Провадження № 2/537/1211/2014
Справа № 537/5236/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.11.2014 року

Крюківський районний суд м. Кременчука
Полтавської області в складі
головуючого судді Мурашової Н.В. при
секретарі Омельченко О.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду в м. Кременчук цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
за участю третьої особи приватного
нотаріуса Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору дарування
удаваним, визнання укладеним договору
довічного утримання та розірвання
договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в :

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до
ОСОБА_2 за участі третьої особи
Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору дарування
удаваним, визнання укладеним договору
довічного утримання та розірвання
договору довічного утримання.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначив, що йому на праві спільної
часткової власності належала 1/6
частина квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 зі
своїм онуком ОСОБА_2 дійшли згоди
укласти договір довічного утримання,
за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язується
довічно піклуватися, надавати
матеріальну допомогу, самостійно
оплачувати комунальні послуги,
придбавати ліки, продукти харчування,
забезпечувати ОСОБА_1, а ОСОБА_1
зобов'язується передати у власність
ОСОБА_2 належну йому частку квартири.
19.09.2013 року ОСОБА_1 привезли до
нотаріуса, де нічого не пояснюючи
надали документи та показали де
поставити свій підпис. Після укладення
договору ОСОБА_2 не виконав своїх
зобов'язань, а саме матеріальної
допомоги не надавав, комунальні
платежі не сплачував, чинив моральний
тиск. Тоді після повторного звернення
до нотаріуса ОСОБА_1 дізнався, що 19.09.2013
року між ним та ОСОБА_2 було укладено
договір дарування 1/6 частини квартири.
Таким чином під час укладання договору
ОСОБА_1 фактично було введено в оману
через юридичну необізнаність. Тому
ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду
за захистом своїх прав та інтересів.
Просив визнати удаваним укладений
19.09.2013 року ОСОБА_1 договір дарування
ОСОБА_2 1/6 частини квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 Визнати
вказаний договір договором довічного
утримання. Розірвати договір довічного
утримання.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав
позовні вимоги. Але в обґрунтування
позову повідомив, що має двох
спадкоємців першої черги доньку ОСОБА_5
та онука ОСОБА_2 ОСОБА_1 бажав, щоб у
спадкоємців були рівні частки в
квартирі. Тому в вересні 2013 року він
розуміючи правову природу та наслідки
правочину, після відповідних
роз'яснень нотаріуса, уклав договір
дарування, за яким передав в дар ОСОБА_2
належну йому 1/6 частину квартири. До
укладення договору дарування ОСОБА_2 не
обіцяв ОСОБА_1 догляд та матеріальну
допомогу. Але після укладення договору
дочка ОСОБА_5 висловила своє
незадоволення правочином. Також в
серпні 2014 року стан здоров'я ОСОБА_1
погіршився, він потребував догляду та
матеріальної допомоги. Але ОСОБА_2 не
надав відповідної допомоги, незважаючи
на те, що отримав в дар частину
квартири. Також ОСОБА_2 не сплачував
комунальні платежі за належну йому
частку квартири, чим змусив ОСОБА_1
погашати заборгованість за комунальні
послуги. Тому ОСОБА_1 просив визнати
удаваним договір дарування, визнати
укладеним договір довічного утримання
та розірвати договір довічного
утримання.

В судовому засіданні ОСОБА_2 також
повідомив, що квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8 Так, ОСОБА_1 мав
дві дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_2, яка померла.
Тому ОСОБА_2, як онук, став спадкоємцем
першої черги для ОСОБА_1 Разом з тим,
ОСОБА_1 бажав, щоб фактично обидва
спадкоємці мали рівні частки в
квартирі. У зв'язку з чим спочатку уклав
заповіт на доньку ОСОБА_2 А після смерті
доньки, склав заповіт на її сина ОСОБА_2
Потім ОСОБА_1 добровільно, розуміючи
правову природу та наслідки правочину,
які роз'яснив йому нотаріус, уклав
договір дарування, за яким передав
ОСОБА_2 в дар належну йому 1/6 частину
квартири. ОСОБА_2 не обіцяв ОСОБА_9
догляд та матеріальну допомогу. ОСОБА_2
не чинив фізичного чи психічного тиску
на ОСОБА_1

Третя особа приватний нотаріус
Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_3, повідомив
суду, що 19.09.2013 року посвідчив договір
дарування, за яким ОСОБА_1 передав у дар
ОСОБА_2 належну йому частку квартири.
Оформлення правочину зайняло більше
трьох годин. Під час укладання
правочину ОСОБА_1 були присутні ОСОБА_2
та ОСОБА_6 Правовстановлюючі документи
на квартиру для оформлення договору
були надані ОСОБА_6 Дієздатність ОСОБА_1
була перевірена. Правова природа та
наслідки договору дарування
роз'яснено. Встановлено добровільність
укладення ОСОБА_1 правочину. Тому
нотаріус ОСОБА_3 вважав позов
безпідставним, просив відмовити в його
задоволенні.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши докази, суд не вбачає
підстав для задоволення позовних
вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло,
виданого УЖКГ виконкому міської Ради
народних депутатів на підставі рішення
№7109 від 19.09.1996 року, квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_2 ОСОБА_8 (а.с. 5).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджено свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, виданого16.03.2012 року
Центральним відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Кременчуцького МУЮ Полтавської
області.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука від 21.12.2012 року
задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 Визначено, що
ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_2
ОСОБА_8 - кожному із співвласників
квартири АДРЕСА_1, - належить по 1/6 її
частці.

ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений
06.01.1998 року державним нотаріусом Другої
Кременчуцької державної нотаріальної
контори, за яким заповідав все своє
майно доньці ОСОБА_7

ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений
04.09.2009 року державним нотаріусом Першої
Кременчуцької державної нотаріальної
контори, за яким заповідав все своє
майно онуку ОСОБА_2

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнали, третя
особа нотаріус ОСОБА_3 та свідки ОСОБА_5,
ОСОБА_6 підтвердили, що ОСОБА_1 має повну
цивільну дієздатність, не має підстав
вважати, що він не може усвідомлювати
свої дії та керувати ними в силу свого
стану здоров'я.

19.09.2013 року приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_3 посвідчено та
зареєстровано договір дарування
частки квартири, за яким ОСОБА_9 передав
в дар ОСОБА_2 1/6 частину квартири
АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 прийняв дар.

У ст.3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючі правосуддя у цивільних
справах, суд захищає права, свободи та
інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом. (ст.4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

Відповідно до ст.316, ст.317, ст.319 ЦК
України, право власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
Держава не втручається у здійснення
власником права власності.

Визначеними в ст. 3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є неприпустимість
позбавлення права власності, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом, захист права власності,
свобода договору, судовий захист
цивільного права та інтересу.

В ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК
України встановлено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. (ст.328 ЦК України).

Статтею 334 ЦК України встановлено, що
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Разом з тим в ст. 346 ЦК України
встановлено, що право власності
припиняється у разі відчуження
власником свого майна.

В ст. 6, ст.627 ЦК закріплено принцип
свободи договору, відповідно до якого
сторони є вільними в укладенні
договору.

Згідно ст.717, ст.719, ст.722 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування. Договір дарування
нерухомої речі укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню. Право власності
обдарованого на дарунок виникає з
моменту його прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_1 належала 1/6 частина квартири
АДРЕСА_1.

Намір ОСОБА_1, щоб саме ОСОБА_2 набув
право власності на належну йому частку
квартири, підтверджується тим фактом,
що до укладання договору дарування він
посвідчив заповіт, яким заповідав
належне йому майно саме ОСОБА_2

19.09.2013 року ОСОБА_1 вчинив правочин, за
яким відчужив ОСОБА_2 належну йому
частку квартири на підставі договору
дарування, посвідченого нотаріусом та
зареєстрованого в установленому
законом порядку.

ОСОБА_2 прийняв дар і таким чином 19.09.2013
року набув право власності на 1/6 частку
спірної квартири.

Учасники процесу визнали, що ОСОБА_1 не
позбавлявся цивільної дієздатності.

Сторони визнали, що до оформлення
правочину нотаріус ОСОБА_3., роз'яснив
ОСОБА_1 правову природу та наслідки
укладення договору дарування.
Стверджував про вказаний факт і сам
нотаріус ОСОБА_3,

Як позивач ОСОБА_1, так і відповідач
ОСОБА_2 визнали, що ОСОБА_1 добровільно
відчужив належну йому частку квартири
на підставі договору дарування,
розуміючі правову природу та наслідки
правочину. Сторони також визнали, що до
укладення договору дарування між ними
не існувало домовленості про
зобов'язання обдарованого довічно
утримувати дарувальника.

Також і допитані судом свідки ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 повідомили, що до укладення
договору дарування не чули, що між
сторонами існувала домовленість про
зобов'язання ОСОБА_2 довічно утримувати
ОСОБА_1

З огляду на наведене, суд вважає
необґрунтованими твердження в позові
про те, що ОСОБА_1 уклав правочин під
впливом обману, не розуміючи правову
природу та наслідки договору
дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3
ст. 203 ЦК України головним елементом
угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягав встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування та
з'ясування питання про те, чи не
укладена ця угода з метою приховати
іншу угоду та яку саме. (постанова
Верховного Суду України №6-133 цс12 від
14.11.2012 року).

Відповідно до положень норм ст.235 ЦК
України, ст..60 ЦПК України позивач,
заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені право чином, тобто
наявність у сторін мети приховати
іншій правочин, 3) настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

Крім того у п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року роз'яснено, що за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правові відносини.

За удаваним правочином права та
обов'язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
іншій правочин, суд на підставі ст..235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Враховуючі пояснення ОСОБА_1 в судовому
засіданні, суд вважає доведеним факт,
що на момент укладання договору
дарування його волевиявлення (як
зовнішній прояв волі) відповідав його
внутрішній волі.

Позивачем не було доведено
спрямованість волі сторін при
укладанні договору дарування на
встановлення інших цивільно-правових
відносин, ніж ті, які передбачені
вказаним договором, тобто наявність у
сторін мети приховати іншій правочин;
не доведено настання між сторонами
інших прав та обов'язків, ніж ті, що
передбачені договором дарування.

Тому, доводи позивача в позовній заяві
про те, що договір дарування є удаваним,
не знайшло свого підтвердження в суді.

Суд критично відноситься к доводам
позивача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2
порушив його право власності, оскільки
після передачі у дар частини квартири
не надає матеріальної допомоги.

Так, договором дарування не може бути
встановлено обов'язку обдарованого
вчинити на користь дарувальника
будь-яких дій. Дарувальник передає
майно обдарованому безоплатно.

З огляду на наведене, позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання договору
дарування удаваним, визнання укладеним
договору довічного утримання та
розірвання договору довічного
утримання - не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Відмовити в задовленні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування удаваним, визнання
укладеним договору довічного
утримання та розірвання договору
довічного утримання.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Крюківський районний суд м.
Кременчука протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області
Н.В. Мурашова