АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Кусяк М.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої
діє її мати ОСОБА_3, про визнання
відповідачів такими, що втратили право
на житло, зняття їх з реєстрації місця
проживання, третя особа управління
Державної міграційної служби України у
Чернівецькій області, за апеляційною
скаргою ОСОБА_5, яка дії за довіреністю
в інтересах ОСОБА_1, на рішення
Сторожинецького районного суду
Чернівецької області від 19 вересня 2014
року,

встановила:

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом.

Просила визнати відповідачів такими,
що втратили право на проживання у
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 та
зняти їх з реєстрації місця проживання
за вказаною адресою.

Посилалася на те, що вона є власником
будинку, що розташований по АДРЕСА_1 та
зняти їх з реєстрації.

У будинку зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Реєстрація місця
проживання відповідачів за
вищевказаною адресою порушує права
ОСОБА_1, як власника нерухомого майна.

Зазначала, що відповідачі не
проживають в будинку що розташований
по АДРЕСА_1 понад один рік та втратили
право на проживання за вищевказаною
адресою.

Рішенням Строжинецького районного
суду Чернівецької області від 19
вересня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особами, що
втратили право на користування
житловим приміщенням, що знаходиться
по АДРЕСА_1 та знято їх з реєстрації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка дії за
довіреністю в інтересах ОСОБА_1,
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові про визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право на
користування вищевказаним житловим
приміщенням скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення про
задоволення вказаної позовної вимоги.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Так, відповідно до частини першої
статті 383 ЦК України власник житлового
будинку має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки,
що випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Частиною 150 ЖК УРСР передбачено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші
не заборонені законом угоди.

Згідно частин 1, 4 статті 156 ЖК УРСР члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
правильно встановлено судом першої
інстанції ОСОБА_1 є власником будинку
по АДРЕСА_1, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно (а.с.12).

Згідно довідки виконавчого комітету
Великокучурівської сільської ради
Сторожинецького району Чернівецької
області від 12 листопада 2013 року №5370
вбачається, що згідно по господарської
книги №16 особового рахунку НОМЕР_1 в
житловому будинку, який знаходиться по
АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи:
голова двору ОСОБА_1, її син ОСОБА_2,
онука ОСОБА_3, правнука ОСОБА_4 (а.с.14).

З довідки виконавчого комітету
Великокучурівської сільської ради
Сторожинецького району Чернівецької
області від 15 січня 2014 року вбачається,
що син ОСОБА_2 зареєстрований в даному
будинку з 7 вересня 2004 року, але
постійно проживав з 2011 року по 13 травня
2013 року.

З акту обстеження житлово-побутових
умов від 30 липня 2013 року вбачається, що
ОСОБА_2 зареєстрований за вищевказаною
адресою, але з 13 травня 2013 року проживає
в найманому будинку по АДРЕСА_2 (а.с.62).

Суд першої інстанції правильно
встановив, що з 13 травня 2013 року ОСОБА_2
не проживає в будинку по АДРЕСА_1.

За таких обставин суд ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його в
частині , яка оскаржується слід
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції безпідставно
відмовив в позові щодо визнання
відповідача ОСОБА_2 таким що втратив
право на проживання у спірному будинку.

Визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування будинком у разі
доведеності факту його відсутності в
цьому будинку без поважних причин
понад один рік ( ст. 405 ч.2 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_2 не проживає в спірному будинку з
13 травня 2013 року.

Річний строк протягом, якого
відповідач не користується спірним
житлом сплив 14 травня 2014 року.

Позивачка звернулася до суду з позовом
3 березня 2014 року, тобто до моменту
спливу річного строку передбаченого
ст. 405 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка дії за
довіреністю в інтересах ОСОБА_1,
відхилити.

Рішення Сторожинецького районного
суду Чернівецької області від 19
вересня 2014 року в частині відмови в
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування житловим будинком
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: