Справа № 565/633/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року
м. Кузнецовськ

Кузнецовський міський суд
Рівненської області під головуванням

суддіДемчини Т.Ю.при
секретаріКовальчук В.С.,з участю
представника відповідачаОСОБА_3,
представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Український Страховий Дім» до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про солідарне
стягнення сплаченого страхового
відшкодування, -

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство
«Український Страховий Дім» (надалі -
Страховик) звернулось до суду з позовом
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про
солідарне стягнення суми виплаченого
страхового відшкодування у розмірі
19164,05 грн. Позовні вимоги
обґрунтовуються тим, що 15.07.11 р. між
позивачем та ПАТ «Державний ощадний
банк України» (надалі - Банк) було
укладено договір добровільного
страхування кредитів, за умовами якого
було застраховано ризики невиконання
чи неналежного виконання зобов'язань
за кредитними договорами, укладеними
Банком з фізичними особами по програмі
«Арсенал», у тому числі і щодо ризиків
невиконання чи неналежного виконання
зобов'язань за кредитними договором,
укладеним Банком з ОСОБА_9 19.08.08 р. У 2012
році Банк звернувся до Страховика із
заявою про виплату страхового
відшкодування у зв'язку з настанням
страхового випадку за даним кредитним
договором, а саме у зв'язку із смертю
ОСОБА_9, дану подію було визнано
страховим випадком та виплачено Банку
19164,05 грн. страхового відшкодування, що
дорівнює сумі боргу ОСОБА_9 перед
Банком. До відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_5, які є спадкоємцями за
законом після смерті ОСОБА_9 та які
вважаються такими, що прийняли
спадщину, оскільки на момент смерті
ОСОБА_9 проживали разом з ним, перейшов
обов'язок задовольнити вимоги про
відшкодування збитків, завданих
спадкодавцем, а до Страховика у зв'язку
з виплатою страхового відшкодування
перейшло право вимоги, яку мала особа,
що одержала страхове відшкодування
(Банк).

В судове засідання представник
позивача не з'явився, подав заяву про
повне підтримання позовних вимог та
розгляд справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, суду подано письмові
заперечення проти позовних вимог, які
обґрунтовуються тим, що страховий
договір в частині страхування ризиків
невиконання ОСОБА_9 договірних
зобов'язань перед Банком за кредитним
договором є нікчемним, оскільки у цій
частині укладений після настання
страхового випадку, так як на момент
укладення договору страхування у
ОСОБА_9 вже існував борг за кредитним
договором. Крім того, у запереченнях
вказується на відсутність доказів
охоплення договором страхування
кредитних правовідносин Банка з
позичальником ОСОБА_9, а також сплати
Банком страхових платежів за договором
страхування як умови виплати
страхового відшкодування. У
запереченнях зазначається також про
неспівмірність вартості майна, що
залишилось після смерті ОСОБА_9, з
розміром заявлених позовних вимог.
Дані письмові заперечення відповідач
ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_3 в
судовому засіданні підтримали
повністю та з підстав, що у них
викладені, просили суд відмовити у
задоволенні позовних вимог. Крім того,
ОСОБА_5 пояснила, що біля двох років до
смерті, ОСОБА_9 фактично з сім»єю не
проживав, про наявність у нього
кредитних зобов'язань перед Банком
вона не знала, до нотаріальної контори
із заявами про прийняття спадщини, що
відкрилась після його смерті, ні вона,
ні їх діти ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 не
звертались.

Представники залученої судом до участі
у справі третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Банку М»ялик В.В. та ОСОБА_4 в судовому
засіданні повністю підтримали позовні
вимоги та надали письмові пояснення, у
яких зазначається про те, що укладений
Банком з Страховиком страховий договір
розповсюджується на кредитну угоду,
укладену Банком з ОСОБА_9, невиконання
ним зобов'язань за кредитним договором
є страховим випадком, всі зобов'язання
перед Страховиком Банк виконав, а тому
правомірно одержав суму страхового
відшкодування.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази, суд прийшов
до висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних
вимог. При цьому суд встановив та
врахував наступне.

Судом встановлено, що 19 серпня 2008 року
між Банком та ОСОБА_9 було укладено
договір № 130 про відкриття фізичній
особі карткового рахунку та здійснення
його розрахунково-касового
обслуговування за дебетно-кредитною
схемою, за умовами якого ОСОБА_9
відкрито картковий рахунок в установі
Банку, а також кредитну лінію з лімітом
кредиту в сумі 20000,00 грн., за умови
отримання ним пенсії шляхом
зарахування її на картковий рахунок, на
умовах забезпеченості, строковості та
платності, передбачених у договорі.

Судом встановлено також, що 15 липня 2011
року між Банком та Страховиком
укладено договір добровільного
страхування кредитів № КР-11N0023,
предметом якого стали майнові інтереси
Банку, що пов'язані з невиконанням або
неналежним виконанням своїх
договірних зобов'язань позичальниками
за кредитними угодами в рамках
програми «Арсенал», розмір кредиту по
яких не перевищує 10 пенсій
позичальника.

Як вбачається з вищезазначеного
договору страхування, страховим
випадком є факт завдання збитків Банку
внаслідок невиконання або неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань по поверненню суми кредиту,
сплаті процентів за користування
кредитом у строки та на умовах, що
передбачені у конкретній кредитній
угоді, внаслідок неплатоспроможності
позичальника, під якою сторони
договору страхування розуміють
невиконання позичальником умов
кредитної угоди по своєчасності сплаті
кредиту та процентів за користування
кредитом понад десять календарних днів
з будь-яких причин, за винятком
передбачених страховим договором
випадків (п.2.1, 2.4, 4.1, 4.2, 9.1, 9.2 договору
страхування).

Як вбачається з свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1, виданого відділом РАЦС
Кузнецовського міського управління
юстиції у Рівненській області 14.08.12 р.,
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

27.08.12 р. Банком направлено Страховику
повідомлення про настання страхового
випадку, з якого вбачається, що
позичальник ОСОБА_9 не виконав
зобов'язання по кредитному договору №
130 від 19.08.08 р., а саме - у термін до 27.08.12 р.
ним не погашено кредит в сумі 19164,05 грн.
Одночасно Страховику направлено копії
документів у підтвердження існування
договірних кредитних правовідносин
між Банком та ОСОБА_9 та розміру
заборгованості, сплати Банком
страхових внесків за договором
страхування, а також смерті
позичальника.

Як вбачається з страхового акту №
КР-11/0023/ГО-Рв2, затвердженого керівником
Страховика 05.10.12 р., несплату ОСОБА_9
заборгованості за кредитним договором
визнано страховим випадком та прийнято
рішення сплатити Банку страхове
відшкодування у розмірі заподіяних
Банку збитків - 19164,05 грн.

Дані кошти 05.10.12 р. перераховані
Страховиком, що підтверджується копією
платіжного доручення № 989 від 05.10.12 р.

Статтею 933 ЦК України встановлено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до ст.1282 ЦК України,
спадкоємці зобов'язані задовольнити
вимоги кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Кожен із спадкоємців зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
особисто, у розмірі, який відповідає
його частці у спадщині.

На підставі вищезазначених норм, 04.02.13
р. Страховиком направлено вимогу
спадкоємцям ОСОБА_9 про сплату
виплаченого страхового відшкодування
в сумі 19164,05 грн., яку отримано 07.02.13 р.
Судом встановлено, що на момент
розгляду справи відповідачами дану
вимогу не задоволено.

Судом встановлено також, що ОСОБА_9 не
залишав заповіт, а його спадкоємцями
першої черги за законом згідно ст.1261 ЦК
України є дружина ОСОБА_5 та діти
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5.

Як вбачається з інформації
Кузнецовської міської державної
нотаріальної контори №30/01-16 від 06.02.13 р.
та № 50/01-16 від 27.02.13 р., спадкоємці ОСОБА_9
до нотаріальної контори за прийняттям
спадщини, що залишилась після його
смерті, не звертались. З пояснень
відповідачки ОСОБА_5 судом встановлено
і ніким не оспорюється, що на момент
розгляду судом даної цивільної справи,
будь-яких заяв про прийняття спадщини
відповідачі до нотаріальної контори не
подавали.

Відповідно до ст.1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Не допускається прийняття
спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Малолітня, неповнолітня,
недієздатна особа, а також особа,
цивільна дієздатність якої обмежена,
вважаються такими, що прийняли
спадщину, крім випадків, встановлених
частинами другою - четвертою статті 1273
цього Кодексу. Незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Як вбачається з інформації
Кузнецовського міського сектору УДМС
України в Рівненській області № 5611/310
від 28.02.14 р., ОСОБА_9 з 16.01.04 пр. по 21.08.12 р.
значився зареєстрованим у квартирі
АДРЕСА_1. На дату його смерті разом з ним
були зареєстровані його дружина ОСОБА_5
та діти ОСОБА_7 та ОСОБА_5

З пояснень відповідачки ОСОБА_5 судом
встановлено, що ні вона, ні її діти заяв
про свою відмову від спадщини, що
залишилась після смерті ОСОБА_9, до
нотаріальної контори не подавали.

Таким чином, виходячи з положень ст.1268
ЦК України, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_5 є такими, що прийняли спадщину,
що залишилась після смерті ОСОБА_9,
оскільки на момент його смерті
проживали разом з спадкодавцем та не
заявили про свою відмову від спадщини.

Натомість, ОСОБА_6 на момент смерті
ОСОБА_9 разом з ним не проживав, заяв до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини не подавав, а тому не є таким,
що прийняв спадщину після смерті
батька, у зв'язку з чим вимоги позивача
до нього є безпідставними.

Визначаючи вартість майна, одержаного
відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_5 у
спадщину, суд встановив наступне.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1227 ЦК України, суми
заробітної плати, пенсії, стипендії,
аліментів, допомог у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю,
відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, інших
соціальних виплат, які належали
спадкодавцеві, але не були ним одержані
за життя, передаються членам його сім'ї,
а у разі їх відсутності - входять до
складу спадщини.

Крім того, згідно ст.1228 ЦК України,
право на вклад входить до складу
спадщини незалежно від способу
розпорядження ним.

З інформаційної довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно № 20673575 від
17.04.14 р., виданої реєстраційною службою
Кузнецовського міського управління
юстиції Рівненської області,
вбачається, що за ОСОБА_9 зареєстроване
право спільної часткової власності на
1/5 частини квартири АДРЕСА_1, загальна
вартість квартири складає 23820,00 грн.

Клопотань про призначення експертизи з
метою визначення ринкової вартості
частки ОСОБА_9 у спільній частковій
власності учасники процесу суду не
заявляли. З урахуванням цієї обставини,
керуючись ст.10 ЦПК України, суд вважає
доведеним, що вартість 1/5 частини
ОСОБА_9 у праві спільної часткової
власності складає: 23820,00 грн. / 5 = 4764,00
грн.

Як вбачається з інформації Центру
безпеки дорожнього руху та
автоматизованих систем МВС України №
45/1868 від 25.04.14 р., за ОСОБА_9
зареєстроване право власності на
автомобіль «Пежо Експерт», 1999 р.в.,
проте будь-які дані про вартість даного
автомобіля в поданих суду матеріалах
відсутні.

З інформації ПАТ «Державний ощадний
банк України» № 46-24/55БТ-117БТ від 05.05.14 р.
вбачається, що станом на 12.08.12 р. на ім»я
ОСОБА_9 відкрито ряд рахунків, у тому
числі рахунок НОМЕР_2 із залишком
коштів в сумі 1,97 грн., рахунок НОМЕР_3 із
залишком коштів в сумі 13,93 грн.,
компенсаційний рахунок НОМЕР_4 із
залишком компенсації в сумі 292,81 грн., а
також компенсаційний рахунок НОМЕР_5 із
залишком компенсації в сумі 1869,17 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що
відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_5
одержано у спадщину після смерті
ОСОБА_9 майно на загальну суму: 4764,00 грн.
+ 1,97 грн. + 13,93 грн. + 292,81 грн. + 1869,17 грн. =
6941,88 грн.

Отже, майнова відповідальність
відповідачів за зобов'язаннями ОСОБА_9,
за наявності законних підстав для її
покладення, обмежується вартістю
майна, одержаного у спадщину - 6941,88 грн.,
і з урахуванням положень ст.1282 ЦК
України такий обов'язок не може бути
солідарним, а повинен визначатись щодо
кожного спадкоємця у розмірі, що
відповідає його частці у спадщині.

Вирішуючи спір щодо наявності підстав
для стягнення з відповідачів ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_5 на користь Страховика
вищезазначеної суми, суд враховує
наступне.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з п.7.1 кредитного
договору № 130 від 19.08.08 р., укладеного
Банком з ОСОБА_9, Банк відкриває клієнту
відновлювальну кредитну лінію з
лімітом кредиту в сумі 20000,00 грн., строк
дії якої встановлюється на період дії
банківської платіжної картки.

Пунктом 2.1 вищезазначеного кредитного
договору передбачено, що Банк у
14-денний строк з дня отримання
заяви-анкети клієнта на відкриття
картрахунку видає йому банківську
платіжну картку.

З поданої суду копії заяви-анкети
ОСОБА_9 на відкриття рахунку та видачу
платіжної картки судом встановлено, що
з такою заявою до Банку ОСОБА_9
звернувся 31.07.08 р.

Пунктом 2.8 вищезазначеного кредитного
договору передбачено, що банківська
платіжна картка видається строком на
два роки та повертається в Банк після
закінчення її строку дії. Строк її дії
припиняється відповідно до дати,
вказаної у картці, із закінченням 24-ї
години останнього дня останнього
місяця, що вказаний на ній.

Отже, судом встановлено, що строк дії
виданої ОСОБА_9 платіжної картки
закінчився у вересні 2010 року. Дана
обставина представниками третьої
особи в судовому засіданні не
оспорювалась, із зауваженнями, що після
закінчення строку дії чергової
платіжної картки позичальнику
видавалась нова картка з таким же
строком дії.

З урахуванням положень ст.530 ЦК
України суд прийшов до висновку, що
незалежно від факту видачі
позичальнику наступної банківської
платіжної картки, строк повернення
кредиту за кредитним договором № 130 від
19.08.08 р. закінчився із закінченням
строку дії відновлювальної кредитної
лінії, який відповідно до п.7.1 цього
договору та встановленого періоду дії
виданої позичальнику банківської
платіжної картки, закінчився не
пізніше 01.09.10 р.

Як вбачається з історії транзакцій по
кредитному рахунку ОСОБА_9, станом на
27.08.10 р. за позичальником рахувався борг
по кредитному договору в сумі 19668,19 грн.,
а станом на 06.09.10 р. - 19788,19 грн. З історії
транзакцій вбачається також, що зі
спливом строку дії банківської
платіжної картки ОСОБА_9 вказаний борг
не погасив, і станом на 14.07.11 р. його борг
склав 19891,32 грн.

Таким чином, судом встановлено, що на
момент укладення Банком із Страховиком
договору страхування № КР-11N0023 від 15
липня 2011 року, у позичальника ОСОБА_9
перед Банком існувала заборгованість
по поверненню коштів за кредитним
договором № 130 від 19.08.08р., при цьому цей
борг існував більше десяти днів, що
свідчить про неплатоспроможність
позичальника у розумінні п.4.2 договору
страхування у момент його укладення,
тобто про настання страхового випадку
до укладення договору страхування.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст.998 ЦК України, договір
страхування є нікчемним або визнається
недійсним у випадках, встановлених цим
Кодексом. Договір страхування
визнається судом недійсним і не
підлягає виконанню, якщо його укладено
після настання страхового випадку.

У ст.8 Закону України «Про страхування»
зазначено, що страховий ризик - це певна
подія, на випадок якої проводиться
страхування і яка має ознаки
ймовірності та випадковості настання,
а страховий випадок - подія,
передбачена договором страхування або
законодавством, яка відбулася і з
настанням якої виникає обов'язок
страховика здійснити виплату
страхової суми (страхового
відшкодування) страхувальнику,
застрахованій або іншій третій особі.

Таким чином, договір страхування №
КР-11N0023 від 15.07.11 р., укладений
Страховиком з Банком, в частині
страхування ризиків
неплатоспроможності ОСОБА_9 за
кредитним договором № 130 від 19.08.08 р., є
нікчемним, оскільки на момент його
укладення страховий ризик вже існував,
що суперечить ст.8 Закону України «Про
страхування».

Відповідно до ст.216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи вищезазначене, висновок
Страховика про настання зі смертю
ОСОБА_9 страхового випадку за договором
страхування № КР-11N0023 від 15.07.11 р., а
також виплата страхового
відшкодування у зв'язку з настанням
такої події, є необґрунтованими, а тому
позивач, на думку суду, не має права
регресної вимоги до спадкоємців
позичальника в порядку ст.933 ЦК України.

Враховуючи викладене, керуючись
ст.ст.203, 204, 215, 526, 530, 993, 998, 1054, 1227, 1228, 1261,
1268, 1282 ЦК України, ст.ст.1, 8, 16, 29 Закону
України «Про страхування», ст.ст. 4, 10, 11,
60, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог
публічного акціонерного товариства
«Український Страховий Дім» до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 про солідарне
стягнення сплаченого страхового
відшкодування відмовити в повному
обсязі у зв'язку з їх безпідставністю.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Рівненської області через
Кузнецовський міський суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання його копії.

Головуючий: