РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15534/14-ц

пр. № 2/759/5490/14

26 листопада 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -
Макаренко В.В.,

при секретарі -
Яцевич В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3 про захист честі, гідності,
ділової репутації та відшкодування
завданої моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 15 вересня 2014 року
звернувся до суду із позовною заявою до
ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_3, у якій,
просить визнати недостовірною, такою,
що не відповідає дійсності, порушує
його права та свободи, ганьбить його
честь, гідність та ділову репутацію
інформацію, викладену у листі з
додатками вих. № 2705 від імені
відповідача до міністра міністерства
Аграрної політики та продовольства
України ОСОБА_4 а саме: «ОСОБА_1.
Звільнено з органів прокуратури за
корупцію, хабарі і не вміння працювати
в колективі.

Жадібний до грошей. Завжди ставить
меркантильні інтереси вище інтересів
своїх обов'язків. Таке поняття як
патріотизм чуже цій людині, його
принцип - своя сорочка ближче до тіла.

Має великі знайомства в правоохоронних
органах східних регіонів України,
оскільки раніше сам працював у цьому
регіоні і займався свавіллям разом з
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та іншими відомими
персонажами команди ОСОБА_7.

Під час правління ОСОБА_7 дуже пишався
своїм Єнакіївським походженням і
бравірував близькими стосунками з
президентом, заради отримання
будь-якій керівній посади. Однак його
навіть члени його колишньої команди не
допускали до посад, знаючи що він із
себе представляє.

У 2008 році ОСОБА_1 обіймав посаду
начальника департаменту економіки
Держкомрибгоспу, де проявив себе як
інтриган найвищого ступеня. Вимагав
величезні хабарі з керівників
підприємств океанічного промислу за
закриття очей на злодійство та
неконтрольований лов рибопромислових
суден, а також за не зовсім законне
оформлення риболовецьких суден в
оренду та інші порушення
законодавства. Крім того, ОСОБА_1
вимагав хабарі з рибалок за отримання
квот на промисел риби.

ОСОБА_1 не є фахівцем в рибній галузі,
думка про нього громадських профільних
організацій вкрай негативна.
Призначення його на посаду керівника
Держрибагенства викличе хвилю
протесту з боку рибалок України, в
результаті чого він все одно буде
відсторонений і звільнений з посади.
Його прихід в галузь буде означати
тільки збір хабарів за кадрові
призначення, збір грошей з
рибінспекторів, покривання злочинних
угруповань що окопалися в галузі»;
зобов'язати відповідача спростувати
недостовірну інформацію, поширену ним
у лютому 2014 року у листі з додатками
вих. № 2705 до міністра міністерства
Аграрної політики та продовольства
України ОСОБА_4, а саме: «ОСОБА_1.
Звільнено з органів прокуратури за
корупцію, хабарі і не вміння працювати
в колективі.

Жадібний до грошей. Завжди ставить
меркантильні інтереси вище інтересів
своїх обов'язків. Таке поняття як
патріотизм чуже цій людині, його
принцип - своя сорочка ближче до тіла.

Має великі знайомства в правоохоронних
органах східних регіонів України,
оскільки раніше сам працював у цьому
регіоні і займався свавіллям разом з
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та іншими відомими
персонажами команди ОСОБА_7.

Під час правління ОСОБА_7 дуже пишався
своїм Єнакіївським походженням і
бравірував близькими стосунками з
президентом, заради отримання
будь-якій керівній посади. Однак його
навіть члени його колишньої команди не
допускали до посад, знаючи що він із
себе представляє.

У 2008 році ОСОБА_1 обіймав посаду
начальника департаменту економіки
Держкомрибгоспу, де проявив себе як
інтриган найвищого ступеня. Вимагав
величезні хабарі з керівників
підприємств океанічного промислу за
закриття очей на злодійство та
неконтрольований лов рибопромислових
суден, а також за не зовсім законне
оформлення риболовецьких суден в
оренду та інші порушення
законодавства. Крім того, ОСОБА_1
вимагав хабарі з рибалок за отримання
квот на промисел риби.

ОСОБА_1 не є фахівцем в рибній галузі,
думка про нього громадських профільних
організацій вкрай негативна.
Призначення його на посаду керівника
Держрибагенства викличе хвилю
протесту з боку рибалок України, в
результаті чого він все одно буде
відсторонений і звільнений з посади.
Його прихід в галузь буде означати
тільки збір хабарів за кадрові
призначення, збір грошей з
рибінспекторів, покривання злочинних
угруповань що окопалися в галузі» у
спосіб найбільш близький до способу її
поширення у строк не пізніше
п'ятнадцяти днів з дня набрання
законної сили рішення суду; в якості
компенсації стягнути з відповідача на
користь позивача моральну шкоду у
розмірі 10 000,00 грн. та понесені судові
витрати.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 з публікації
"ІНФОРМАЦІЯ_2" в мережі Інтернет
http://www.ribaki.ora.ua/vestnik, позивачеві стало
відомо щодо поширення стосовно нього
неправдивої інформації з боку
відповідача. Так 23 лютого 2014 року, на
адресу міністра міністерства Аграрної
політики та продовольства України (01001,
м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 24) ОСОБА_4, що
розглядає на теперішній час можливість
призначення одного з кандидатів на
посаду голови Державного агентства
рибного господарства України (04053, м.
Київ, вул. Артема, буд. 45-а), направлено
листа Вих. № 2705 з додатками від імені
відповідача , (03148, АДРЕСА_1, тел. НОМЕР_1,
НОМЕР_2) як керівника Всеукраїнської
громадської організації "Асоціація
рибалок України" з метою
дискредитувати позивача як одного з
кандидатів на вищезазначену посаду,
погодженого з Громадською Радою при
Державному агентстві рибного
господарства України, загальними
зібраннями всеукраїнських громадських
організацій та Інтернет - громад
рибалок та підводних мисливців
України, а також рекомендованого
Всеукраїнською громадською
організацією «Громада Рибалок
України». Один з додатків листа містить
інформацію, яку відповідач просить
визнати недостовірною та такою, що не
відповідає дійсності, порушує його
права та свободи, ганьбить його честь,
гідність та ділову репутацію. Окрім
того, надісланий відповідачем до
міністра міністерства Аграрної
політики та продовольства України
ОСОБА_4 лист з додатками з яким
ознайомлені чисельні співробітники
міністерства, ганьбить честь позивача,
гідність, ділову репутацію, що завдало
йому моральної шкоди.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, надав відповідні
пояснення.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, надав
клопотання про залучення доказів, а
саме рішення Святошинського районного
суду м.Києва від 21.08.2014 року, додатково
зазначивши, що позовні вимоги ОСОБА_1
цілковито ідентичні, вимогам, що були
заявлені по справі № 2/759/3281/14, просив
відмовити у задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання не
з'явилась, повідомлявся належним чином,
повернувся конверт з відміткою
Укрпошти - «за закінченням терміну
зберіганн».

Суд з урахуванням думки представника
позивача та представника відповідача
вважає можливим розглядати справу за
відсутності третьої особи.

Заслухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
дослідивши письмові докази, надані
сторонами у справі в обґрунтування
позовних вимог та заперечень проти,
встановив наступне.

Правовідносини, що виникли між
сторонами у справі регулюються нормами
ст. 277-280 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб,їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко-і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобовязана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків встановлених ст.61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі. Гідність і честь фізичної особи
є недоторканими. Фізична особа має
право звернутися до суду з позовом про
захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична
особа має право на недоторканість
своєї ділової репутації. Фізична особа
може звернутися до суду з позовом про
захист своєї ділової репутації.

Але разом з тим, статтею 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст. 40 Конституції України усі
мають право направляти індивідуальні
чи колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Питання практичної реалізації
громадянами цих прав регулюється
Законом України "Про звернення
громадян", який забезпечує їм
можливість брати участь в управлінні
державними і громадськими справами,
впливати на поліпшення роботи органів
влади і місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності,
відстоювати свої права і законні
інтереси та поновлювати їх у разі
порушення шляхом викладення в
письмовій або усній формі пропозицій
(зауважень), заяв, клопотань і скарг.

Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про
звернення громадян" встановлена
заборона на переслідування громадян за
подання звернень до органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян,
посадових осіб за критику у зверненнях
їх діяльності та рішень. В якій
зазначено і те, що ніхто не може бути
примушений до подання власного
чи підписання колективного
звернення або участі в акціях на
підтримку звернень інших осіб чи
організацій.

В пункті 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1,
вказано, що при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення
позову, є сукупність таких обставин:
а) поширення інформації, тобто
доведення її до відома хоча б одній
особі у будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача;в) поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає
шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
особі повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право. При
цьому під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного
зв'язку; викладення в характеристиках,
заявах, листах, адресованих іншим
особам; повідомлення в публічних
виступах, в електронних мережах, а
також в іншій формі хоча б одній особі.

Проблеми, пов'язані з особливостями
реалізації права громадян на свободу
вираження поглядів і критику
стосовно дій (бездіяльності) посадових
та службових осіб, неодноразово
були предметом розгляду Європейського
суду з прав людини. Застосовуючи
положення статті 10 Конвенції про
захист прав людини та основних
свобод ( 995_004 ) в рішеннях у справах
"Нікула проти Фінляндії" ( 980-042 ),
"Яновський проти Польщі" та інших, Суд
підкреслює, що межі допустимої
інформації щодо посадових та службових
осіб можуть бути ширшими порівняно з
межами такої ж інформації щодо
звичайних громадян. Тому, якщо посадові
чи службові особи діють без правових
підстав, то мають бути готовими до
критичного реагування з боку
суспільства.

