У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до державного підприємства
«Завод імені В.О. Малишева» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою
Бондарчука Олексія Анатолійовича, який
діє в інтересах державного
підприємства «Завод імені В.О.
Малишева», на заочне рішення
Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 18
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 04 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року позивач звернувся до
Крюківського районного суду м.
Кременчука з вказаним позовом, який в
ході розгляду уточнив та просив
поновити його на роботі, або на
рівноцінній посаді ДП «Завод імені
В.О. Малишева», стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 15
квітня 2013 року по день поновлення на
роботі, а також 5 000,00 грн на
відшкодування моральної шкоди і судові
витрати, посилаючись на те, що 10 липня
2012 року він був прийнятий на посаду
заступника генерального директора по
цивільній продукції ДП «Завод імені
В.О. Малишева». Згідно наказу від 15
квітня 2013 року № 72 його було звільнено
з роботи на підставі пункту першого
статті 40 КЗпП України у зв'язку зі
скороченням штату.

Позивач вважає звільнення незаконним,
так як воно проведене з порушенням
трудового законодавства, а саме: при
звільненні йому не було запропоновано
інших посад для працевлаштування, а
також не враховано його переважне
право на залишення на роботі.

Заочним рішенням Крюківського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 18 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 04 березня 2014 року, позов задоволено
частково.

Наказ ДП «Завод імені В.О. Малишева» від
15 квітня 2013 року № 72 про звільнення
ОСОБА_6 з посади заступника
генерального директора по цивільній
продукції за скороченням штату на
підставі пункту 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України скасовано.
Поновлено ОСОБА_6 на посаді заступника
генерального директора по цивільній
продукції ДП «Завод імені В.О.
Малишева» з 15 квітня 2013 року.

Стягнуто з ДП «Завод імені В.О.
Малишева» на користь ОСОБА_6
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 61 742,62 грн.

Стягнуто з ДП «Завод імені В.О.
Малишева» на користь ОСОБА_6 2 000,00 грн на
відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат. Допущено негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на
роботі.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє в
інтересах ДП «Завод імені В.О.
Малишева» просить скасувати заочне
рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 18
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 04 березня 2014 року, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам постановлені
у справі судові рішення не
відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
звільнення ОСОБА_6 із займаної
посади відбулось з порушенням вимог
ст. ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, оскільки
на час попередження про наступне
вивільнення у встановлений законом
строк позивачу не було запропоновано
іншу роботу на підприємстві, при цьому
на посади, за схожою професією та
спеціальністю призначалися інші особи,
а також не враховано переважне право
позивача на залишення на робот.

Однак, такий висновок зроблено судом
без належного з`ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, належної оцінки наданих ними
доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.
Звільнення допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Судом першої інстанції встановлено, що
10 липня 2012 року ОСОБА_6 був прийнятий
на посаду заступника генерального
директора по цивільній продукції (44) ДП
«Завод імені В.О. Малишева», що
підтверджується записом у трудовій
книжці позивача, а також наказом №487-к
від 16 липня 2012 року.

Наказом ДП «Завод імені В.О. Малишева»
№129 від 08 лютого 2013 року «Про
зміну структури управління
підприємством» виключено зі структури
управління підприємством та штатного
розпису службовців управління №44
посаду заступника генерального
директора по цивільній продукції, що
підтверджується копіями штатних
розписів від 05 грудня 2011 року та від 01
квітня 2013 року.

Згідно наказу від 15 квітня 2013 року №
310-к ОСОБА_6 було звільнено з займаної
посади заступника генерального
директора по цивільній продукції на
підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу № 129 від 08 лютого
2013 року ОСОБА_6 було повідомлено про
звільнення із займаної посади
відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП
України. В даному повідомленні
зазначено, що протягом двох місяців
ОСОБА_6 має право працевлаштуватися на
наявні на підприємстві вакантні
посади, для чого йому необхідно
звернутися до відділу кадрів.

Відповідно до акту від 14 лютого 2013 року
ОСОБА_6 вручено повідомлення про
скорочення штату за пунктом 1 статті 40
Кодексу законів про працю України.
ОСОБА_6 від підпису відмовився.
Зазначений акт підписано заступником
начальника відділу кадрів Даньшиним
Б.П. та провідним інженером по кадрам
Кудлай Г.В.

04 квітня 2013 року було складено акт про
те, що у зв'язку із вивільненням та
перерозподілом працівників
підприємства згідно із наказом № 129 від
8 лютого 2013 року, підписаного
заступником начальника відділу кадрів
Даньшиним Б.П. та провідним інженером
по кадрам Кудлай Г.В., ОСОБА_6 було
запропоновано вільні на той час
вакансії - робочі по ф-ЗПН та вакансії
ІТР були відсутні. Від запропонованих
вакансій, а також від проходження
навчання ОСОБА_6 відмовився.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог
посилався на те, що відповідач в
порушення ч. 2 ст. 40 КЗпП України не
запропонував ОСОБА_6 інші посади, які
також були вакантними, а саме: посаду
директора комерційного начальника
комерційної служби та посаду
заступника директора комерційного по
МТС, при цьому не врахувавши та не
з'ясувавши фактичні обставини справи, а
саме чи відповідав позивач, з
урахуванням специфіки підприємства (що
воно є виробником військової техніки
та відносить до оборонно-промислового
комплексу) вказаним посадам за своєю
кваліфікацією, а також чи є зазначені
посади рівноцінними скорочуваній
посаді позивача.

Крім того згідно ст. 49-2 КЗпП України,
про наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

Згідно із ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників, у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці в першу чергу
підлягає оцінці кваліфікація та
продуктивність праці працівників, що
підлягають скороченню. І лише за умови
рівноцінності кваліфікації та
продуктивності праці перевагу на
залишення на роботі мають працівники,
перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло
працівників, серед яких визначаються
особи, які мають переважне право на
залишення на роботі, та які не мають
такого права, стосується всіх
працівників, які займають таку ж
посаду.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення
вказаних вимог закону не врахував, та
не звернув уваги на те, що посаду, яка
виключалася із структури управління
підприємством та штатного розкладу,
займала лише одна особа - позивач, а
тому не було перед ким визначати його
переважне право, у зв'язку з чим прийшов
до передчасного висновку щодо
наявності переважного права у
позивача на залишення на роботі.

Крім того, визнаючи незаконним наказ
від 15 квітня 2013 року № 72, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
вказаний наказ, виданий начальником
відділу кадрів ДП «Завод імені О.О.
Малишева» про припинення трудового
договору, а не про звільнення ОСОБА_6,
оскільки ОСОБА_6 було звільнено на
підставі наказу генерального
директора ДП «Завод імені О.О.
Малишева» від 15 квітня 2013 року № 310-к.

Апеляційний суд на наведене та
порушення судом першої інстанції вимог
процесуального закону, що є безумовною
підставою для скасування судового
рішення, уваги не звернув, в порушення
вимог статей 303, 315 ЦПК України у
достатній мірі не перевірив доводів
апеляційної скарги.

За таких обставин, немає підстав
визнати ухвалені судові рішення
законними і обґрунтованими, тому вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Бондарчука Олексія
Анатолійовича, який діє в інтересах
державного підприємства «Завод імені
В.О. Малишева» задовольнити частково.

Заочне рішення Крюківського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 04 березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук