві відбулася поза межами її
повноважень та з порушенням чинного на
той час законодавства.

Враховуючи наведене колегія суддів
вважає, що саме з цих підстав слід
задовольнити позов прокурора, а відтак
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні в частині мотивації.

Крім того суд першої інстанції, при
ухваленні рішення послався на норми
чинного наразі ЗК України від 2001 року,
які не можуть бути застосовані до даних
правовідносин, що також є підставою для
зміни судового рішення в частині
мотивації.

З приводу строків позовної давності
колегія суддів констатує наступне.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

В позовній заяві прокурор посилається
на те, що про факт незаконної передачі у
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
прокуратурою було виявлено лише в 2011
році за наслідками проведення
прокуратурою відповідної перевірки.

Оскільки Хустська міжрайонна
прокуратура не є органом, що бере
участь у виготовленні державного акту,
а про обставини які стали підставою
звернення до суду прокуратура
дізналася лише у зв'язку з проведенням
перевірки дотримання вимог земельного
законодавства та складанням акту від
17.03.2011 року, то колегія суддів вважає, що
саме з цієї дати почав спливати
трирічний строк для пред'явлення
прокуратурою даного позову. Тобто
строк позовної давності прокурором не
пропущено.

Неповне з'ясування обставин справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, відповідно до
вимог пунктів 1 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 338 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Змінити рішення Хустського районного
суду від 30 жовтня 2013 року щодо його
мотивувальної частини, а саме
правового обґрунтування підстав для
задоволення позову прокурора.

Резолютивну частину рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Суддя-доповідач:

Судді: