Справа № 496/791/14-ц
Провадження № 2/496/783/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

31.07.2014 року
Біляївський районний
суд

Одеської області

в складі: головуючого судді - Пендюри
Л.О.

за участю секретаря - Довженко І.С.

позивача - ОСОБА_1

представників сторін - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Біляївка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та визначення частки у
спільному сумісному майні подружжя

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просить визнати садовий будинок
АДРЕСА_1 об'єктами спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
визнати за ним право власності на ?
ідеальну частину вказаних об'єктів
нерухомості.

18.07.2014 року позивач збільшив розмір
позовних вимог і просить також визнати
за ним право користування будинком і
земельними ділянками та зобов'язати
відповідачку усунути перешкоди в
користуванні ними, визнати за ним право
користування спірними земельними
ділянками та садовим будинком, а також
зобов'язати відповідачку усунути
перешкоди у користуванні ним вказаними
об'єктами нерухомості.

Свої вимоги мотивує тим, що з 12.04.2002 року
по 24.01.2014 року він перебував у шлюбі з
відповідачкою. В період шлюбу 15.12.2011
року за договором купівлі-продажу вони
придбали земельну ділянку площею 0.055 га
за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 50000 грн.,
садовий будинок за вказаною адресою за
670000 грн.; земельну ділянку площею 0.063 га
за адресою: АДРЕСА_3 вартістю 50000 грн., а
також у січні - лютому 2012 року земельну
ділянку площею 0.104 га за адресою
АДРЕСА_4 вартістю 66000 грн.. У п. 3.2
договорів купівлі-продажу вказано, що
відповідач знаходиться в
зареєстрованому шлюбі з позивачем і ці
об'єкти нерухомості придбаються на їх
спільні сумісні кошти, в зв'язку з чим
позивач надав згоду на купівлю
вказаної в договорі нерухомості,
посвідчену приватним нотаріусом ОМНО
ОСОБА_5 Позивач також зазначає те, що з
часу придбання нерухомості
відповідачка ухиляється від
реєстрації нерухомості, для уникнення
поділу, а тому просить визнати за ним
право власності на 1/2 частину цього
майна.

Позивач посилається на те, що
відповідно до ст. 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними та відповідно до ст. 60 СК
України це майно належить їм на праві
спільної сумісної власності і згідно
до ст.. 70 СК України та ст.. 372 ЦК України
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

Крім цього, позивач зазначає, що з 15.12.2011
року по 15.12.2013 року він проживав у
спірному будинку разом з дружиною та
користувався земельними ділянками.
Після сварки з відповідачкою 15.12.2013
року він був вимушений покинути
будинок, а коли 27.12.2013 року він
повернувся до будинку то відповідачка
не пускала його в будинок та вдарила, що
стало причиною для звернення його до
правоохоронних органів. Крім цього,
позивачка змінила замки в будинку, що
не дає йому змоги користуватись ним,
хоча він має таке право відповідно до
ст. 405 ЦК України та ч. 4 ст. 156 ЖК України.

Позивач та його представник в судовому
засіданні на позові наполягали. При
цьому пояснили, що в грудні 2011 року
сторони за спільні кошти купили три
земельні ділянки та садовий будинок, в
якому вони жили разом до сварки яка
мала місце в жовтні 2013 року. За цей
період вони збудували два гаражі та
сарай, зробили внутрішній та зовнішній
ремонт будинку. Після того як він пішов
з будинку відповідачка змінила замки,
встановила камери спостереження та
здала будинок під охорону. В ньому
мешкають племінники відповідачки і
вона його не пускає до будинку. Вважає,
що оскільки відповідачка не реєструє
право власності на придбані земельні
ділянки та садового будинку, а іншого
способу захисту у нього не має, а тому
просить суд визнати за ним право
власності на ? частину спірного майна
та усунути йому перешкоди у
користуванні ним. В період придбання
майна був в наглядовій раді кредитної
спілки, а не головою, як зазначає
представник відповідачки.

Представник відповідачки в судовому
засіданні позов не визнала. При цьому
пояснила, що спірне майно було придбано
на ім'я відповідачки та не
реєструвалось на прохання позивача,
оскільки він працював головою
кредитної спілки яка збанкрутіла. На
цей час придбані за договором
купівлі-продажу земельні ділянки не
зареєстровані, відповідачка
відповідно до вимог ст. 125 ЗК України та
ст. 334 ЦК України не набула на них право
власності, а тому вони не підлягають
поділу. Оскільки речове право відсутнє,
а тому немає підстав для задоволення
позовних вимог щодо користування
спірним нерухомим майном. Крім цього,
вважає, що позивач не довів ті
обставини, що відповідачка чинить йому
перешкоди у користуванні майном.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 пояснили, що вони з позивачем 13
та 27 липня 2014 року приїжджали до
садового будинку, розташованого в
АДРЕСА_1, дзвонили, але їм ніхто не
відкрив двері, відповідачку не бачили.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи суд вважає, що позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України право
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Ст. 125 ЗК України також зазначає, що
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування
виникають з моменту державної
реєстрації.

З свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1
вбачається, що сторони уклали шлюб 12
квітня 2002 року (а.с. 13), який рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 24 січня 2014 року було розірвано (а.с.
14).

З договорів купівлі-продажу від 15.12.2011
року вбачається, що ОСОБА_4 придбала
земельну ділянку площею 0.055 га та
розташований на ній садовий будинок, що
знаходяться за адресою: Одеська
область, Біляївський район, АДРЕСА_1,
загальною площею 183.4 кв. м. та
господарських будівель і споруд: І-
цистерна, 1-3 - огорожа; земельну ділянку
площею 0.063 га, яка розташована за
адресою АДРЕСА_5 (а.с. 48-49, 103-104, 135-136). 6
лютого 2012 року за договором купівлі -
продажу ОСОБА_4 придбала земельну
ділянку площею 0.104 га, яка розташована
за адресою АДРЕСА_6. В пунктах 3.2
кожного договору купівлі - продажу
зазначено, що покупець знаходиться в
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 і
земельні ділянки та садовий будинок
придбається на їх спільні сумісні
кошти.

Відповідно до інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно від 17.07.2014 року садовий будинок,
що розташований за адресою АДРЕСА_1 з
16.01.2007 року зареєстровано за ОСОБА_8 (а.с.
190), а відомості щодо речових прав на
нерухоме майно у Державному реєстрі на
земельні ділянки, що розташовані за
адресою АДРЕСА_6 відсутні (а.с. 191-192).
Тобто придбане відповідачкою нерухоме
майно не зареєстровано в Держаному
реєстрі речових прав.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5
Постанови №5 Пленуму Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «до
державної реєстрації права власності
за новим набувачем покупець за
договором про відчуження майна,
виконаним сторонами, не має права
розпоряджатися цим майном, оскільки
право власності на нього зберігається
за продавцем, проте має право на захист
свого володіння на підставі статті 396
ЦК. При цьому слід мати на увазі, що
після оплати вартості проданого майна
і передання його покупцеві, але до
державної реєстрації переходу права
власності, продавець також не має права
ним розпоряджатися, оскільки це майно є
предметом виконаного продавцем
зобов'язання, яке виникло з договору
про відчуження майна (пункт 1 частини
першої статті 346 ЦК), а покупець є його
законним володільцем. У разі укладення
нового договору про відчуження раніше
переданого покупцю майна без
розірвання попереднього договору чи
визнання судом його недійсним
продавець несе відповідальність за
його невиконання у виді відшкодування
збитків новому покупцеві.»

Оскільки спірні земельні ділянки та
садовий будинок в установлений законом
порядок не зареєстровані у Держаному
реєстрі речових прав, відповідачка не
набула на них право власності, а тому
суд не вбачає підстав для визнання їх
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та визнати за позивачем
право власності на ? частину цих
об'єктів нерухомості. Крім цього, як
пояснив позивач після придбання
садового будинку вони збудували два
гаражі та сарай, дозвільних документів
на добудову надвірних споруд сторони
також суду не надали.

Щодо інших позовних вимог позивача про
визнання права користування садовим
будинком АДРЕСА_7 і зобов'язанні
відповідачки не чинити перешкоди в
користуванні цими об'єктами суд вважає,
що ці вимоги також не підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

У підпункті 2 пункту 33 Постанови №5
Пленуму Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014
року зазначено, що «відповідно до
положень статей 391, 396 ЦК позов про
усунення порушень права, не пов'язаних
із позбавленням володіння, підлягає
задоволенню у разі, якщо позивач
доведе, що він є власником або особою,
яка володіє майном (має речове право) з
підстави, передбаченої законом або
договором, і що діями відповідача, не
пов'язаними з позбавленням володіння,
порушується його право власності чи
законного володіння».

Оскільки позивач не є власником
спірного майна, не володіє вказаним
майном, а тому його позовні вимоги про
визнання права користування цим майном
не підлягає задоволенню.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядженням
своїм майном. Позивач не є власником
спірних земельних ділянок та садового
будинку, а тому не вправі вимагати
усунення перешкод у користуванні ними.

Посилання позивача на ст. 405 ЦК України
та ст. 156 ЖК України є безпідставні і не
стосуються відносин, які виникли між
сторонами, оскільки садові будинки не є
житловими та не придатні для
проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу, а ч. 2
ст. 11 ЦПК України зазначає, що особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Таке право мають також
особи (за винятком тих осіб, які не
мають цивільної процесуальної
дієздатності), в інтересах яких
заявлено вимоги. Тобто позивач сам
обирає спосіб захисту.

Посилання позивача про те, що його
права порушені і у нього немає більше
способів захисту є безпідставні,
оскільки позивач може звернутись до
суду з позовом про стягнення з
відповідачки частини коштів
витрачених на придбання спірних
об'єктів нерухомості, але не звернувся.

Враховуючи викладене суд не вбачає
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 60 СК України, ст. ст. 15, 16, 334,
391, 396 ЦК України, ст. 125 ЗК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_4 про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та визначення
частки у спільному сумісному майні
подружжя відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Одеської області,
через Біляївський райсуд.

Суддя : Пендюра Л.О.