АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5549/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

15 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 27 червня
2013 року, по справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк
України» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2009 року ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 27.06.2013 року
позовні вимоги ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України» було
задоволено в повному обсязі, стягнуто з
ОСОБА_2 на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 318 496, 62 швейцарських франків
та 217 794, 27 грн. Вирішено питання щодо
судових витрат /т. 2 а.с. 61-63/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України» в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права /т.2 а.с. 74-85/.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог закону, інших актів
цивільного законодавства у
встановлений договором строк, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язань не допускається.
Договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Так у відповідності до ст.ст. 549, 550 ЦК
України, на підставі умов кредитного
договору нараховується до стягнення
пеня за несвоєчасне погашення кредиту,
а також пеня за несвоєчасну сплату
процентів за кредитним договором.

Судом встановлено, що 02.11.2006 року між
ВАТ «Державний експортно-імпортний
банк України», правонаступником якого
є позивач, та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 5006С47, на підставі
якого відповідач отримав кредит в сумі
252000 швейцарських франків з кінцевим
погашенням 01.11.2013 року /т.1 а.с. 6-11/.

Відповідно до п.2.2.1 кредитного договору
позичальник зобов'язався щомісячно
сплачувати банку проценти за
користування кредитом у валюті кредиту
у розмірі річної процентної ставки,
згідно договору.

03.10.2007 року між сторонами було укладено
додатковий договір, відповідно до
якого збільшено суму кредиту та
встановлено її розмір 348000 швейцарських
франків з кінцевою датою погашення
01.11.2013 року /т.1 а.с. 12-14./

В якості забезпечення виконання
зобов'язань за договором між сторонами
було укладено договір іпотеки № 5006Z95
від 02.11.2006 року, відповідно до якого в
іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1
/т.1 а.с. 16-18/.

Боржник взяті на себе зобов'язання щодо
повернення кредитних коштів не
виконав, у зв'язку з чим виникла
заборгованість, яка станом на 08.11.2011
року складає 318 496, 62 швейцарських
франків та 217 794, 27 грн., з яких
заборгованість по кредиту - 271152, 30
швейцарських франків, заборгованість
по сплаті відсотків за користування
кредитом - 47 344, 32 швейцарських франків
та пені в сумі 217 794, 27 грн.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
в повному обсязі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки
факту порушення ліцензійних умов
здійснення валютних операцій при
укладанні кредитного договору надавши
йому кредит в іноземній валюті, так як
національною валютою України є гривня,
то з ними погодитися неможна, з
наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України,
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Також згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України,
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Відповідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 553 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язанням
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно підпункту «г» п.4 ст. 5 Декрету
про валютне регулювання, використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу потребує одержання
індивідуальної ліцензії Національного
банку України.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за №1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

У зв'язку з вищевикладеним, надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата погашення кредиту, сплата
процентів в іноземній валюті за
кредитом не потребують наявності
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу у
жодної зі сторін кредитного договору.

Також з матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_2 вже звертався до суду з
позовом до ПАТ «Державний
експортно-імпортний банк України» про
визнання вищевказаного кредитного
договору недійсним з підстав порушення
норм чинного законодавства під час
його укладення, в тому числі те, що
договір був укладений в іноземній
валюті.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 07.12.2011
року йому було відмовлено в
задоволенні позовних вимог, рішення є
чинним /т.1 а.с. 242-244/.

Таким чином, всі доводи відповідача
щодо невідповідності кредитного
договору законодавству України
викладені в апеляційній скарзі, вже
були предметом дослідження, за яким
постановлено рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 27 червня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Волошин М.П.

Демченко Е.Л.