АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Марфіна Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Іванченко М.М.

при секретарі Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 01 жовтня 2014 року в справі за позовом
заступника прокурора м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: Головне управління
Держземагенства у м. Києві про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
витребування земельної ділянки, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора м. Києвав
інтересах держави в особіКиївської
міської ради звернувся до судуіз
позовом довідповідачів про визнання
недійсним державного акту на
правовласності на землюта
витребування земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивовано тим, що
рішенням Київської міської ради №222/1278
від 02.04.2009 року відповідачу ОСОБА_2 було
надано уприватну власність земельну
ділянку площею0,1 га.для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і спорудна
АДРЕСА_1. На виконання вказаного
рішення відповідачу ОСОБА_2 буввиданий
державний актна право власності
наземельну ділянку. 24.12.2012 року
міжвідповідачем ОСОБА_2та
відповідачкою ОСОБА_3був укладений
договір купівлі-продажу вказаної
земельної ділянки. 05.07.2013 року
відповідачка ОСОБА_3уклала з
відповідачкою ОСОБА_4договір оренди
зазначеної земельної ділянки строком
до 05.07.2014 року. Позивач зазначає,
щопостановою Окружного
адміністративного судум. Києва
від09.12.2011 року, залишеною без
змінухвалою Вищого адміністративного
судуУкраїни від 24.09.2013 року, визнано
протиправним таскасоване рішення
Київської міської ради №222/1278 від 02.04.2009
року «Пропередачу громадянину ОСОБА_2
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель іспоруд на
АДРЕСА_1». Прокурор зазначає, що
фактвизнання протиправності рішення
Київської міської ради від 02.04.2009 року
№222/1278 свідчить пронезаконність
подальшої передачі спірної земельної
ділянки у власність відповідачці
ОСОБА_3 тав оренду ОСОБА_4

Посилаючись на положення ст.ст.116, 125,
126,155 ЗК України позивач зазначав, що
державний акт направо власності на
земельну ділянку єправовстановлюючим
документом, якийвидається на підставі
рішення відповідного органумісцевого
самоврядування, атому вимога
проскасування державного акту направо
приватної власності на земельну
ділянку єпохідною й залежить від
доведеності незаконності рішення
органумісцевого самоврядування,
напідставі якого виданий оспорюваний
державний акт.На думку позивача, за
наведених обставин державний акт
проправо власності на земельну ділянку
виданий відповідачу ОСОБА_2 підлягає
визнанню недійсним, оскільки він
буввиданий на підставі рішення
органумісцевого самоврядування,
якескасовано в судовому порядку з
підстав незаконності. Посилаючись на
положення ст.ст. 330,388, 1212 ЦК України та
ст.116 ЗК України позивач зазначав, що
волевиявлення органу місцевого
самоврядування як власника земельної
ділянки, здійснюється уформі рішення,
якеповинно відповідати чинному
законодавству, і лишереалізується
шляхом отримання документу, що
посвідчує право власності та
йогодержавної реєстрації, тожвизнане
протиправним змоменту його прийняття
таскасоване рішення міської ради
непороджує ніяких правових наслідків.
За наведених обставин євідсутнім як
належне волевиявлення власника
земельної ділянки так і підстава для
передачі у власність відповідачу
ОСОБА_2 земельної ділянки, тожземельна
ділянка вибула зволодіння
територіальної громади м. Києвапоза її
волею,а тому підлягає витребуванню від
останнього володільця -відповідача
ОСОБА_4,як орендаря задоговором оренди.
В подальшому позивач уточнив свої
позовні вимоги іпросив визнати
недійсним державний акт направо
власності наземельну ділянку виданий
на ім'явідповідача ОСОБА_2 та
витребувати земельну ділянку
відтеперішнього власника
-відповідачки ОСОБА_3,оскільки станом
на часрозгляду справи строкукладеного
між відповідачкою ОСОБА_3,як
орендодавцем, та відповідачкою
ОСОБА_4,як орендарем, договору оренди
землі закінчився, тож останнім
володільцем спірної земельної ділянки
є відповідачка ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 01.10.2014 року позов
заступника прокурора м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа: Головне управління
Держземагенства у м. Києві про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку та
витребування земельної ділянки -
задоволено частково.

Державний акт серіїЯЖ №039004 направо
власності наземельну ділянку
площею0,1000 Га. длябудівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована уАДРЕСА_1,виданий на
ім'яОСОБА_2 на підставі рішення
Київської міської ради №222/1278 від 02.04.2009
року, зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів направо
власності наземлю та направо
постійного користування землею,
договорів оренди землі№09-7-02679
(кадастровий номерземельної ділянки
:66:457:0070) - визнано недійсним.

Витребувано від ОСОБА_3 на користь
територіальної громади м. Києва вособі
Київської міської ради тазобов'язати
ОСОБА_3 повернути на користь
територіальної громади м. Києвав особі
Київської міської радиземельну
ділянку площею 0.1000 га. длябудівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
щорозташована у АДРЕСА_1 (кадастровий
номер земельної ділянки :66:457:0070).

В іншій частині позову -відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 вдохід держави
судовий збір урозмірі 1499 (одна тисяча
чотириста дев'яносто дев'ять) грн.94 кой.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохіддержави
судовий збіру розмірі 1499 (одна тисяча
чотириста дев'яносто дев'ять) грн. 94коп.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просив його
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволені позову відмовити в повному
обсязі.

Посилався на те, що рішення прийняте
при неповному з'ясуванні судом
обставин, що мають значення для справи,
за недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, за невідповідності
висновків суду обставинам справи, а
також з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права. Судом не
враховано , що на час укладення цього
договору ОСОБА_2 як власник земельної
ділянки мав необмежене право визначати
долю даної земельної ділянки, зокрема
укладати цивільно-правові угоди,
пов'язані з її відчуженням. Суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що в
даному спорі жодна з підстав
витребування земельної ділянки у
ОСОБА_3 як у добросовісного набувача за
відплатним договором - відсутня. Суд
помилково прийшов до висновку про те,
що спірна земельна ділянка вибула з
володіння власника не з його волі іншим
шляхом, так як остання була передана
ОСОБА_2 уповноваженим органом
місцевого самоврядування шляхом
прийняття відповідного рішення, що
відповідало нормам законодавства, які
діяли на момент прийняття рішення. Суд
першої інстанції невірно застосовано
правову позицію, прийняту за
наслідками розгляду справи № 6-92цс13
(яка є обов'язковою для застосування
всіма органами державної влади та
судами при прийнятті судових рішень)
про те, що особу може бути позбавлено її
власності лише в інтересах
суспільства, на умовах, передбачених
законом і загальним принципами
міжнародного права, а при вирішенні
питання про можливість позбавлення
особи власності мусить бути дотримано
справедливої рівноваги між інтересами
суспільства та правами власника. Тобто,
позбавивши права власності особу, яка
законно набула таке право, суд першої
інстанції порушив вказаний принцип
справедливої рівноваги.

В судове засідання апеляційного суду
відповідачі та їх представники не
з`явились. Про день і час розгляду
справи повідомлені належним чином.
Клопотання про відкладення розгляду
справи судом не задоволені , так як до
клопотань не були долучені докази на
підтвердження поважності причин не
явки до суду.

Представник позивача доводи скарги не
визнав.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 02.04.2009
рокуКиївською міською радоюбуло
прийнято рішення №222/1278 «Про передачу
громадянину ОСОБА_2 земельної ділянки
для будівництва таобслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і спорудпо АДРЕСА_1» (а.с. 7).

19.05.2009 року Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) буввиданий державний
актсерії ЯЖ №039004 на право власності на
земельну ділянку площею0,1000 га.для
будівництва таобслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована у
АДРЕСА_1, наім'я ОСОБА_2 виданий
напідставі рішення Київської міської
ради №222/1278 від 02.04.2009 року,
зареєстрований в книзізаписів
реєстрації державних актів на право
власності наземлю та направо
постійного користування землею,
договорів оренди землі №09-7-02679
(кадастровий номерземельної ділянки
:66:457:0070) (а.с. 8).

20.12.2012 року міжвідповідачем ОСОБА_2як
продавцем, тавідповідачкою ОСОБА_3
якпокупцем, був укладений договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки іостання набула право
власності на земельну ділянку
площею0,1000 га.для будівництва
таобслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, яка
розташована у АДРЕСА_1,
щопідтверджується відміткою
приватного нотаріуса надержавному
акті направо власності на земельну
ділянку (а.с.8), витягом зДержавного
земельного кадастру про земельну
ділянку від 15.10.2013 року (а.с.16) та
інформаційною довідкою зДержавного
реєстру речових прав на нерухоме майно
щодооб'єкта нерухомого майнавід 15.10.2013
року(а.с. 18).

Постановою Окружного
адміністративного суду м.Києва від
09.12.2011 року,залишеною без змінухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 24.09.2013 року,визнано протиправним
таскасоване рішення Київської міської
радивід 02.04.2009 року №222/1278 «Про передачу
громадянину ОСОБА_2 земельної ділянки
длябудівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд та АДРЕСА_1» (а.с.
9-14),оскільки вказане рішення прийнято з
порушенням порядку зміницільового
призначення земельних ділянок,
зайнятих лісами, що передбачений ст.
57ЛК України таст. 20 ЗКУкраїни. У
своїхрішеннях зазначені суди, крім
іншого, посилаються на положення ст.
21ЗК України відповідно до
яких,порушення порядку встановлення
тазміни цільового призначення земель
єпідставою, зокрема, длявизнання
недійсними рішень органів державної
владита органів місцевого
самоврядування пронадання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам.

Рішення Київської міської ради від
02.04.2009 року №222/1278 «Про передачу
громадянину ОСОБА_2 земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1», на
підставі якого ОСОБА_2 було видано
державний акт на землю, постановою
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 09.12.2011 року, залишеною без
змін ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 24.09.2013 року, визнано
протиправним та скасоване.

Суд першої інстанції встановив, що
реалізуючи право власності
територіальної громади орган
місцевого самоврядування діяв не в
спосіб, передбачений чинним
законодавством України, що
підтверджується фактом судового
скасування рішення Київської міської
ради про передачу спірної земельної
ділянки ОСОБА_2, тож належного
волевиявлення власника на передачу
земельної ділянки не було, що зумовлює
застосування положення ст. 388 ЦК
України про витребування спірної
земельної ділянки.

Вищенаведені обставини справи, які суд
вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду про наявність підстав
для задоволення позову відповідають
цим обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до ст.19 Конституції України,
органи державної влади таоргани
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лишена
підставі, вмежах повноважень тау
спосіб, що передбачені Конституцією
тазаконами України.

Згідноз ч. 1ст. 10 ЗаконуУкраїни «Про
місцеве самоврядування вУкраїні»
сільські, селищні, міськіради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади таздійснюють
від їхімені та вїх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим таіншими
законами.

Відповідно до ст. 20 ЗК України
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень. Зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель
згідно з п. а) ст. 21ЗК України є
підставою для визнання недійсними
рішень органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам.

Згідноз ч. 1ст. 116 ЗК України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності таправа користування
земельними ділянками ізземель
державної абокомунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади
абоорганів місцевого самоврядування в
межахїх повноважень, визначених
цимКодексом або зарезультатами
аукціону. Набуття права наземлю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність
абонадання їх укористування.

Відповідно до положень ст.ст. 125,126 ЗК
України, в редакції чинній начас видачі
спірного державного акту направо
власності наземлю, право власності на
земельну ділянку, атакож право
постійного користування та
правооренди земельної ділянки
виникають змоменту державної
реєстрації цихправ. Право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом,крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Згідно положень ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача, зокрема, у разі, якщо
майно вибулоз володіння власника або
особи,якій він передав майно
уволодіння, не зїхньої волі іншим
шляхом.

Зазмістом ст.ст. 80,83 ЗК України,
суб'єктами прававласності на землює,
зокрема, територіальні громади, які
реалізують це правобезпосередньо або
черезоргани місцевого самоврядування,
- наземлі комунальної власності. Землі,
якіналежать на правівласності і
територіальним громадам сіл,
селищ,міст, є комунальною власністю.
Укомунальній власності перебувають,
зокрема, усі землів межах населених
пунктів, крімземельних ділянок
приватної та державної власності.

За приписами ст.ст. 13, 14, 41 Конституції
України, ст.ст. 316, 321, 325, 328, 373, 386, 387, 395 ЦК
України, ст.ст. 57, 78, 81, 84, 90, 92, 95, 152, 153 ЗК
України, право власності на землю та
право землекористування набувається
громадянами, юридичними особами та
реалізується державою відповідно до
закону і вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права не встановлена судом, лише набуте
у законний спосіб право підлягає
захисту, речове право на чуже майно
(зокрема, право землекористування)
захищається аналогічно праву
власності і може бути обмежене або
припинене лише у випадках,
передбачених законом.

Місцевий орган виконавчої влади,
здійснюючи свої повноваження у сфері
земельних відносин, зобов'язаний діяти
в межах, визначених ЗК України та
іншими законодавчими актами (ст. 19
Конституції України, ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 1
п.п. 4, 7, ст. 21 ч. 1 п. 2 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації» (Закон
№ 586-XIV), ст. 17 ч. 1 п.п. «а», «г», «ж» ЗК
України, ст. 32 ч. 1 п.п. 3, 7 ЛК України).
Акти місцевих держадміністрацій, що
суперечать законодавству, відповідні
рішення, а також акти, якими
порушуються права щодо володіння,
користування чи розпорядження
земельними ділянками, визнаються
недійсними, скасовуються судом (ст. 43
Закону № 586-XIV, ст. 152ч. 3 п. «г», ст. 155 ч. 1
ЗК України).

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади
відповідно до їх повноважень; зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою (ст.
20 ЗК України). Порушення порядку
встановлення та зміни цільового
призначення земель є підставою для
визнання недійсними рішень органів
державної влади про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам (ст. 21 ч. 1 п. «а» ЗК
України).

Встановлені судом порушення закону
мають наслідком незаконність набуття
ОСОБА_2 права власності на землю і
тягнуть недійсність виданого йому
державного акту, що посвідчує це право.
Оскільки право землекористування
територіальної громади м. Києва було
порушено, воно підлягає захисту і
поновленню, а обраний для цього
позивачем та застосований судом,
спосіб захисту передбачений законом .

Також колегія суддів враховує і те, що
набуття особою права власності не може
бути законним, якщо це стало можливим
внаслідок вчинення дій, прийняття
рішень, які порушують права інших осіб
та/або держави, порушують установлений
офіційний законодавчий порядок. У
контексті встановленого у справі,
посилання відповідачки на захист своєї
правової позиції на практику
Європейського суду з прав людини
необґрунтоване і незаконності набуття
права власності та порушення цим права
землекористування іншої особи не
спростовує. Частина перша Статті 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, ратифікованої Законом
України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР,
встановлює, що кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном; ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права. Водночас друга частина цієї
Статті містить застереження про те, що
попередні положення жодним чином не
обмежують право держави вводити в дію
такі закони, які вона вважає за
необхідне, щоб здійснювати контроль за
користуванням майном відповідно до
загальних інтересів або для
забезпечення сплати податків чи інших
зборів або штрафів. Стаття 17 Конвенції
установлює правило, за яким жодне з
положень цієї Конвенції не може
тлумачитись як таке, що надає будь-якій
державі, групі чи особі право займатися
будь-якою діяльністю або вчиняти
будь-яку дію, спрямовану на скасування
будь-яких прав і свобод, визнаних цією
Конвенцією, або на їх обмеження в
більшому обсязі, ніж це передбачено в
Конвенції.

За змістом наведеного, положення
Конвенції та Протоколів до неї не
можуть тлумачитися у спосіб, який
обмежує право держави встановлювати
правила (порядок) щодо набуття майна у
власність, у користування, здійснення
цих прав, їх захисту тощо, визначати
загальнозрозумілі і обов'язкові
правила відповідної поведінки. Жодне з
положень Конвенції не може бути
витлумачене як таке, що легітимізує
набуття права власності одним
суб'єктом за рахунок протиправного
позбавлення майнового права іншого
суб'єкта, із відмовою, до того ж, у
можливості захисту порушеного права.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, без
дискримінації за будь-якою ознакою має
право на ефективний засіб юридичного
захисту в національному органі, навіть
якщо таке порушення було вчинене
особами, які здійснювали свої офіційні
повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).
Відповідачка не наводить прикладів із
практики Європейського суду з прав
людини, які б спростовували ці
висновки, а ті, що наведені (рішення
Європейського суду з прав людини від
24.07.2003 р. у справі «Стретч проти
Сполученого Королівства», від 01.06.2006 р.
у справі «Федоренко проти України») не
можуть кваліфікуватися щодо ОСОБА_2 як
приклади «непропорційного втручання у
право на мирне володіння майном», а
відтак - і як порушення Статті 1 Першого
протоколу до Конвенції, оскільки
йдеться про пропорційний захист права
юридичної особи на мирне володіння
(користування) майном, вимагати захисту
якого вона має таке саме право, як і
ОСОБА_2 щодо свого права. Крім того,
названі рішення не стосуються
договірних відносин громадянина з
органами державної влади чи місцевого
самоврядування, дії сторін у яких були
предметом розгляду Європейським судом
у зазначених справах. ОСОБА_2, вважаючи
свої права порушеними незаконними
діями органів виконавчої влади, не
позбавлений можливості захищати їх у
встановленому законом порядку,
пред'явити відповідні вимоги винним
особам тощо.

Підстав для висновку про
невідповідність вищенаведеного
законодавства України щодо набуття,
реалізації та захисту майнових прав
положенням указаної Конвенції та
конкретній практиці Європейського
суду з прав людини у колегії суддів
немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що на
час укладення договору
купівлі-продажу ОСОБА_2 як власник
земельної ділянки мав необмежене право
визначати долю даної земельної
ділянки, колегія не приймає, так як в
даній справі судом не визнавався
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки, який укладав ОСОБА_2
Суд правомірно визнав недійсним
державний акту на право власності на
земельну ділянку, як односторонній
правочин, що випливає з ч.3 ст. 203 ЦК
України, відповідно до якої
односторонній правочин може
створювати обов`язки для інших осіб
лише у випадках встановлених законом,
або за домовленістю з цими особами.

Доводи про помилковість висновку
вибуття спірної ділянки з володіння
власника не з його волі, колегія суддів
не приймає, тому, що волевиявлення
органу місцевого самоврядування -
Київської міської ради, яка повинна
діяти в інтересах територіальної
громади міста, відповідно до ст. 116 ЗК
України здійснюється у формі рішення,
яке повинно відповідати чинному
законодавству.

Отже , оскільки рішення Київської
міської ради визнано протиправним з
моменту його прийняття та скасовано у
зв`язку з порушеннями, допущеними під
час його прийняття, належне
волевиявлення власника земельної
ділянки відсутнє.

Доводи про порушення принципу
справедливості, дисбаланс інтересів
власника та органу державної влади,
який допустив порушення, колегія не
приймає, тому, що внаслідок прийняття
незаконного рішення про зміну
цільового призначення та передачу
апелянту земельної ділянки , яка
відносилась до лісової зони порушені
інтереси територіальної громади (
інших численних громадян) на
здійснення відпочинку , оздоровлення,
безпечне чисте довкілля і т.п.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

Суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін зібраними у справі
доказами, яким дав належну правову
оцінку.

Рішення суду першої інстанції ухвалене
без порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: