Справа № 459/1755/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/2112/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Гриновця Б.М., Шеремети Н.О.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання осіб такими, що втратили
право на проживання в жилому
приміщенні та зняття з реєстрації.

ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнано такими,
що втратили право на користування
квартирою АДРЕСА_1.

Знято з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Вирішено питання судових витрат.

Скасовано арешт накладений ухвалою
Червоноградського міського суду від
18.02.2009 року, після набрання рішенням
законної сили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом не взято до уваги як доказ
заяви написані нею балансоутримувачу у
2000 та 2003 роках про те, що буде
відсутньою за місцем своєї реєстрації,
просила не вчиняти дій щодо зняття її з
реєстрації. Крім того, зобов'язувалась
своєчасно оплачувати комунальні
послуги, оскільки у зв'язку з важким
матеріальним становищем, змушена була
виїхати тимчасово за кордон, куди з
часом поїхали і її сини (інші
відповідачі по справі) на заробітки. Це
були тимчасові поїздки звідки вони
завжди поверталися в свою квартиру і
спірна квартира була та залишається
їхнім одним житлом. Судом не було дано
належної оцінки обставинам, що
свідчать про поважність причин
тривалої відсутності за місцем
проживання.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статтями 71, 72 ЖК України передбачено, що
при тимчасовій відсутності наймача або
члена його сім"ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив у п. 10 Постанови "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" №2 від 12.04.1985 року Пленум
Верхового Суду України, у справах при
визнанні наймача чи члена його сім"ї
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК
України, необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі з
грудня 1991 року. Від даного шлюбу у них
народилося двоє синів: ОСОБА_5 та ОСОБА_6
(відповідач по справі). Вся сім"я була
зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
розірвано.

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
визнаючи такими, що втратили право на
користування жилим приміщення в
спірній квартирі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачі без поважних
причин понад шість місяців не
проживали в спірній квартирі. Також суд
зіслався на ст. 405 ЦК України,
зазначивши, що позивач на даний час
являється власником спірної квартири,
а відтак відповідачі втратили право на
користування квартирою і у
відповідності до даної норми.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Так судом достовірно встановлено, що у
відповідачів іншого житла на яке б вони
мали право власності чи зберігали
право на користування, немає.

Після розірвання шлюбу в 1998 року, у
зв'язку з важким матеріальним
становищем та необхідністю утримувати
двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 з 2000
року тимчасово виїжджала на заробітки
в Іспанію. При цьому колишнім подружжям
було погоджено, що спірна квартира
залишиться в користуванні матері та
дітей. Дана обставина стверджується
копією позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про поділ майна подружжя.

Тимчасово виїжджаючи на роботу
закордон ОСОБА_4 зберігаючи за собою
право на користування спірною кватирою
в 2000 та 2003 р. р. зверталася із заявами до
балансоутримувача будинку в яких
зазначала свою (тимчасову) відсутність
та зобовязання оплати комунальних
послуг за квартиру.

Оплату комунальних послуг за спірну
квартиру проводили батьки відповідача
- ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (що підтверджується
розрахунковими чеками).

В подальшому, з нотаріально
посвідченої згоди батька (позивача по
справі) до Іспанії разом з мамою
тимчасово виїхали і їх сини ОСОБА_5 та
ОСОБА_6. Мати зобов'язувалась
забезпечити їх повернення в Україну.

При тимчасовій відсутності
відповідача в Україні і обізнаності
про це позивача, ним було подано в 2007
році позов до суду про визнання такими,
що втратили право на користування
спірною квартирою. В заочному порядку
позов було задоволено. Після зняття з
реєстрації відповідачів, позивач
одноособово приватизував спірну
квартиру. Заочне рішення суду в
подальшому було скасоване.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів вважає, що при тимчасовій
відсутності відповідачів в спірній
квартирі з поважних причин, у суду
першої інстанції не було правових
підстав для задоволення позову і
визнання їх такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням.
Оскільки такі не втратили інтересу до
даної квартири, проводили оплату
комунальних послуг за неї, періодично
при поверненні з Іспанії в ній
проживали.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернулися з
заробітків з - за кордону, іншого житла
в Україні у них немає, ОСОБА_6 продовжує
тимчасово перебувати в Іспанії, але
зберігає за собою право на
користування спірною квартирою.

Безпідставними є покликання суду на ст.
405 ЦК України, оскільки з таких підстав
позов позивачем не заявлявся. Спірні
правовідносини виникли між сторонами
до набуття позивачем права власності
на спірну квартиру.

Рішення суду не можна вважати законним
і обґрунтованим і таке підлягає
скасуванню (в частині його оскарження
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6) з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. п.1, 4 ,
314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів,-

вирішила
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року в частині визнання ОСОБА_2, ОСОБА_6
такими, що втратили право на
користування квартирою АДРЕСА_1 та
зняття їх з реєстрації в даній квартирі
- скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Головуючий:

Судді: