УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,

Суддів:Ізмайлової Т. Л. , Мартинюка
В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Крюківського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 14 березня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 24 квітня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
Крюківського районного суду м.
Кременчука з позовом до ОСОБА_6 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
посилаючись на те, що 09 січня 1998 року
згідно рішення № 21 виконавчого
комітету Кременчуцької міської ради
Полтавської області йому на сім'ю з
однієї особи, був виданий ордер НОМЕР_1
на кімнату АДРЕСА_1. Позивач, починаючи
з 1996 року по теперішній час в даній
квартирі зареєстрований та проживає. З
липня 2004 року на даній житловій
площі була зареєстрована його донька
ОСОБА_6, яка вийшла заміж та з січня 2010
року стала проживати зі своїм
чоловіком у АДРЕСА_2. В даний час на
житловій площі проживає тільки він. З
січня 2010 року відповідач житлом не
користується, не цікавиться ним. Вона
повністю припинила виконувати
обов'язки члена сім'ї, передбачені ст. 64
ЖК України, пов'язані з утриманням,
оплатою житлового приміщення та
комунальних послуг. Доходи позивача не
великі, він є інвалідом 1-ої групи,
потребує значних витрат зі свого
лікування, при цьому для недопущення
утворення боргів, він вимушений
сплачувати всі комунальні та інші
послуги і за відповідача, яка не
проживає на даній житловій площі з 2010
року.

Позивач вважає, що оскільки відповідач
добровільно вибула на проживання до
іншого житлового приміщення та з січня
2010 року не користується вищевказаною
житловою площею, не сплачує комунальні
послуги, тому вона втратила право
користування житловим приміщенням
АДРЕСА_1.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 14
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 24 квітня 2014 року, позов
задоволено. Визнано ОСОБА_6 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6
просить зазначені рішення першої та
апеляційної інстанції скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5
про визнання ОСОБА_6 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, суд першої інстанції, з
яким погодився й апеляційний суд
виходив із положень ст. 71 ЖК
Української РСР, оскільки ОСОБА_6 на
спірній жилій площі не проживає понад 6
місяців без поважних причин.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до рішення
Виконавчого комітету Кременчуцької
міської ради від 09 січня 1998 року № 21
ОСОБА_5 надана кімната АДРЕСА_1 та
видано відповідний ордер НОМЕР_1 на
вселення у вказану кімнату. З 19 червня
1996 року ОСОБА_5 зареєстровано за
вказаною адресою.

З 26 липня 2004 року у спірній кімнаті
зареєстрована донька ОСОБА_5 -
ОСОБА_6

Згідно довідки ТОВ «Добробит» від 29
жовтня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6
зареєстровані у гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Виконавчого
комітету Кременчуцької міської ради №
223 від 19 березня 2010 року будинку АДРЕСА_1
надано статус гуртожитку.

Главою 4 ЖК Української РСР передбачено
можливість визнати особу, яка
користується жилими приміщеннями у
гуртожитку такою, що втратила право
користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК Української РСР
передбачено, що порядок користування
житловою площею в гуртожитках
визначається законодавством України.

Разом із тим, окрім відповідної глави
ЖК Української РСР, зазначене питання
врегульоване лише у Примірному
положенні про гуртожитки. У розділі VIII
Примірного положення про гуртожитки,
яким передбачено відповідальність за
порушення правил надання жилої площі в
гуртожитку, користування гуртожитками
та їх утримання, зазначено, що особи,
винні у порушенні правил користування
гуртожитками, несуть відповідальність
відповідно до законодавства.

У зв'язку з цим необхідно розмежовувати
правовий режим гуртожитків, житлові
приміщення у яких підлягають
приватизації та правовий режим
гуртожитків, які призначені для
тимчасового проживання.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що жилі приміщення
гуртожитку, які розташовані в будинку
АДРЕСА_1 визнані такими, що підлягають
приватизації.

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно застосував до спірних
правовідносин главу 2 ЖК Української
РСР «Користування жилими приміщеннями
в будинках державного і громадського
житлового фонду».

Виходячи зі змісту ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР
відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України
та роз'яснень, викладених у п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», при вирішенні спору про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, суди
повинні встановити факт відсутності
особи у жилому приміщення понад шість
місяців та поважність причин такої
відсутності.

Наведений в ст. 71 ЖК УРСР перелік
випадків збереження жилого приміщення
за тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім`ї не є вичерпним.

Поважність причин відсутності особи за
місцем проживання визначаються судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та правил
ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

На підтвердження доводів позовної
заяви позивач надав суду акт, складений
05 листопада 2013 року ТОВ «Добробит» з
якого вбачається, що ОСОБА_6 не проживає
в кімнаті АДРЕСА_1 з січня 2010 року.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, суд зазначені положення
закону до уваги не взяв; розглядаючи
спір суд не встановив дійсної причини
залишення відповідачкою спірної
квартири, не з`ясував поважність
відсутності її у спірній квартирі. Крім
того, сам по собі той факт, що
відповідачка в оспорюваний період не
зверталася до суду чи правоохоронних
органів з вимогою про примусове
вселення, не може бути підставою для
задоволення позову.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог з підстав передбачених
ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що позивач, викладаючи у своїй
позовній заяві обставини щодо підстав
визнання ОСОБА_6 такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
зазначав, що дочка не проживає у
спірній квартирі, оскільки вийшла
заміж і вибула за іншою адресою до
свого чоловіка, тому не проживає у
спірній квартирі понад шість місяців
без поважних причин.

Отже, позивач викладає обставини як
відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР,
так і до ст. 107 ЖК Української РСР, які є
взаємовиключними

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» суд може
визнати особу такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, лише з
однієї вказаної позивачем підстави,
передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити
підставу позову суд вправі тільки за
згодою позивача.

Проте зазначене залишилося поза увагою
судів.

Також суд не звернув уваги на положення
ч. 2 ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», згідно яких передача квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках здійснюється в спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі (будинку), житловому
приміщенні у гуртожитку, в тому
числі тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради
Полтавської області № 422 від 09 серпня
2013 року надано дозвіл ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на приватизацію кімнати
АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, вказаних
обставин та положень закону не
врахував, не перевірив, хто звертався з
відповідною заявою про приватизацію
спірного жилого приміщення, оскільки
передача жилих приміщень у гуртожитках
здійснюється за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають у цьому житловому приміщенні
у гуртожитку, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається
право на житло, а це прямо впливає на
висновок щодо того чи визнавав ОСОБА_5
право користування спірним жилим
приміщенням за своєю дочкою ОСОБА_6

Отже, суди не сприяли всебічному і
повному з'ясуванню усіх обставин
справи, що мають значення для вірного
вирішення спору.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними та обґрунтованими, тому
відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 14
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 24 квітня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І.
Мартинюк

Г.І.
Мостова

М.І.
Наумчук