Справа № 371/1097/14-ц Головуючий у І
інстанції Капшук Л.О.Провадження №
22-ц/780/6246/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 43
УХВАЛА

Іменем України

27 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі :

головуючого - судді Білоконь О.В.,

суддів Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Миронівського районного
суду Київської області від 24 вересня
2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Миронівського районного сектору
управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку ,-

встановила:

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду із вказаним вище позовом,
посилаючись на таке.

Йому на праві власності належить
будинок під АДРЕСА_1, в якому з 1990 року
зареєстрована та проживає колишня
дружина відповідач ОСОБА_2

Після розірвання шлюбу відповідач,
проживаючи в належному йому будинку,
вчиняє щоденні сварки, порушує його
спокій, створюючи нестерпні умови для
проживання.

Ці дії призвели до того, що він змушений
був винаймати собі житло протягом 2013
року та початку 2014 року.

Після повернення в будинок з особою, з
якою проживає однією сім'єю, відповідач
почала зчиняти сварки з ними обома,
сварки переростають в дрібне
хуліганство. Відповідач ображає їх
нецензурними словами, намагається
провокувати бійки, не впускає до
будинку.

Без його дозволу відповідач викликала
працівників БТІ для проведення замірів
будинку та виготовлення технічної
документації на нього, що є
протиправним, оскільки вона не є
власником або співвласником житлового
будинку та не має права вчиняти жодних
дій з приводу чужого нерухомого майна.

Відповідач руйнує та пошкоджує
нерухоме майно, не сплачує комунальні
послуги, не утримує будинок, самовільно
визначає кімнати для свого особистого
проживання, чим порушує його право на
користування житлом та право
власності. Порушенням правил співжиття
вона робить неможливим проживання в
житловому будинку для нього як
власника будинку та члена його сім'ї.

Враховуючи викладене, позивач просив
суд усунути перешкоди в користуванні
будинком, виселити відповідача зі
спірного будинку і зняти її з
реєстрації.

Рішенням Миронівського районного суду
Київської області від 24 вересня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким його вимоги
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
дійшов до висновку про
необґрунтованість та недоведеність
позовних вимог щодо виселення
відповідача зі спірного житлового
приміщення, оскільки позивачем не
доведені, а судом не встановлені
підстави для виселення, передбачені ст.
116 ЖК України. Позивачем не доведено, що
з боку відповідача мала місце триваюча
антигромадська поведінка внаслідок
систематичного порушення нею правил
співжиття.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач з 2006 року
є власником будинку під номером
АДРЕСА_1, який раніше належав його
матері ОСОБА_3

Встановлено, що сторони зареєстрували
шлюб 20.10.1990 року. Після реєстрації шлюбу
відповідач вселилася у вказаний вище
будинок, в якому з батьками мешкав
позивач. Була прописана у будинку і як
член сім'ї власника будинку, яким з 2006
року став позивач, проживає у будинку
та користується ним.

25 листопада 2013 року шлюб між сторонами
було розірвано.

У будинку зареєстровані сторони, їх син
ОСОБА_4 та внук ОСОБА_5

Ці обставини підтверджуються
матеріали справи та визнаються
сторонами.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК
України, згідно якої ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст.150
ЖК України власник будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і має право
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени
сім'ї власника будинку, які проживають
разом з ним у будинку, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку, якщо при
їх вселенні не було іншої угоди про
порядок користування жилим
приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно положень ст.65 ЖК України до
членів сім'ї власника належать його
дружина, діти і батьки. Особи, що
вселилися в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 вселилась у
спірний житловий будинок як член сім'ї
власника будинку, припинення сімейних
відносин з власником будинку не
позбавляє її права користування
займаним приміщенням при незмінності
власника будинку.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до цієї статті підставою
для виселення є систематичність
порушення особою правил співжиття та
безрезультатність заходів
громадського впливу до порушника,
однак матеріали справи не містять
достатніх доказів про це.

Так, матеріали справи не містять
доказів систематичного руйнування або
псування житла, використання його не за
призначенням.

На неодноразові звернення позивача до
правоохоронних органів зі скаргами на
дії відповідача ( а.с.19-28,77-79) працівники
міліції жодного разу не встановили
наявність у діях ОСОБА_2 ознак
кримінального чи адміністративного
правопорушення, за результатами
розгляду цих звернень до неї не
застосовувались будь-які стягнення.

Отже, в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України
зазначені висновки з розгляду заяв
ОСОБА_1 не є належними та допустимими
доказами того, що ОСОБА_2 систематично
порушує правила співжиття, робить
неможливим для інших проживання з нею в
одному будинку, а отже не є підставою
для виселення.

Крім того, матеріали справи взагалі не
містять доказів того, що до ОСОБА_2
застосовувались заходи запобігання і
громадського впливу, що виявились
безрезультатними.

Навпаки, виконавчий комітет Яхнівської
сільської ради Миронівського району
Київської області характеризує ОСОБА_2
позитивно і зазначає, що компрометуючі
дані на неї до виконавчого комітету не
надходили, скарг з боку сусідів та
односельців не виявлено, у зловживанні
спиртних напоїв та порушенні
громадського порядку замічена не була.
Не звертався зі скаргами на неї і
ОСОБА_1 Заходи громадського впливу до
ОСОБА_2 не застосовувались за
відсутністю для цього підстав ( а.с.67,97).

Колегія суддів не бере до уваги доводи
апеляційної скарги про те, що позивач
неодноразово скаржився до
правоохоронних органів на поведінку
відповідача з приводу її неправомірної
поведінки, оскільки такі звернення
позивача не є достатніми та належними
доказами систематичного порушення
відповідачем правил співжиття.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції не врахував при
винесенні рішення витяг з
кримінального провадження, внесеного
до Єдиного реєстру досудових
розслідувань від 16 серпня 2014 року про
те, що ОСОБА_2 нанесла тілесні
ушкодження ОСОБА_6 ( а.с.73), колегія
суддів вважає безпідставними.

При цьому суд виходить з того, що такий
витяг не є доказом вини ОСОБА_2 та
підставою для їх виселення, оскільки
згідно з вимогами ст. 62 Конституції
України особа вважається невинуватою у
вчиненні злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вирком суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим. Підстав для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Миронівського районного суду
Київської області від 24 вересня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий Судді

С