Згідно ст. 69 Закону України "Про
Конституційний Суд України" від 16.10.1996
року за № 422/96-ВР, рішення і
висновки Конституційного Суду України
рівною мірою є обов'язковими до
виконання.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про
інформацію", інформацією є
документовані або публічно оголошені
відомості про події та явища, які мали
або мають місце у суспільстві, державі
та навколишньому середовищі

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Згідно з вимогам ст. 277 ЦК України, ст. 471
Закону України "Про інформацію" та
роз'ясненням, викладеним у п. 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи", відповідно до яких
предметом судового захисту не є
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод.

Відповідно до статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду", суди
застосовують при розгляді справ
Європейську Конвенцію з прав людини і
практику суду як джерело права.

Отже, враховуючи викладену позицію
Європейського суду з прав людини
стосовно застосування статті 10
Європейської Конвенції з прав людини,
що ратифікована Україною, вищенаведену
інофрмацію, яку позивач просить
спростувати, становлять основу права
на свободу вираження поглядів та
захищені на рівні національного
законодавства та Конституції України,
навіть у тих випадках, коли зміст
висловлювань суб'єктивно здатний
викликати негативну реакцію публічної
особи, стосовно якої вони поширені.

Приймаючи до уваги, що поняття свободи,
про яку ідеться в ст.10 Європейської
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод поширюється на
передання як інформації, так і ідей,
необхідно відокремлювати інформацію
(факти) від поглядів (оцінних суджень).
Так, по справі "Лінгенс проти
Австрії"(1986 рік), Європейській Суд
заявив, що існування фактів можна
довести, тоді як правдивість оцінних
суджень доведенню не підлягає.

Відповідно до ст. 275 ЦК України,
фізична особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права
може здійснюватися також іншим
способом відповідно до змісту цього
права, способу його порушення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

Ст. 227 ЦПК України передбачає способи
спростування недостовірної
інформації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові від 27 лютого
2009 року N 1 "Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи"п. 24. задовольняючи позов, суд
повинен у резолютивній частині рішення
зазначити, чи було порушено особисте
немайнове право особи, яка саме
інформація визнана недостовірною та
порочить гідність, честь чи ділову
репутацію позивача, а також вказати на
спосіб захисту порушеного особистого
немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на
відповідь або про спростування
поширеної недостовірної інформація, то
у судовому рішенні за необхідності суд
може викласти текст спростування
інформації або зазначити, що
спростування має здійснюватися шляхом
повідомлення про ухвалене у справі
судове рішення, включаючи публікацію
його тексту. За загальним правилом,
інформація, що порочить особу, має бути
спростована у спосіб, найбільш
подібний до способу її поширення
(шляхом публікації у пресі,
повідомлення по радіо, телебаченню,
оголошення на зібранні громадян,
зборах трудового колективу,
відкликання документа тощо).

Відносно вимог позивача щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 (зі
змінами, внесеними постановою від 25
травня 2001 року N 5) "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" зазначено, що при
вирішенні спору про відшкодування
моральної шкоди підлягає обов'язковому
з'ясуванню наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Також слід зазначити, що в матеріалах
справи відсутня інформації, з яких саме
міркувань виходив позивач, визначаючи
розмір заподіяної йому моральної
шкоди, до того ж, в матеріалах справи не
міститься жодного доказу, що
підтверджував би факт спричинення
моральної шкоди позивачу та
необхідність її відшкодування.

В позовній заяві позивачем зазначено,
що діями відповідача йому було
спричинено моральну шкоду, яка, з його
слів, негативно вплинули на честь та
гідність серед інших осіб. Проте
позивачем не надано ніякого документу,
який би свідчив про підтвердження
завданої моральної шкоди позивачеві
саме після поширення стосовно нього
інформації в мережі Інтернет і також
недоведеним є причинний зв'язок між
негативним станом здоров'я позивача та
незаконними діями винних ососіб.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що, саме по собі
поширення інформації в мережі
Інтернет http://www.ribaki.ora.ua/vestnik, не може
вважатися поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність та ділову
репутацію позивача, що завдають шкоду
інтересам особи, та бути підставою для
притягнення зазначеної особи до
цивільно-правової відповідальності.
Крім того, в судовому засіданні не було
доведено факт поширення саме
відповідачем інформації щодо
позивача, з огляду на те, що відповідач
скористався своїм конституційним
правом на звернення до органів
державної влади, що містить певну
інформацію щодо певної діяльності
позивача як посадової особи, тому суд
дійшов висновку про недоведеність
позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209,
212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 3, 32, 34,
68 Конституції України; ст. ст. 23, 201, 277, 280,
297, 1167 ЦК України; ст. 9 Закону України
"Про інформацію"; ст. 10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року і Першого протоколу та
Протоколів № 2, 4, 7, 11 до цієї Конвенції;
Постановою Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"від 27
лютого 2009р. за № 1, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_3 про захист честі,
гідності, ділової репутації та
відшкодування завданої моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва шляхом подання через
Святошинський районний суд м. Києва
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, а у
разі, якщо рішення було проголошено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення зазначених вище строків
або після розгляду справи в
апеляційному порядку Апеляційним
судом м. Києва, якщо воно не буде
скасоване.

СУДДЯ: