АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
міста Києва в складі: головуючого -
Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

при секретарі - Перевузнику
П.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Українського товариства мисливців і
рибалок та Промислово-торговельного
комерційного підприємства «Фірма
«Мисливпромпостач» на рішення
Оболонського районного суду міста
Києва від 17 жовтня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до Українського
товариства мисливців і рибалок,
Промислово-торговельного комерційного
підприємства «Фірма
«Мисливпромпостач» про стягнення
боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду із позовом, уточнивши який
зазначив, що із 10 січня 2008 року до 08
лютого 2011 року між сторонами були
укладені 12 договорів безвідсоткової
цільової позики за якими він позичив
відповідачу ПТКП «Фірма
«Мисливпромпостач» гроші на загальну
суму 1 456 428 грн.

Відповідач погасив заборгованість на
суму 95 000 грн., в решті відмовився
повернути борг, тому просив стягнути із
відповідачів 1 426 047.83 грн.
заборгованості за договорами
безвідсоткової цільової позики, 102 166.98
грн. 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК
України, 204 214.20 грн. втраченої вигоди, 100
000 грн. грошової компенсації моральної
шкоди, 3654 грн. судового збору. (а.с. 1-59,
76-88)

Відповідачі проти позову заперечували,
зазначали, що договори укладені і
підписані ОСОБА_1 як фізичною особою -
позикодавцем та ним же ОСОБА_1 як
директором ПТКП «Фірма
«Мисливпромпостач» - позичальником,
гроші насправді не передавались, а
позивач пропустив строк позовної
давності.(а.с. 97-100, 158-159, )

Рішенням Оболонського районного суду
міста Києва від 17 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_1 до Українського товариства
мисливців і рибалок,
Промислово-торговельного комерційного
підприємства «Фірма
«Мисливпромпостач» про стягнення
боргу за договором позики задоволено
частково. (а.с.206, 208-214)

В апеляційній скарзі
відповідачі посилалися на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просили рішення
суду скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
у повному обсязі. На обґрунтування
скарги зазначили, що суд не з'ясував
обставин та доказів, якими відповідачі
обґрунтовували заперечення проти
заявленого позову і дійшов помилкового
висновку про задоволення позову. (а.с.
217-234)

В судовому засіданні
представник апелянтів Яворовський Г.Л.
підтримав скаргу і просив її
задовольнити, ОСОБА_1, його представник
ОСОБА_3 заперечували проти скарги і
просили її відхилити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, обговоривши
доводи скарги, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду, судова
колегія дійшла висновку, що скаргу слід
відхилити враховуючи наступне.

Між сторонами виникли правовідносини,
що мають бути врегульовані за чинним ЦК
України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму згідно з вимогами даного
Кодексу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно до ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання і на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За змістом вимог ст.ст. 612, 625 ЦК України,
право кредитора вимагати сплати боргу
з урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, що
передбачений матеріальним законом і
полягає у відшкодуванні матеріальних
витрат кредитора від знецінення
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів та отриманні
компенсації(плати) від боржника за
користування запозиченими грошима, що
мали б бути у встановлений
договором(розпискою) строк повернуті
кредиторові.

Підтвердження виконання зобов'язання
має відбуватись у спосіб, встановлений
ст. 545 ЦК України, у т.ч. видачею
кредитором на вимогу боржника розписки
про одержання виконання частково або в
повному обсязі, повернення кредитором
боржнику боргового документу, а у разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК
України одностороння відмова від
виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, зобов'язання має
виконуватись відповідно до умов
договору та вимог цього Закону.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та
відповідачем ПТКП «Фірма
«Мисливпромпостач», в особі директора
ОСОБА_1 були укладені договори
безвідсоткової цільової позики: 10
січня 2008 року на суму 30 000 грн. строком
до 31 грудня 2008 року, 07 березня 2008 року на
суму 100000 грн. строком до 07 березня 2012
року, 22 вересня 2008 року на суму 40 000 грн.
строком до 22 вересня 2012 року, 12 січня 2009
року на суму 25 000 грн. строком до 31
грудня 2012 року, 19 січня 2010 року на суму
161 420 грн. строком до 31 грудня 2010 року, 01
квітня 2010 року на суму 284 508 грн. строком
до 31 грудня 2011 року, 17 червня 2010 року на
суму 395 000 грн. строком до 31 грудня 2011
року, 16 серпня 2010 року на суму 71 500 грн.
строком до 31 грудня 2012 року, 06 вересня
2010 року на суму 248 000 грн. строком до 31
грудня 2012 року, 19 жовтня 2010 року на суму
31 000 грн. строком до 31 жовтня 2012 року, 21
жовтня 2010 року на суму 40 000 грн. строком
до 31 жовтня 2012 року, 08 лютого 2011 року на
суму 30 000 грн. строком до 31 грудня 2011
року, а всього на суму 1 456 428 грн. (т.1
а.с.44-46, 175-192)

За п. 4.2 вищевказаних Договорів, позика
мала надаватись у готівковому рахунку
на розрахунковий рахунок Позичальника.

Позичальник повернув частину коштів, а
саме: 28 листопада 2008 року - 50 000 грн., 17
липня 2009 року - 10 000 грн., 25 серпня 2009 року
- 35 000 грн., залишок заборгованості в
сумі 1 361 428 грн. позичальник не
повернув.

Зарахування коштів Позикодавцем на
розрахунковий рахунок Позичальника та
часткове повернення грошей у
вищезазначених сумах підтверджується
роздруківкою картки рахунку № 6851 та
банківськими квитанціями про
зарахування грошей на розрахунковий
рахунок Позичальника за період з 01
січня 2008 року до 30 вересня 2011 року.(т. 1
а.с. 55-56, 120-126)

Факт укладення вищевказаних договорів
позики, отримання за ними грошей у
вищенаведеному розмірі та часткове
погашення заборгованості представники
Промислово-торговельного комерційного
підприємства «Фірма
«Мисливпромпостач» Ніколаєвська Н.В.
та Яворовський Г.Л. не заперечували і в
суді апеляційної інстанції, про що
свідчить журнал та звукозапис судового
засідання.

Вказані обставини підтверджені
Аудиторським звітом від 20 грудня 2011
року вих. № 16/72-1 та від 08 серпня 2012 року
вих.. № 18/82-2(т. 1 а.с. 48-54)

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України
органи чи інші особи, які виступають
від імені юридичної особи, зобов'язані
діяти в її інтересах добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства та
скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК
України представник не може вчиняти
правочин від імені особи, яку він
представляє, у своїх інтересах або в
інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.

Виходячи з положень ст.ст. 215, 238
ЦК України, укладений представником
правочин є оспорюваним правочином,
оскільки його нікчемність законом не
встановлена.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачі в цьому або інших
провадженнях не оспорювали
вищевказаних договорів позики з
підстав їх недійсності, що
представники апелянтів підтвердили в
апеляційному суді.

За таких обставин колегія суддів
відхилила відповідні доводи апелянтів
щодо незаконності укладених договорів.

Заперечуючи проти позову, окрім
безгрошовості, відповідач посилався на
пропуск позивачем трирічного строку
позовної давності звернення до суду
встановленого ст. 257 ЦК України.

Колегія суддів перевірила вказані
доводи та встановила наступне.

Заборгованість за договором позики від
10 січня 2008 року погашена 28 листопада 2008
року, заборгованість за договором
позики від 07 березня 2008 року погашена
частково: 17 липня 2009 року - 10 000 грн., 25
серпня 2009 року - 35 000 грн., залишок
складає 35 000 грн., який мав бути
повернутий Позичальником до 07 березня
2012 року.

Позивач звернувся із зазначеним
позовом 25 лютого 2014 року.(а.с. 1-10)

За договором позики від 19 січня
2010 року на суму 161 420 грн. строком до 31
грудня 2010 року, позика за якими мала б
бути повернутою до 31 грудня 2010 року,
строк позовної давності звернення
кредитора до суду із вимогами про
повернення позики сплив 31 грудня 2013
року. За таких обставин суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відмову в цій частині
позову з підстав пропуску позивачем
строку позовної давності.

В іншій частині заявлених вимог
строк позовної давності позивачем не
пропущений, позивачу мають бути
повернуті 1 200 008 грн. (1 361 428 грн. - 161 420
грн.) основного боргу за договорами
позики.

Виходячи з наведеного
обґрунтованим є висновок районного
суду про наявність підстав стягнення
на користь позивача 40 411.26 грн.
інфляційних витрат та 2024.38 грн. 3% річних
за договором від 08 лютого 2011 року за
період з 01 січня 2012 року до 31 березня 2014
року.

В частині відмови в задоволенні
позову сторони не оскаржували рішення
районного суду.

Інші доводи скарги цих висновків
не спростовують, тому колегія суддів їх
відхилила.

При цьому, колегія суддів
враховує, що у випадку визнання
вищевказаних договорів позики
недійсними, боржник не позбавлений
права звертатись до суду із вимогами
про перегляд рішень за ново виявленими
обставинами, проте таких вимог у цьому
провадженні не заявлено.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.
308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Українського
товариства мисливців і рибалок та
Промислово-торговельного комерційного
підприємства «Фірма
«Мисливпромпостач» - відхилити.

Рішення Оболонського районного
суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста
Києва:
Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

О.Ф.Мазурик

Справа № 22ц/796/14202/2014

Унікальний номер 756/2805/14-ц

Головуючий у першій інстанції
ШумейкоО.І.

Доповідач Левенець Б.Б.