Справа № 639/5684/13-ц
№2/639/530/14
РІШЕННЯ

Іменем України

23 жовтня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Харкова

у складі: головуючого судді
Іванової І.В.

за участю секретаря
Тущенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя та визнання
права власності на 1/3 частину квартири,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_2 про розірвання договору
купівлі-продажу частини квартири та
визнання права власності , суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 10.07.2013 року
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
у якому просить ухвалити рішення про
поділ між ними спільного подружнього
майна і визнати за нею право власності
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що з відповідачем вони перебували
у зареєстрованому шлюбі з 31.08.1996 року.
От спільного життя у цьому шлюбі
ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народився син,
ОСОБА_8, який проживає разом зі своєю
матір'ю і знаходиться на її вихованні.
Подружні стосунки між сторонами не
склалися, рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 18.06.2013
року шлюб було розірвано. Зараз виникла
необхідність поділити подружнє майно,
яке було придбано під час шлюбу, а саме
4/6 частини квартири АДРЕСА_1. Зазначена
частина квартири 25.03.1999 року була
зареєстрована за правом власності у КП
«ХМБТІ» на ім'я відповідача ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
01.03.1999 року, посвідченого державним
нотаріусом ХДНК № 1 ОСОБА_9 за
реєстровим № 6-785. Позивач
зареєстрована в квартирі з 15.01.1997 року і
постійно в ній проживала. Крім позивача
у квартирі зареєстровані відповідач
ОСОБА_2 та його мати, ОСОБА_6, яка за
місцем реєстрації не мешкає. Ще 2/6
частини квартири належать за правом
власності позивачеві і відповідачеві
(по 1/6 частині кожному) на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 30.06.1998 року. Квартира складається
з двох житлових кімнат, площею 14,9 кв.м і
17,0 кв.м кожна, її житлова площа 31,9 кв.м.,
є кухня, площею 14,4 кв.м., уборна, площею
1,8 кв.м., коридор, площею 5,5 кв.м. та
підсобне приміщення, площею 9,3 кв.м.
Загальна площа квартири складає 62,9
кв.м. Право власності на частину
приміщення № 4 (частина кухні), площею 8,4
кв.м, та підсобне приміщення № 7,
загальною площею 9,3 кв.м, визнано за
ОСОБА_2 на підставі рішення Жовтневого
районного суду г. Харкова від 29.01.2009
року відповідно до положень ст. 331 ЦК
України. Вона з відповідачем не може
порозумітися стосовно поділу 4/6 частин
квартири, які вони придбали під час
зареєстрованого шлюбу, і вирішити це
питання мирним шляхом. Відповідач
вважає себе єдиним власником цієї
частини квартири і не визнає за
позивачем право власності на 1/3 її
частину. З цього приводу позивач
змушена була звернутися до суду,
оскільки вважає 4/6 частини квартири №
119, розташованої по вул. Полтавський
Шлях, 175 в м. Харкові, її з відповідачем
спільною власністю, яке підлягає
поділу між ними у рівних частках.

22.01.2014 року до суду надійшла
позовна заява від третіх осіб ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 до відповідача
ОСОБА_2, третя особа - нотаріус ХДНК № 1
ОСОБА_9, про розірвання договору
купівлі-продажу частини квартири та
визнання права власності. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що з ОСОБА_2
усі вони перебувають у родинних
стосунках і фактично являються однією
сім'єю. У 1999 році між ними була
досягнута домовленість про продаж
ОСОБА_2 своїх часток у спільній
сумісній власності, а саме у квартирі
АДРЕСА_1. З цього приводу 01.03.1999 року між
ними з одного боку, та ОСОБА_2 з іншого,
був укладений договір купівлі-продажу.
Крім того, між ними була досягнута
домовленість з приводу вартості
квартири і порядку її сплати. Так,
ринкова вартість 4/6 частин квартири,
які належали третім особам, складала 5000
доларів США. На час складання договору
вони не вимагали повної сплати цієї
вартості, а домовилися про розстрочку
отримання грошей на п'ять років. Ця
домовленість була зафіксована
розпискою від ОСОБА_2 Ціна зазначена в
договорі, складалася з оціночної
вартості квартири за даними БТІ, і не
відповідала її дійсній ринковій
вартості. Така ціна була зазначена у
договору лише тому, щоб зменшити розмір
державного мита за вчинення правочину.
Посилання у договорі на те, що продавці
отримали зазначену суму, було зроблено
нотаріусом з їхніх слів і лише тому, що
цього вимагала форма правочину (зі слів
нотаріуса). Насправді, грошовий
розрахунок між сторонами на той момент
проведений не був. По закінченню
строку, зазначеному ОСОБА_2 у розписці,
вони не вимагали від нього сплати
боргу, оскільки знали про його скрутне
матеріальне становище. Крім того, у
період з 2007-2008 років змінився стан
ринку нерухомості стосовно цін, і їх
вже не влаштовувала обумовлена сума.
Увесь час питання сплати боргу не
підіймалося, оскільки малося на увазі,
що квартира перебуває у власності
їхньої сім'ї. Нещодавно вони дізналися,
що колишня дружина ОСОБА_2, ОСОБА_1,
претендує на половину квартири,
одержану ним за договором
купівлі-продажу, та заявила позов про
поділ подружнього майна. Саме з цього
приводу ОСОБА_2 взагалі відмовився
провадити з ними розрахунок за
договором купівлі-продажу від 01.03.1999
року. У зв'язку з тим, що до теперішнього
часу ОСОБА_2 так і не сплатив гроші за 4/6
частини квартири, вони вважають
договір купівлі-продажу таким, що
підлягає розірванню. З огляду на те, що
фактично між продавцями та
відповідачем ОСОБА_2 за договором
купівлі-продажу квартири була
досягнута домовленість про
розстрочення розрахунку, вони
вважають, що між ними склалися
відносини, що регулюються ч. 2 ст. 692 ЦК
України - договір купівлі-продажу з
розстроченням платежу. Продавці також
вважають, що договір підлягає
розірванню у зв'язку з істотним
порушенням умов цього договору -
внаслідок завданої шкоди продавці
значною мірою позбавлені того, на що
вони розраховували при укладенні
договору, а наслідком розірвання
договору є повернення у первісний стан
прав позивачів, тобто визнання за
кожним з них права власності на свою
частину нерухомості. Вони також
вважають, що не порушили строк позовної
давності. Оскільки дізналися про
порушення своїх прав лише в липні цього
року, коли ОСОБА_2 відмовився
задовольнити їхні вимоги щодо сплати
боргу за договором купівлі-продажу.

Ухвалою суду від 28 січня 2014 року
позов третіх осіб, які заявляють
самостійні вимоги, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про розірвання
договору купівлі-продажу частини
квартири та визнання права власності
був прийнятий до спільного розгляду з
первісним позовом ОСОБА_1 про поділ
майна подружжя та визнання права
власності.

24 лютого 2014 року ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 звернулися до
суду з уточненою позовною заявою,
просили розірвати договір
купівлі-продажу 4/6 частин спірної
квартири, укладений 01 березня 1999 року
між ними і ОСОБА_2, повернути сторони у
первісний стан, скасувати державну
реєстрацію права власності за ОСОБА_2
на 4/6 частини квартири АДРЕСА_1, визнати
за кожним з низ право власності на 1/6
частину зазначеної квартири, судові
витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 05 березня 2014
року за клопотанням представника
позивача за первісним позовом до
участі у справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог, була залучена
ОСОБА_1

У судовому засіданні позивач
за первісним позовом і третя особа за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та її представник -
адвокат ОСОБА_10, діюча на підставі
ордеру юридичної консультації
Жовтневого району м. Харкова від 08
серпня 2013 року та Витягу з договору № 24
про надання правової допомоги від 08
серпня 2013 року позовні вимоги
підтримали у повному обсязі та
підтвердили обставини, зазначені у
позовній заяві. Проти задоволення
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2
заперечували. У судовому засіданні
ОСОБА_1 зазначила, що вони з
відповідачем почали жити разом з 1995
року, у 1996 році зареєстрували шлюб,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у
квартирі не мешкали, комунальні
послуги не сплачували, житлом не
користувалися. Квартира знаходилася у
поганому технічному стані, ремонту не
було. Вони з чоловіком зробили ремонт і
побільшили вартість житла, потім
квартира була приватизована.
Заздалегідь між усіма власниками
квартири була домовленість, що вони з
чоловіком куплять 4/6 частини квартири.
Розрахунок був проведений напередодні
оформлення правочину зі спільних
коштів подружжя. Чоловік останні три
роки не працює, зловживає спиртними
напоями, з цього приводу вони
розлучилися і припинили сімейні
стосунки. Нещодавно чоловік просив її
забрати позов, а потім у суді з'явилася
позовна заява його родичів. Ніякої
розписки про борг не складалося,
протягом п'ятнадцяти років ОСОБА_2 не
заявляли будь-яких вимог стосовно
боргу, оскільки для цього не було
жодних підстав, а розписка з'явилася
тільки зараз, коли виникла
необхідність поділити подружнє майно.
Десять років з рідними ОСОБА_2 ніяких
відносин немає, увесь час вони живуть
випадковими заробітками, давно
звільнили квартиру. Позивач була при
оформленні договору, продавці
підтвердили нотаріусу, що гроші вже
отримали.

Відповідач за первісним
позовом ОСОБА_2 у судове засідання
з'явився, позовні вимоги ОСОБА_1 не
визнав і зазначив, що квартиру за
договором купівлі-продажу придбав лише
він один під час шлюбу з ОСОБА_1
Спочатку був намір оформити договір
дарування, оскільки у цьому випадку 4/6
частини квартири у разі розлучення не
підлягали б поділу. Не заперечував, що
при складанні договору купівлі-продажу
у нотаріуса його дружина була поруч. В
дійсності кошти за цю частину квартири
продавці не отримали, він написав
боргову розписку і обіцяв сплатити
борг протягом п'яти років після
складення договору, коли і де саме
писав розписку, не пам'ятає, хто при
цьому був присутній, також не пам'ятає,
розписку дружині ніколи не показував і
нічого про її існування їй не
розповідав. Особисто носив договір
купівлі-продаж на реєстрацію у КП
«ХМБТІ».

Представник третіх осіб
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2, які
заявили самостійні вимоги щодо
предмету спору, ОСОБА_12, діючий на
підставі довіреностей від 21.01.2014 року,
посвідчених приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_11 за реєстровими № 132, 134,136 та від
22.01.2014 року, посвідченою приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_13 за реєстровим
№ 99, проти задоволення первісного
позову заперечував, просив суд в ньому
відмовити. Уточнений позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_2. підтримав у
повному обсязі і підтвердив обставини,
які викладені у позовній заяві. Він не
заперечував, що 01.03.1999 року між ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 з одного боку, і
пашковським В.В. з іншого дійсно був
укладений договір купівлі-продажу 4/6
частин спірної квартири, що на час
укладання правочину ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у шлюбі, що продавцям було
відомо, що ОСОБА_2 на час
купівлі-продажу був одружений.
Представник третіх осіб не заперечував
проти того, що усі учасники договору
власноручно поставили на ньому свої
підписи. ОСОБА_1 нічого про боргову
розписку не знала, їй про це не
повідомляли. Продавці підтвердили
нотаріусу, що гроші за частину квартири
вони отримали завчасно, починаючи з 1999
року вони нікуди стосовно боргу не
зверталися.

Вислухавши пояснення позивача
ОСОБА_1, її представника, відповідача
ОСОБА_2, третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_2, їх представника, свідка
ОСОБА_14, дослідивши матеріали справи,
суд вважає первісний позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 обгрунтований і таким, що
підлягає задоволенню, а відносно
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6
та ОСОБА_2 до ОСОБА_2 приходить до
висновку про необхідність у
задоволенні позовних вимог відмовити,
виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти
та відповідні їм правовідносини.

Оцінюючи докази, суд виходить
з положень ст. 60
Цивільно-процесуального кодексу
України про обов'язок кожної сторони
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставі своїх вимог
і заперечень.

У судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у шлюбі з 31.08.1996 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дитина,
ОСОБА_8. Це підтверджується свідоцтвом
про народження, виданим у відділі РАГС
Жовтневого районного управління
юстиції м. Харкова на підставі актового
запису № 500 від 09.10.2003 року (а.с. 5).

Шлюб сторін розірвано, про що
18.06.2013 року Жовтневим районним судом м.
Харкова по справі № 639/3785/13-ц 2/639/1556/2013
було ухвалено рішення (а.с. 6).

Встановлено, що двокімнатна
ізольована квартира АДРЕСА_1 загальною
площею 62,9 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м.,
спочатку на праві загальної спільної
власності відповідно до свідоцтва про
право власності на житло за реєстровим
№ 6-98-134539 від 30.06.1998 року, виданого
ХМЦПДЖФ, у рівних частках (по 1/6 частині
кожному) належала ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_15 та ОСОБА_1 Це
свідоцтво було зареєстровано у КП
«ХМБТІ» 07.07.1998 року за реєстровим №
П-6-9220 (а.с. 9-11).

До того ж, як вбачається з
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 29.01.2009 року (справа № 2-1234/09),
за ОСОБА_2 було визнано право власності
на частину приміщення № 4, площею 8,4
кв.м., та приміщення № 7, загальною
площею 9,3 кв.м., розташованих в АДРЕСА_1
(а.с. 12).

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 01.03.1999 року,
посвідченого державним нотаріусом
ХДНК № 1 ОСОБА_9 за реєстровим № 5-785,
ОСОБА_3, неповнолітня ОСОБА_15,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка діяла за згодою матері
ОСОБА_3 згідно рішення № 9-15 від 02.02.1999
року виконавчого комітету Жовтневої
районної ради м. Харкова, ОСОБА_6 та
ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_2 придбав 4/6
частини квартири АДРЕСА_1 з відповідною
частиною місць загального
користування (а.с. 8).

Таким чином, встановлено, що 4/6
частини спірної квартира були придбані
на ім'я відповідача ОСОБА_2 під час його
шлюбу з ОСОБА_1 і за чотирнадцять років
до його розірвання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 68 ч. 1
ст. 69 Сімейного кодексу України
розірвання шлюбу не припиняє права
загальної спільної власності на майно,
придбане під час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на
поділ майна, належного їм на праві
загальної спільної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

З даним паспортів встановлено,
що ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі з
15.01.1997 року, ОСОБА_6 - з 30.12.1965 року.
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2008 року в
спірній квартирі реєстрації не мають,
протягом останніх шести років
зареєстровані в АДРЕСА_5, а ОСОБА_3 10.07.2008
року після реєстрації на АДРЕСА_3
зареєструвалася по АДРЕСА_4 (а.с. 3-4, 42-44,
45-46, 47-48, 49-50).

Вирішуючи справу, суд виходить з
положень ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368
Цивільного кодексу України. Так, майно,
яке було придбано подружжям під час
шлюбу, являється їхньою загальною
спільною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом

Частиною 1 ст. 70 СК України
передбачено, що у випадку поділу майна,
яке є об'єктом права загальної
спільної власності подружжя, частки
майна дружини і чоловіка являються
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Виходячи з цих положень
сімейного і цивільного законодавства,
суд приходить до висновку про
необхідність поділу між позивачем
ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_2
4/6 частин квартири АДРЕСА_2, визнаючи їх
частки рівними, тобто по 1/3 частині
кожному з подружжя.

До того ж у ст. 392 ЦК України
зазначено, що власник майна може
звернутися з позовом про визнання його
права власності, якщо це право
заперечує або не визнає інша особа.

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4., суд насамперед виходить з
положень ч. 3 ст. 60
Цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 60 ЦПК
України доведенню підлягають
обставини, які мають значення для
прийняття рішення по справі і по яким у
сторін і інших осіб, що приймають
участь у справі, виникає спір.

Виходячи з цього положення
Цивільно-процесуального кодексу, суд
вважає, що вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3
та ОСОБА_4. не найшли свого
підтвердження у судовому засіданні і
суперечать іншим доказам, тому не
бачить правових підстав для їх
задоволення.

Так, суду на доказ позову про
розірвання договору купівлі-продажу та
визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 права власності на 4/6 частини
квартири була надана розписка ОСОБА_2
від 01.03.1999 року, в якій він, нібито, бере
на себе обов'язок до 01.03.2004 року
сплатити продавцям гроші, еквівалентні
5000 доларів США за 4/6 частини спірної
квартири за договором купівлі-продажу
від 01.03.1999 року, зареєстрованого під №
5-585 (а.с. 61).

У той же час у п. 3 договору
купівлі-продажу, посвідченому
державним нотаріусом ХДНК № 1 ОСОБА_9 у
присутності усіх сторін правочину, про
що у судовому засіданні не заперечував
представник ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4., зазначено, що гроші у розмірі
3300 гривень одержала ОСОБА_3 для себе
особисто та для неповнолітньої дочки
ОСОБА_15, та ОСОБА_6 з ОСОБА_7 повністю до
підпису цього договору від покупця в
рівних частках кожний.

На а.с. 70 знаходяться письмові
заперечення державного нотаріуса
Першої Харківської державної
нотаріальної контори ОСОБА_9 на позовну
заяву про розірвання договору
купівлі-продажу частини квартири та
визнання права власності, в яких вона
вважає відомості, наведені в позовній
заяві неправдивими, надуманими і
такими, що не відповідають дійсності.
Нотаріус зазначає, що з моменту
укладення договору минуло п'ятнадцять
років, і за цей тривалий час позивачі з
відповідними вимогами не зверталися,
хоча факту укладення договору не
заперечують. Їхні ствердження, що
продавці повідомили нотаріуса про
повне отримання розрахунку за
договором тільки тому, що, зі слів
нотаріуса, цього вимагала форма
правочину, є безглуздими. Якщо
нотаріусу стало б відомо, що хоча б
решта коштів не була сплачена покупцем,
вона б посвідчила договір
купівлі-продажу з розстроченням
платежу і відобразила б це в тексті
договору.

Ухвалою суду від 18.03.2014 року за
клопотанням представника ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4. державний
нотаріус ХДНК № ОСОБА_16 була виключена
з кола учасників судового розгляду.

За клопотанням представника
ОСОБА_1 державний нотаріус ХДНК №
ОСОБА_16 була залучена до участі у
справі у якості свідка і надала у
судовому засіданні пояснення,
аналогічні своїм письмовим
запереченням на а.с. 70, додавши, що
нормами ЦК України (у редакції 1963 року),
як і зараз, відповідно до положень ЦК
України (у редакції 2004 року), було
передбачено складання договору
купівлі-продажу з розстроченням
платежу, і жодних перешкод для
складання такого договору не було.

Вирішуючи справу по суті, суд
звертає увагу на те, що протягом
тривалого часу жодних вимог від третіх
осіб до ОСОБА_2 відносно повернення ним
будь-яких коштів за розпискою, яка була
надана на доказ їхнього позову, не
заявлялося, а тому критично ставиться
до цієї розписки і не вважає її
достатнім, вірогідним і переконливим
доказом.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 10, 11, 34, 60, 61, 114, 209, 212-215
ЦПК України, ст. ст. 18, 60, 61, 63, 68-71
Сімейного кодексу України, ст. ст. 368,
372, 392 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
4/6 /або 2/3/ частини двокімнатної
ізольованої квартири АДРЕСА_1 ,
зареєстровану на ім'я ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
1 березня 1999 року , посвідченого
державним нотаріусом ХДНК №1 за
реєстровим номером 785.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/3 частину двокімнатної
ізольованої квартири АДРЕСА_1 у
порядку поділу сумісного майна
подружжя.

У задоволені позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 , ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відмовити у
повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 254 грн. 92
коп..

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області протягом 10
днів з дня проголошення , особи які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
І.В. Іванова