Справа № 466/59/11
Головуючий у 1 інстанції: Зима
Провадження № 22-ц/783/5153/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді Савуляка
Р.В.,

суддів: Бермеса І.В.,
Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря:
Брикайло М.

з участю: позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, представника відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_6, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
відшкодування вартості ремонту,-

ВСТАНОВИЛА:

06 серпня 2008 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із зазначеним
позовом у якому просив стягнути із
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 60 450,59
гривень вартості ремонту нежитлових
приміщень виконаних ним, за адресою
АДРЕСА_1

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про відшкодування вартості
ремонту відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те,
що суд не дав правової оцінки факту
визнання позову ОСОБА_3

Ремонт нежитлових приміщень за
адресою: АДРЕСА_1 було розпочато ним у
2005 році з метою ефективного їх
використання - влаштування станції
мийки автомобілів. Вказаний ремонт він
проводив за власні кошти, з метою
початку самостійної підприємницької
діяльності, за згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
які, на той час, були в шлюбі, тому
жодних письмових договорів з цього
приводу не укладалося.

Зважаючи на спір про поділ майна між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 й погіршення
стосунків між ним та ОСОБА_5, він так і
не розпочав своєї підприємницької
діяльності - надання послуг автомийки,
а коштів за проведений ремонт
відповідачі йому не повертають.

Проведені ним покращення у приміщенні
не можуть бути відокремлені без
пошкоджень, тому суд повинен був
встановити наявність зроблених ним
покращень і на підставі ст. 1212 ЦК
України стягнути з відповідачів їх
вартість.

Просить рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 05 червня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та
її представника ОСОБА_4 на підтримання
апеляційної скарги, представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на її
заперечення, перевіривши матеріали
справи, законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення у межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає до задоволення, а рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 05 червня 2014 року скасуванню
на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції дійшов висновку про
те, що між сторонами (позивачем та
відповідачами) не було укладено
письмового договору найму нежитлових
приміщень за адресою АДРЕСА_1, відтак
відсутні підстави для стягнення
вартості ремонту нежитлових приміщень
виконаних позивачем.

З таким висновком суду першої
інстанції погодитись не можна,
виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберігала його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовується
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події (ч.2 ст.1212 ЦК).

Судом та матеріалами справи
установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі з 31
січня 1989 року.

Згідно рішення Апеляційного суду
Львівської області від 24 липня 2008 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано
(а.с. 67-68, 69)

У період шлюбу з ОСОБА_3, ОСОБА_5,
відповідно до умов договору
купівлі-продажу від 16.05.2002 року, купив у
ВАТ «Трикотажна фірма «Львівянка» 4/5
частин цілісного майнового комплексу
за адресою: АДРЕСА_1, а саме: приміщення
центральної ремонтної майстерні, яка
складається з нежитлових будівель,
позначених на плані літерами Б -2
нежитловою площею 262,0 кв, Г-1 нежитловою
площею 299,0 кв.м., В-1 нежитловою площею 59,4
кв.м.

З метою ефективного використання
придбаних приміщень та за згоди тоді
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5, позивач
ОСОБА_2 у червні 2005 року за власні кошти
розпочав ремонт даних приміщень з
метою здійснення самостійної
підприємницької діяльності, зокрема
улаштування станції мийки автомобілів.

Для виконання ремонтних робіт позивач
запросив бригаду
спеціалістів-будівельників і на
підставі дефектного акту було
визначено об'єм необхідних робіт, їх
вартість та укладено трудову угоду на
виконання ремонтно-будівельних робіт
для влаштування автомийки за адресою:
АДРЕСА_1.

Загальна вартість робіт по вказаній
трудовій угоді, згідно акту виконаних
робіт від 30.11.2005 року, склала 43 000
гривень (а.с.5-8).

На підприємстві ТзОВ «Техн-Ас» ОСОБА_2
було замовлено виготовлення арки,
вартістю 3000 гривень, фактичне
виконання вказаної роботи та
проведення розрахунку підтверджується
актом від 11.11.2005 року (а.с.9-10).

На підприємстві ДП «Авіста-Захід»
позивачем було придбане пластикове
покриття, профіль та стрічку, за яке
заплачено останнім 2870,57 грн., що
стверджується копією банківської
квитанції №19502050 від 21.10.2005 року (а.с.11-12).

Для влаштування автомобільного заїзду
на автомийку в ТзОВ «ІЗОК», позивачем
було придбано ворота секційні,
вартістю з установкою 11580 гривень (14-16).

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3, між колишнім подружжям
почалися судові спори з приводу
приналежності приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, і за рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 14.06.2013 року
за ОСОБА_3 визнано 1/2 частку у вказаних
приміщеннях.

Як пояснив в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_2, після розірвання
шлюбу між його матірю ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
(з кінця 2005 року) почалися спори про
приналежність 4/5 частин цілісного
майнового комплексу за адресою:
АДРЕСА_1, відтак ОСОБА_5, як власник
майна, попросив його звільнити
відремонтоване ним приміщення, разом
із виконаними покращеннями і він не
зміг відкрити автомийку для
обслуговування автомобілів.

У письмових запереченнях проти
апеляційної скарги ОСОБА_5 посуті не
запречував проти того, що ОСОБА_2 провів
ремонтні роботи у нежитлових
приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1,
вказував на те, що такі роботи
проведені останнім самовільно, без
його на те згоди, а вартість вказаних
робіт належним чином не підтверджена,
проте своїх розрахунків, вартості
наявних покращень проведених ОСОБА_2 не
навів. У той же час, відповідач
зазначав, що ворота секційні вартістю
11580 гривень йому не потрібні і їх можна
забрати без заподіяння шкоди
нерухомому майну (а.с.101-102).

Інший відповідач ОСОБА_3 в суді
апеляційної інстанції визнала позов
ОСОБА_2 у повному обсязі, дала пояснення
аналогічні за змістом поясненням
позивача.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції не звернув увагу, що підстави
позову визначає позивач і такими є не
норми матеріального права, а обставини,
яким позивач обгрунтовує свої вимоги.
Не визначившись з характером спірних
правовідносин та нормою права, що
підлягає застосуванню, суд не звернув
уваги на те, що спірні правовідносини
за своєю природою грунтуються на
обставинах, пов'язаних з фактом
зроблених позивачем покращень, тобто
позивач обгрунтовував свої вимоги на
підставі ст.1212 ЦК України і про це він
вказує в апеляційній скарзі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції не застосував норми
матеріального права, які слід було
застосувати у даних правовідносинах
(ст.1212 ЦК) та дійшов помилкового
висновку про відсутність підстав для
стягнення вартості ремонту нежитлових
приміщень виконаних позивачем через
відсутність договору між сторонами.

Системний аналіз зазначених доказів у
їх сукупності дає підстави для
висновку про те, що відповідачі ОСОБА_3
та ОСОБА_5 внаслідок проведених ОСОБА_2
у 2005 році ремонтних робіт набули
покращене майно (ст.1212 ЦК України) на
суму 60450,59 гривень, що підтверджується
розрахунками їх вартості наданих
позивачем. Проведені позивачем
покращення у приміщенні за вказаною
адресою не можуть бути відокремлені
без пошкоджень, їх демонтаж призведе до
заподіяння шкоди нерухомому майну,
тому їх вартість слід розділити між
відповачами по 1/2 (порівно), зважаючи на
їх частки у спірному майні.

Звідси, 60450,59:2 =30 225,30 грн. Вказану суму
слід стягнути з кожного із
відповідачів.

Посилання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6
про стягнення вартості покращеного
майна лише із позивача ОСОБА_3, так як за
рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 листопада 2014 року
(про реальний поділ майна) до неї
відійшли саме ті приміщення за адресою:
АДРЕСА_1, у яких провів ремонт ОСОБА_2, не
заслуговують на увагу. На час
проведення ремонту, (покращень ) станом
на 2005 рік, вказані приміщення були
цілісним майновим комплексом і були
спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та
ОСОБА_5

З урахуванням наведеного, апеляційна
скарга підлягає до задоволення,
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 червня 2014 року
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_2 у
повному обсязі.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1
ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 05 червня 2014 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 по 30 225 (тридцять тисяч двісті
двадцять п'ять) гривень 30 коп. з кожного
на відшкодування вартості ремонту
нежитлових приміщень за адресою:
АДРЕСА_1, та з кожного по 468 гривень 38
коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги.

Головуючий :
Савуляк Р.В.

Судді:
Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.