Справа № 363/559/14 Головуючий у І
інстанції Скарлат О.І.Провадження №
22-ц/780/4383/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Категорія 18
УХВАЛА

Іменем України

04 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С.,
Ігнатченко Н.В.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
реєстраційної служби Вишгородського
районного управління юстиції
Київської області , третя особа:
управління Держземагенства у
Вишгородському районі Київської
області, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки
вчинений внаслідок обману із
застосуванням наслідків недійсності
правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом , посилаючись
на те, що 23.03.2006 року він на підставі
договору купівлі - продажу земельних
ділянок №6797 від 26.12.2005 року одержав
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 329950, у
відповідності до якого, за позивачем
була проведена державна реєстрація
права власності на 12 земельних ділянок
загальною площею 15,4165 га, які були
розташовані за адресою: Київська
область, Вишгородський район,
Хотянівська сільська рада, садове
товариство «Лагуна». На земельній
ділянці площею 0.6380 га, кадастровий
номер 330340603 позивачем в 2006 році
розпочато будівництво триповерхового
садового будинку з підвалом та терасою
загальною площею 874,60 кв.м та
господарськими спорудами. Будівельні
роботи фінансувались за власні кошти
та були завершені в 2008 році. Позивач
зазначає, що будинок будувався
позивачем для власного проживання без
наміру здійснити його подальше
відчуження.

Крім того, позивач вказував, що на
початку 2009 року він, перебував у
близьких стосунках із ОСОБА_2, шлюб із
якою в подальшому було зареєстровано
ВРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві 14.12.2010
року. Відповідач проживала разом з
позивачем в будинку і мала вільний
доступ до всіх документів, в тому числі
і до оригіналів державних актів на
вказані земельні ділянки. Володіючи
інформацією про наявність у позивача
на праві приватної власності більш ніж
20 земельних ділянок, відповідач
звернулась до позивача з проханням
надати їй у приватну власність одну
земельну ділянку для використання її в
подальшому у власних цілях, позивачем
була надана згода за умови, що вона може
обрати земельну ділянку за виключенням
тієї, яку позивач не мав наміру
відчужувати, оскільки на ній
розташований будинок в якому він
проживає.

26.02.2009 року позивач та відповідач
ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстрований у реєстрі за № 348.
Документи щодо укладення вказаного
договору готувала відповідач, в
приміщенні нотаріуса позивач
ознайомився з ними та поцікавився у
відповідача щодо земельної ділянки,
яка пропонується для відчуження чи не є
це земельною ділянкою на якій
знаходиться будинок, однак відповідач
запевнила позивача, що на вказаній
земельній ділянці відсутні забудови,
пред'явивши відповідну довідку.
Враховуючи наявність відповідної
довідки та довіру до близької людини
позивачем було надано згоду на
відчуження спірної земельної ділянки.

Після укладання вищевказаного
договору відповідач ОСОБА_2 звернулась
до Вишгородського районного суду
Київської області з позовною заявою
про визнання за нею права власності на
самочинно збудований триповерховий
садовий будинок з підвалом і терасою
загальною площею 874,60 кв.м. та
господарськими спорудами. 29.07.2009 року
даний позов судом було задоволено.

Позивач вважає, що відповідач під час
укладання договору ввела позивача в
оману щодо обставин, які мають істотне
значення з метою заволодіти не тільки
земельною ділянкою позивача, але і
будинком.

Зважаючи на викладене, позивач просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
26.02.2009 року укладений між ним та ОСОБА_2
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстрованим у
реєстрі за № 348, скасувати державну
реєстрацію та зобов'язати Реєстраційну
службу Вишгородського районного
управління юстиції Київської області
внести до Державного реєстру прав на
нерухоме майно запис про скасування
державної реєстрації права власності
за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею
0,6380 га, кадастровий номер 330340603,
яка розташована за адресою: Київська
область, Вишгородський район,
Хотянівська сільська рада, садове
товариство «Лагуна» на підставі
договору купівлі - продажу земельної
ділянки від 26.02.2009 року, визнати
недійсним та скасувати державний акт
на право власності на земельну ділянку
серія ЯЖ № 689263 на земельну ділянку
площею 0,6380 га, кадастровий номер
330340603, яка розташована за адресою:
Київська область, Вишгородський район,
Хотянівська сільська рада, садове
товариство «Лагуна», зобов»язати
ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 земельну
ділянку площею 0,6380 га. розташовану за
адресою: Київська область,
Вишгородський район, Хотінявська
сільська рада, садове товариство
«Лагуна», кадастровий номер 330340603,
зобов'язати реєстраційну службу
Вишгородського РУЮ Київської області
провести державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку площею
0,6380 га, кадастровий номер 330340603,
яка розташована за адресою: Київська
область, Вишгородський район,
Хотянівська сільська рада, садове
товариство «Лагуна» за ОСОБА_1

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 12 червня 2014
року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в
якій, просив скасувати рішення суду
першої інстанції з підстав неповного
з'ясування судом обставин, які мають
значення для справи, неправильного
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року "Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції повністю відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
26.02.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватний нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
відповідно до умов якого, ОСОБА_1
передає у власність ОСОБА_2 належну
йому на праві приватної власності
земельну ділянку, площею 0,6380 га, яка
розташована за адресою: Київська
область, Вишгородський район,
Хотянівська сільська рада, с/т
«Лагуна», а ОСОБА_2 приймає у власність
земельну ділянку і сплачує за неї
обумовлену грошову суму, на умовах,
викладених в цьому договорі.

Відповідно до п. 2 договору, земельна
ділянка має площу 0,6380 га, цільове
призначення земельної ділянки - для
ведення садівництва, кадастровий номер
330340603.

Відповідно до п. 4 договору, продавець
стверджує, що відчужувана земельна
ділянка на момент підписання цього
договору нікому іншому не продана, не
подарована, як внесок до статутного
капіталу юридичних осіб не передана, не
відчужена іншим особам, під забороною
(арештом) не перебуває, про що свідчить
довідка з Єдиного державного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна від 26.02.2009 року та заставою (в тому
числі податковою) не перебуває, про що
свідчить довідка з державного реєстру
застав рухомого майна про податкові
застави від 26.02.2009 року. Продавець
стверджує, що відчужувана земельна
ділянка не має недоліків або особливих
властивостей, які можуть бути
небезпечними для життя, здоров»я, майна
покупця або інших осіб, на неї не має
прав у третіх осіб ( у тому числі за
договорами найму (оренди), іншими
речовими правами), як у межах так і за
межами України, завдатків за цю
земельну ділянку від інших осіб не
отримано.

Відповідно до п. 7 договору, продаж
земельної ділянки площею 0,6380 га,
кадастровий номер земельної ділянки -
330340603, розташована за адресою:
Київська область, Вишгородський район,
Хотянівська сільська рада, с/т
«Лагуна», вчинюється за погоджену
сторонами грошову суму - 538 115,00 грн., які
покупець сплачує продавцю під час
підписання цього договору. Продавець
своїм підписом під цим договором
підтверджує факт повного розрахунку та
відсутність будь-яких претензій до
покупця.

Відповідно до п. 7 договору, у
відповідності до довідки № 23/09 від
20.02.2009 року, виданої Інспекцією
державного архітектурно-будівельного
контролю у київській області державної
архітектурно-будівельної інспекції
Міністерства регіонального розвитку
та будівництва України, земельна
ділянка, площею 0,6380 га, вільна від
забудови.

Відповідно до п. 9 договору, право
власності на земельну ділянку, що
відчужується, виникає у покупця на
підставі ст. 125 Земельного Кодексу
України, після одержання її власником
документа, що посвідчує право
власності, та його державної
реєстрації в органах виконавчої влади.
Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом на право
власності на земельну ділянку.

Відповідно до п. 16 договору, сторони
підтверджують, що вони не визнані
недієздатними чи обмежено дієздатними;
укладення договору відповідає їх
інтересам; волевиявлення є вільним,
усвідомленим, і відповідає їх
внутрішній волі; умови договору
зрозумілі, відповідають реальній
домовленості сторін; договір не
приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені у ньому.

Відповідно до п. 17 договору, сторони
свідчать, що у тексті цього договору
зафіксовано усі істотні умови, що
стосуються продажу вищезазначеної
земельної ділянки. Будь-які попередні
домовленості, які мали місце до
укладання цього договору і не
відображені у його тексті, після
підписання договору не матимуть
правового значення.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 29.07.2009 року
визнано право власності за ОСОБА_2 на
самочинно збудований триповерховий
садовий будинок з підвалом та терасою
площею 874,60 кв.м. з господарськими
спорудами, за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 здійснила
державну реєстрацію права власності на
земельну ділянку на себе в
передбаченому законом порядку,
фактично вступила у володіння та
управління майном.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
позивачем наявності підстав для
визнання недійсним укладених між ним
та відповідачами правочину та
застосування наслідків його
недійсності, і колегія суддів
погоджується з такими висновками суду,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, на яку
як на підставу позову посилається
позивач, якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Під обманом слід розуміти навмисне
введення в оману однією стороною
правочину іншої сторони з метою
вчинення правочину. Обман - це певні
винні, навмисні дії сторони, яка
намагається запевнити іншу сторону про
такі властивості й наслідки правочину,
які насправді наступити не можуть. При
обмані наслідки правочину, що
вчиняється, є відомими й бажаними для
однієї зі сторін. Встановлення
наявності умислу у недобросовісної
сторони ввести в оману другу сторону,
щоб спонукати її до укладення
правочину є неодмінною умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК України.

Обман може відбуватися як у вигляді
активної поведінки або повідомлення
про будь-які обставини, яких насправді
немає (повідомлення недостовірних
відомостей про предмет договору,
надання підробних документів про право
власності на продавану річ, про право
на вчинення такого правочину), так і у
вигляді свідомого замовчування
обставин, які можуть перешкодити
укладенню правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
за №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману.

У відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦПК
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
майнового права або інтересу.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених статтею 61 ЦПК
України, частина перша якої передбачає,
що обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню, а
відповідно до частини третьої -
обставини, встановлені судовим
рішенням у адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

При цьому, позивачем, в порушення вимог
ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на
підтвердження того, що вчинення
вказаного договору купівлі-продажу
здійснено під впливом обману, позивач
особисто брав участь у підготовці
документів для укладення договору
купівлі - продажу земельної ділянки,
він уклав вказаний договір з власної
волі, та отримав за продаж зазначеної
земельної ділянки 538 115,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову та визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 26.02.2009 року,
укладений між ним та ОСОБА_2
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 та зареєстрованим у
реєстрі за № 348, із застосуванням
наслідків його недійсності.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, як підставу для
скасування рішення суду, законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують, оскільки відповідно до ч.
3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування рішення суду
лише, якщо ці порушення призвели до
неправильного вирішення справи,
натомість справа судом вирішена
правильно, відповідно до норм
матеріального права та з дотриманням
норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга позивача не
містить.

Оскільки судом першої інстанції повно
і всебічно з'ясовані всі обставини
справи, дана належна правова оцінка
доказам, висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, а
ухвалене рішення відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 12 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: