АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/2544/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/2145/14
Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А.
Доповідач Винниченко Ю. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого судді: Винниченка Ю.М.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Абрамова П.С.,

При секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Дукла»

на рішення Полтавського районного
Полтавської області від 22 травня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дукла», третя особа
територіальна державна інспекція з
питань праці у Полтавській області про
визнання незаконним наказу про
звільнення, визнання формулювання
причини звільнення неправильним та
зобов»язання внесення змін у трудову
книжку, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2013 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що він з жовтня 2007 року перебував
у трудових відносинах із товариством з
обмеженою відповідальністю «Дукла», де
займав посаду головного інженера. 2
квітня цього року ним було подано заяву
про звільнення із займаної посади
головного інженера ТОВ «Дукла» у
зв'язку з переходом на іншу роботу та
зміною місця проживання з 4 квітня 2013
року. Наказом від 11.04.2013 року за № 78-К
його було звільнено за прогул по п. 4 ст.
38 КЗпП України. ОСОБА_1 звернувся до
прокуратури Полтавського району та до
територіальної державної інспекції з
питань праці у Полтавській області із
заявами про порушення вимог
законодавства про працю відносно нього
адміністрацією ТОВ «Дукла». Наказом
від 15.04.2013 року за №80-К вищевказаний
наказ про звільнення ОСОБА_1 було
скасовано і листом ТОВ «Дукла» від
15.04.2013 року за №160/3 його було
повідомлено про скасування та
зазначалося, що він продовжує
перебувати у трудових відносинах з ТОВ
«Дукла». У період часу з 15 квітня по 29
травня поточного року жодних
відомостей про його звільнення від ТОВ
«Дукла» останньому не надходило, з
наказом про звільнення його ніхто не
ознайомлював, трудова книжка йому на
той час видана не була. 29 травня 2013
року ним повторно було подано заяву про
звільнення із займаної посади
головного інженера ТОВ «Дукла» у
зв'язку з переходом на іншу роботу та
зміною місця проживання з 29 травня 2013
року. Жодної відповіді на дану заяву до
даного часу не отримано, з наказом про
звільнення, якщо такий є його не
ознайомлено, трудової книжки йому не
повернуто, адміністрація ТОВ «Дукла»
жодним чином не намагається владнати
конфлікт.

Позивач неодноразово змінював свої
позовні вимоги та в решті просив суд
визнати незаконним та скасувати наказ
ТОВ «Дукла» про звільнення №135-к від
04.07.2013 року, визнати формулювання
причини звільнення неправильним та
зобов'язати відповідача змінити у
трудовій книжці запис із формулюванням
причин звільнення мене з роботи - із
«звільнено за прогул без поважних
причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на
«звільнений за власним бажанням, ст. 38
КЗпП України», залишивши дату
звільнення « 04.07.2013 року», стягнути з
ТОВ «Дукла» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі, визначеному судом на підставі
чинного законодавства; моральну шкоду
у розмірі 5000 грн., витрати на правову
допомогу у розмірі 3000 грн.

Рішенням Полтавського районного
суду Полтавської області від 22 травня
2014 року позов ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" про
визнання незаконним наказу про
звільнення, визнання формулювання
причини звільнення неправильним та
зобов'язання внесення змін у трудову
книжку, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та
скасовано наказ Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дукла" про
звільнення №135 від 04 липня 2013 року.

Визнано неправильним
формулювання причини звільнення та
зобов'язано відповідача змінити запис
у трудовій книжці ОСОБА_1 із
формулюванням причин звільнення із
«звільнено за прогул без поважних
причин, п.4 ст.40 КЗпП України» на
«звільнений за власним бажанням, ч.1
ст.38 КЗпП України», зазначивши дату
звільнення « 04.04.2013 року».

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дукла" на користь
ОСОБА_1 21440,76 грн. - середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" на
користь ОСОБА_1 1000,00 (одну тисячу
)грн. моральної шкоди.

- Стягнуто з Товариства
з обмеженою відповідальністю "Дукла" на
користь держави 121,83 грн. судового
збору.

В решті позовних вимог
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ТОВ
«Дукла» просить скасувати рішення
Полтавського районного суду
Полтавської області від 22.05.2014 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_1, в іншій частині рішення
залишити без змін, посилаючись на
порушення місцевим судом норм
матеріального та процесуального права,
зокрема ст.ст. 10, 11, 57-61, 157, 212, 213 ЦПК
України, ст.ст. 22,38,47,235, ч. 1 ст. 237-1 КзПП
України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення
судуд першої інстанції зміні в частині
розміру стягуваного на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, в іншій частині -
залишенню без змін з підстав,
визначених ст.309 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи
та вірно було встановлено судом першої
інстанції, 08.11.2007 року ОСОБА_1 був
прийнятий на посаду головного інженера
ТОВ «Дукла».

02.04.2013 року ОСОБА_1
подав заяву про звільнення його із
займаної посади головного інженера ТОВ
«Дукла» у зв»зку з переходом на іншу
роботу та зміною місця проживання з 4
квітня 2013 року (а.с.8).

Наказом №78-К від 11
квітня 2013року (а.с.11.) позивача було
звільнено за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП
України.

Згідно із листками
непрацездатності ОСОБА_1 за станом
здоров'я перебував на лікарняному з
05.04.2013р. по 13.04.2013р., з 22.04.2013р. по
30.04.2013р., з 03.05.2013року по 10.05.2013року
(а.с.18-19).

Наказом №80-к від
15.04.2013 р було скасовано наказ №78-к від
11.04.2013р. про звільнення ОСОБА_1 та
згідно п.4. ст.40 КЗпП України
(а.с.13.)

29.05.2013 року позивач
повторно написав заяву до відповідача
та просив звільнити його в зв»язку
переходом на іншу роботу та зміною
місця проживання з 29. 05. 2013року.

Відповідно до
наказу №135-К від 04.07. 2013року за
відсутність на робочому місці з 11.05.2013
по 04.07.2013 року ОСОБА_1 було звільнено за
прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно ст.43
Конституції України кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного
здійснення громадянами права на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних потреб.
Використання примусової праці
забороняється.

Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 38
КзПП України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу;

неможливість проживання у даній
місцевості, підтверджена медичним
висновком; вагітність; догляд за
дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Як вбачається з заяви
ОСОБА_1 від 02.04.2013 року підставами
звільнення з 04.04 2013року останнім було
вказано перехід на іншу роботу та зміну
місця проживання. При цьому положення
ч.1 ст.38 КзПП України не містять вимог
щодо надання разом із заявою про
звільнення документів на
підтвердження цих підстав. А отже
відповідачем було порушено право
позивача та всупереч вимог ч.1ст 38.КзПП
України не проведено його звільнення
згідно поданої заяви із 04.04 2013року, що
є порушенням трудового законодавства.

Посилання представника
відповідача на те, що факт перебування
позивача на лікарняному з 05.04.2013року
по 13.04.2013року є підтвердженням
перебування останнього у трудових
відносинах із підприємством,
спростовуються поясненнями самого
працівника, який категорично заявив, що
починаючи з 04.04.2013року, вважав себе
звільненим та до трудових обов'язків
більше на приступав, однак в зв'язку із
тим, що підприємство фактично не
вчиняло дій щодо його звільнення,
отримав лікарняні листки та надавати
їх на підприємство. Суд вважає, що із
04.04.2013 року відповідач повинен був
звільнити позивача за його заявою,
трудові відносини між сторонами
припинилися, а отже відповідач не був
зобов'язаний сплачувати позивачу
лікарняні листки починаючи з
05.04.2013року, та не позбавлений
можливості звернення до останнього із
відповідними вимогами.

Суд критично оцінює
посилання відповідача на Постанову
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 09 жовтня
2013року якою встановлено правомірність
дій відповідача, оскільки остання
винесена з приводу спору між іншими
сторонами щодо інших правовідносин
які виникли в галузі
адміністративного права, а отже
преюдиційного значення відповідно
до положень ст.61 ЦПК України для суду не
має.

За таких обставин
звільнення позивача згідно до наказу
№135-К від 04.07. 2013 року за
відсутність на робочому місці з 11.05.2013
по 04.07.2013 за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП
України є незаконним, в зв'язку із чим
такий наказ підлягає скасуванню разом
із зміною формулювання та дати
звільнення.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до положень
ч. 3, 4 ст.235 КЗпП України у разі
визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. Якщо
неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Сторонами в судовому
засіданні не заперечувалось, що
позивачем було отримано на
підприємстві трудову книжку 17.07.2013року.
Такі обставини також підтверджуються
копією витягу з журналу видачі
трудових книжок (а.с.252).

Суд вважає, що затримка
видачі трудової книжки ОСОБА_1
відбулася з вини відповідача, а отже
з останнього на користь позивача
належить стягнути середній заробіток
за весь час вимушеного прогулу.

При цьому суд вважає
не доведеним факт того, що неправильне
формулювання причини звільнення
перешкоджало працевлаштуванню
позивача, оскільки з наданої суду
заяви про прийняття на роботу до ФГ
ОСОБА_2 (а.с.200) з резолюцію про відмову в
працевлаштуванні в зв'язку з
підставами звільнення згідно п.4 ст.40
КЗпП України, вбачається, що заява
про прийняття на роботу була подана
позивачем лише у жовтні 2013 року, тоді
як можливість працевлаштування у
останнього з'явилась одразу після
отримання трудової книжки 17.07.2013року.

При проведенні
розрахунків суд першої інстанції
вірно послався на положення Постанови
КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати», але
допустив помилку в обрахунку
середньоденного заробітку позивача,
взявши за основу заробітну плату за
два повних календарних місяці, тобто
лютий-березень 2013 року, хоча для
правильного розрахунку необхідно
брати виплати за останні 2 календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана відповідна виплата,
тобто березень-квітень 2013 року.

Відповідно до п. 2,
Постанови обчислення середньої
заробітної плати для оплати часу
щорічної відпустки, додаткових
відпусток у зв'язку з навчанням,
творчої відпустки, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
або для виплати компенсації за
невикористані відпустки провадиться
виходячи з виплат за останні 12
календарних місяців роботи, що
передують місяцю надання відпустки або
виплати компенсації за невикористані
відпустки. Працівникові, який
пропрацював на підприємстві, в
установі, організації менше року,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за фактичний час
роботи, тобто з першого числа місяця
після оформлення на роботу до першого
числа місяця, в якому надається
відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

У всіх інших випадках збереження
середньої заробітної плати і
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Відповідно до п. 8
Постанови нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком.

Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

При обрахуванні середньої
заробітної плати не враховуються
дотації на обіди, виплати за час,
протягом якого зберігається середній
заробіток працівника та допомога у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи, що за
березень - квітень 2013 року відповідно
до довідки підприємства №131/2 від 10.04.2014
року середньоденна заробітна плата
позивача становить 221, 59 грн., час
затримки складає з 05.04.2013 року
(день наступний за днем звільнення) по
17.07.2013 року (день видачі трудової
книжки) - 74 дні, відповідно до
законодавства підлягають до сплати: 74
дні х 221, 59 грн.= 16 397, 66 грн.

Отже, рішення Полтавського
районного суду Полтавської області від
22 травня 2014 року в частині розміру
стягуваного на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу належить змінити,
зменшивши розмір середнього
заробітку, що стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" на
користь ОСОБА_1 за час вимушеного
прогулу, з 21440,76 грн. до 16 397, 66 гривні.

Згідно ч.1 ст.237-1 КзПП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В судовому засіданні
доведено, що порушення законних прав
позивача та його незаконне звільнення
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків,
він тривалий час не отримував трудову
книжку, що заважало його
працевлаштуванню та вимагало
додаткових зусиль для організації
життя. При цьому суд вважає, що
заявлений розмір моральної шкоди є
завищеним та з відповідача на користь
позивача слід стягнути 1000,00 грн.

Щодо витрат на правову
допомогу, представником позивача було
подано суду різні розрахункові
документи (квитанцію №137 від 29 квітня
2014 року та квитанцію №27 від 17 червня
2013року) та пояснено, що ці квитанції
було вписано на підтвердження виплати
однієї й той самої суми, що ставить під
сумнів взагалі понесення позивачем
витрат у зазначеному розмірі та вважає
їх не підтвердженими належними
доказами, в зв'язку із чим відмовляє у
стягненні на користь позивача судових
витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
ст. ст.309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Дукла» -
задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 22 травня 2014
року в частині розміру стягуваного на
користь ОСОБА_1 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
змінити.

Зменшити розмір середнього
заробітку, що стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" на
користь ОСОБА_1 за час вимушеного
прогулу, з 21440,76 грн. до 16 397, 66 гривні.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя : ____________
Винниченко Ю.М.

Судді: _____________ Карпушин Г.Л.
___________ Абрамов П.С