Провадження № 2/127/4399/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі головуючого судді Кашпрук
Г.М.,

секретаря Мироненко В.В.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третіх
осіб без самостійних вимог на предмет
спору Староміського паспортного
відділу СГІРФО ВМВ УМВС України у
Вінницькій області, Служби у справах
дітей Вінницької міської ради, про
усунення перешкод у користуванні
власністю, шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до
Вінницького міського суду Вінницької
області з цивільним позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору Староміського
паспортного відділу СГІРФО ВМВ УМВС
України у Вінницькій області, про
усунення перешкод у користуванні
власністю, шляхом виселення
відповідачів із квартири АДРЕСА_1. В
ході підготовки справи до судового
розгляду, згідно ухвали суду від 27.06.2014
року, до участі у справі в якості
третьої особи без самостійних вимог на
предмет спору залучено Службу у
справах дітей Вінницької міської ради,
оскільки відповідач ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на той час був
неповнолітнім.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачі є співвласниками 8/25 частин
будинку з господарськими будівлями та
прибудовами АДРЕСА_1. Відповідно до
розписок від 17.12.2012 року та від 06.06.2012
року сторони домовились про
купівлю-продаж даної частини будинку.
На підставі та на виконання усної
домовленості, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
передали ОСОБА_2 грошові кошти у
загальному розмірі 152 000,00 грн.
Одночасно ОСОБА_2 вселив відповідачів у
належну позивачам частину будинку та
зареєстрував їх місце проживання за
даною адресою. Таким чином, відповідачі
з 17.12.2012 року зареєстровані та фактично
проживають за адресою АДРЕСА_1, у
квартирі, що є власністю позивачів.
Однак, станом на час звернення із даним
позовом до суду, відповідачі
відмовляються укласти договір
купівлі-продажу об'єкту нерухомого
майна та нотаріально його
зареєструвати, а також провести
остаточний розрахунок за частину
будинку, сплативши залишок суми,
обумовлений вищевказаними розписками
від 06.06.2012 року та від 17.12.2012 року.

В той же час, відповідачі звернулись до
Вінницького районного суду Вінницької
області із цивільним позовом про
стягнення із позивачів подвійної суми
завдатку, відшкодування моральної
шкоди. На думку позивачів, вказані дії,
в тому числі, свідчать про небажання
відповідачів в подальшому укладати
договір купівлі-продажу частини
будинку, а оскільки вони добровільно не
звільняють помешкання, вони порушують
право власності позивачів щодо
вільного користування, володіння та
розпорядження їх власністю.

Зазначені обставини і стали підставою
для звернення до суду із даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2,
який за довіреністю також представляє
інтереси ОСОБА_3, а також їх представник
за довіреністю ОСОБА_8, вимоги позову
підтримали у повному обсязі,
посилаючись на обставини та підстави,
викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник за
договором про надання правової
допомоги адвокат ОСОБА_1 в судовому
засіданні позов не визнали у повному
обсязі та заперечували проти його
задоволення. Крім того, відповідач
ОСОБА_4 пояснила суду, що вона та інші
члени її родини дійсно на даний час
проживають у належній позивачу частині
будинку АДРЕСА_1, яку вони за попередні
роки відремонтували власним коштом, в
тому числі замінивши вхідні двері.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
який на час розгляду справи по суті
став повнолітнім, надали суду заяви про
розгляд справи за їх відсутності, проти
задоволення позову заперечували.

Адвокат ОСОБА_1 додатково звернув увагу
суду на ту обставину, що ОСОБА_3 є
неналежним позивачем, оскільки вона не
була стороною правочину, за яким ОСОБА_2
набув у власність спірну частину
будинку, і право власності за нею не
зареєстроване. З наведених підстав
просив суд відмовити у позові у повному
обсязі.

Представник третіх осіб без
самостійних вимог на предмет спору
Староміського паспортного відділу
СГІРФО ВМВ УМВС України у Вінницькій
області, Служби у справах дітей
Вінницької міської ради в судове
засідання не з'явились, причини неявки
суду не повідомили. Суд ухвалив
проводити розгляд справи за їх
відсутності.

В ході судового розгляду по справі
встановлено наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

28.01.1990 року Поновецькою сільською радою
Барського району Вінницької області
зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, про що вчинено відповідний
актовий запис № 1. Згідно заочного
рішення Староміського районного суду
м. Вінниці від 26.09.2007 року по справі №
2-1164-2007 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
розірвано. Рішення суду сторонами не
оскаржувалось, а тому набуло законної
сили.

Відповідно до договору
купівлі-продажу, укладеного 02.04.1991 року
між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, останній придбав
у продавця ОСОБА_9 8/25 частин житлового
будинку з відповідною часткою
господарських будівель АДРЕСА_1. Того ж
дня договір посвідчено державним
нотаріусом Другої вінницької
державної нотаріальної контори ОСОБА_10
за реєстровим № 1-1197. Даний договір
12.04.1991 року зареєстровано Вінницьким
обласним об'єднаним бюро технічної
інвентаризації за № 10220.

06.06.2012 року ОСОБА_2 власноручно склав
розписку, згідно якої він отримав від
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як завдаток за
майбутній договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а саме 8/25 часток
будинку АДРЕСА_1 із відповідною часткою
господарських прибудов та частину
земельної ділянки, грошові кошти у сумі
80 000,00 грн. Цією ж розпискою визначено,
що договір купівлі-продажу має бути
оформлений до 06.08.2012 року за ціною не
менше ніж 256 000,00 грн., що еквівалентно 32
000,00 доларів США.

23.11.2012 року ОСОБА_2 видав на ім'я ОСОБА_5
та ОСОБА_4 нотаріально засвідчену
довіреність на право користуватись та
управляти належними йому 8/25 частин
житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель
АДРЕСА_1. Умовами довіреності
заборонено відчуження та передача в
іпотеки даної нерухомості. Термін дії
довіреності встановлений строком на
один рік до 23.11.2013 року.

Згідно розписки від 17.12.2012 року,
складеної ОСОБА_2, він отримав від
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кошти в сумі 10 000,00
доларів США як розрахунок за частину
будинку АДРЕСА_1. При цьому, ОСОБА_2
зобов'язався замовити відповідну
документацію, необхідну для
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу об'єкту нерухомого
майна, а також зареєструвати місце
проживання родини ОСОБА_5 у складі
чотирьох осіб за вказаною адресою.

Ухвалою Вінницького районного суду
Вінницької області від 07.05.2014 року по
справі № 128/1885/14-ц відкрито провадження
у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_11 до
ОСОБА_2 про стягнення подвійної суми
завдатку, відшкодування моральної
шкоди.

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_12, яка обрана головою
квартального комітету «Ясний»,
пояснила суду, що влітку 2012 року на
прохання ОСОБА_4, яка пояснила, що вона
новий власник, виходила та оглядала
квартиру АДРЕСА_1, зафіксувавши
незадовільний стан будинку. Однак
відповідний акт вона склала лише у 2014
році.

За змістом частини 1 статті 16
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 319
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майно на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321
Цивільного кодексу України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому, відповідно до статті 391
Цивільного кодексу України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до положень статті 22 КпШС
України, яка була чинною на час
виникнення у позивачів права власності
на спірну частину будинковолодіння,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України
визначено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 368
Цивільного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Згідно частини 4 цієї ж
статті, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Заслухавши думку сторін, дослідивши
матеріали справи та оцінивши зібрані
докази у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про задоволення позову з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі у 1990
році уклали шлюб та зареєстрували його,
а у 1991 році ОСОБА_2 згідно нотаріально
засвідченого договору купівлі-продажу
придбав у власність 8/25 частин будинку
АДРЕСА_1. Право власності у тому ж році
було належним чином зареєстроване
ОСОБА_2 Таким чином, беручи до уваги
положення КпШС України, чинного на той
час, а також положення Сімейного
кодексу України та Цивільного кодексу
України, оскільки правовідносини, які
виникли між позивачами у 1991 році після
придбання будинку, продовжують
існувати на даний час, даних 8/25 частин
будинку із господарськими будівлями
АДРЕСА_1 та земельною ділянкою належать
позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності подружжя.
Отже, доводи представника відповідачки
ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_1 щодо
відсутності у ОСОБА_3 права на
звернення до суду із даним позовом, є
необґрунтованими та безпідставними, а
обоє позивачів є належними позивачами.

Як з'ясовано судом, протягом 2012 року
сторони мали намір укласти між собою
договір купівлі-продажу 8/25 частин
будинку з відповідною часткою
господарських будівель АДРЕСА_1, що
було відображено у складених ОСОБА_2
розписках від 06.06.2012 року та від 17.12.2012
року. Однак, сторонами за певних
обставин та причин, які судом не
досліджувались, оскільки не мають
відношення до суті справи та предмету
позову, договір купівлі-продажу даного
об'єкту нерухомого майна так і не було
укладено. Отже, власниками вказаної
квартири АДРЕСА_1, яка складає 8/25 частин
житлового будинку із відповідною
часткою господарських будівель за цією
ж адресою, на праві спільної сумісної
власності подружжя були і залишаються
позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Внаслідок невиконання усних
домовленостей, досягнутих між
сторонами в ході написання
вищевказаних розписок, між сторонами
виникли інші правовідносини, які не є
предметом спору, адже ОСОБА_2 та ОСОБА_3
заявили позов з приводу порушення
відповідачами їх права власності,
оскільки вони не мають можливості у
зв'язку із проживанням там
відповідачів, вільно володіти,
користуватись та розпоряджатись своєю
власністю.

Крім того, судом враховано і ту
обставину, що термін дії довіреності,
виданої ОСОБА_2 23.11.2012 року на ім'я
відповідачів на право користуватись
даним будинком, закінчився 23.11.2013 року.

Відповідачка ОСОБА_4 у своїх поясненнях
підтвердила ту обставину, що вони у
складі сім'ї з чотирьох осіб, а саме
вона, її чоловік ОСОБА_5, діти ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, на даний час дійсно проживають
у АДРЕСА_1, що складає 8/25 часток
житлового будинку із відповідною
часткою господарських будівель за цією
ж адресою, де вони провели ремонт,
замінивши в тому числі всі вікна та
вхідні двері. Добровільно звільняти
дане житло вони відмовляються,
оскільки вважають, що свою частину
домовленостей, досягнутих у 2012 році
щодо продажу будинку, вони виконали.

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов
до висновку, що відповідачі не набули
права власності чи будь-якого іншого
права відносно згадуваного нерухомого
майна, як то права користування,
розпорядження, володіння майном, а
відтак вважає, що дані особи підлягають
виселенню, оскільки їх проживання у
даному будинку створює перешкоди у
користуванні своїм майном позивачами.

Питання судових витрат суд
вирішує у відповідності до положень
статті 88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись ст. ст. 16, 319, 321, 368, 391
Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 61
Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11,
15, 30, 59, 60, 88, 212, 214 - 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити у
повному обсязі.

Виселити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з
квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, з
квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, з
квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в рахунок понесених позивачами
судових витрат по сплаті судового
збору грошові кошти у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Вінницької
області протягом десяти днів після
його проголошення, шляхом подачі
апеляційної скарги через суд першої
інстанції.

Суддя :

Г.М.Кашпрук