Справа № 308/4713/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
місто
Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

з участю представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача ПАТ " Дельта
Банк" - Гошовська К.Г. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Ужгород
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_4 до ТОВ "Український промисловий
банк" , ПАТ «Дельта Банк» про визнання
недійсним кредитного договору № 107/Св-05
від 14 липня 2005 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до
Ужгородського міськрайонного суду з
позовом до ТОВ "Український
промисловий банк" , ПАТ «Дельта Банк»
про визнання недійсним кредитного
договору № 107/Св-05 від 14 липня 2005 року.
Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те,
що 14.07.2005 року між ним та ТОВ
"Український промисловий банк" був
укладений кредитний договір № 107/Св-05 ,
за умовами якого він отримав кредит на
придбання нерухомого майна , квартири
у м. Києві у розмірі 120 000 доларів США ,
строком на 60 місяців . Оскільки він
щомісячно погашав кредит в сумі
більшій за встановлений в кредитному
договорі розмір щомісячного платежу,
залишок по кредиту станом на березень
2007 року становив 40 500 доларів США. З
метою зменшення його обов'язкового
щомісячного платежу 15.03.2007 року між ним
та банком було укладено Договір про
внесення змін та доповнень №1 до
кредитного договору від 14.07.2005 року,
яким зафіксовано суму кредиту на рівні
40500 доларів США. До моменту погашення
заборгованості за кредитним договором
він звернувся до банку з проханням
видати йому ще один кредит, проте
нового договору Банк з ним не уклав, а
видачу нового кредиту оформив шляхом
внесення змін до Кредитного договору
від 14.07.2005 року де суму кредиту збільшив
з 40 500 доларів США до 120 000 доларів США.

Посилається на те, що укладений
кредитний договір № 107/Св-05 від 14.07.2005
року суперечить чинному
законодавству. Підставами для
недійсності кредитного договору
позивачем визначено:

укладення останнього в валюті в
доларах США, відмінній від гривні
України, що на думку позивача є
порушенням норм ст. 99 Конституції
України, приписів ст. 35 ЗУ "Про
Національний банк України" та норм ст.
524 ЦК України;

використання іноземної валюти за
спірним кредитним договором як засобу
платежу, що, на думку позивача,
суперечить вимогам законодавства,
зокрема Правилам використання
готівкової іноземної валюти на
території України, затверджених
постановою Правління Національного
Банку України від 30.05.2007 року № 200 та
вимогам встановлених ст. ст. 3,13, п.п. "г"
п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" ;

відсутність у кредитному договорі
обов'язкової умови щодо порядку зміни
і припинення дії договору, що на думку
позивача суперечить нормам ст.628 ЦК
України та приписам ст. 6 ЗУ "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг";

неправомірності вираження у
кредитному договорі розміру плати за
надання та управління кредитом в сумі
1200 доларів США з позичальника на
користь банку, що на думку позивача,
суперечить вимогам законодавства,
зокрема п.3.6 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затвердженої Постановою НБУ
від 10.05.2007 року № 168.

Вказує на те, що перелічені порушення
свідчать, що кредитний договір
суперечить іншим актам цивільного
законодавства, тому має бути визнаний
недійсним.

З посиланням на викладене, просить суд
визнати недійсним кредитний договір №
107/Св-05 від 14.07.2005 року з підстав,
передбачених ст. 203, ст. 215 ЦК України,
вказуючи, що кредитний договір
суперечить актам цивільного
законодавства.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала ,
просила суд їх задовольнити в повному
обсязі з підстав та мотивів викладених
у позові, надавши суду пояснення
аналогічні вказаним.

Представник відповідача ТОВ
"Український промисловий банк" у
судове засідання неодноразово

не з'явився, хоча про час та місце
розгляду справи був повідомлений у
встановленому законом порядку, про
причини неявки суд не повідомляв,
клопотань про відкладення розгляду
справи та письмових заперечень до суду
не надходило.

Представник відповідача ПАТ «Дельта
Банк» - Гошовська К.Г. в судовому
засіданні, заперечила проти
задоволення позовних вимог з підстав
їх необгрунтованості, необ'єктивності
та з підстав викладених у письмових
запереченнях . Одночасно заперечуючи
проти позовних вимог просила суд
застосувати строки позовної давності
та відмовити в задоволенні позову з
підстав пропущення позивачем строку
позовної давності, про що надала до
суду письмову заяву.

Заслухавши пояснення представника
позивача, заперечення представника
відповідача, вивчивши та перевіривши в
судовому засіданні матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як роз'яснено судам в п.14 постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті
215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України
«Про захист прав споживачів». При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього
Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 14.07.2005 року між
ТОВ "Український промисловий банк",
правонаступником якого є ПАТ «Дельта
Банк» та ОСОБА_4 був укладений
кредитний договір № 107/Св-05 , за умовами
якого банк надав позичальнику ОСОБА_4
кредитні кошти в сумі 120 000 доларів США
, з відсотковою ставкою 12 % річних,
строком на 60 місяців, з кінцевим
терміном повернення кредитних коштів
13.07.2010 року. Повернення кредиту та
сплати відсотків відбувається шляхом
сплати щомісячного платежу в сумі 2000
доларів США. ( а.с. 6-7)

Як встановлено судом, 15.03.2007 року між
ТОВ "Український промисловий банк" та
ОСОБА_4 укладено договір про внесення
змін та доповнень №1 від 15.03.2007 року
до кредитного договору № 107/Св-05,
згідно якого сума кредиту становить 40
500 доларів США. Повернення кредиту
здійснюється щомісячно частками у
розмірі не менш як 1526,44 доларів США по
10 -те число кожного місяця. /а.с.8/

Як встановлено судом, 20.04.2007 року між
ТОВ "Український промисловий банк" та
ОСОБА_4 укладено договір про внесення
змін та доповнень №2 від 20.04.2007 року
до кредитного договору № 107/Св-05,
згідно якого внесено зміни та
доповнення до п. 2.4 кредитного
договору, а саме повернення кредиту
здійснюється щомісячно частками у
розмірі не менш як 1526,44 доларів США по
20 -те число кожного місяця. /а.с.9/

Як встановлено судом, 16.08.2007 року між
ТОВ "Український промисловий банк" та
ОСОБА_4 укладено договір про внесення
змін та доповнень №3 від 16.08.2007 року
до кредитного договору № 107/Св-05 від
14.07.2005р., згідно якого внесено зміни і
доповнення до розділу 1 . кредитного
договору , згідно якого банк надає
позичальнику кредитні кошти ліміт
кредитування 120 000 доларів США, строком
на 34 місяці, з відсотковою ставкою 12 %
річних , з кінцевим терміном повернення
кредитних коштів 13.07.2010 року.
Повернення кредиту здійснюється
щомісячно частками у розмірі не менш
як 2122,83 доларів США по 10-те число
кожного місяця ( а.с. 10)

Як встановлено судом, 06.09.2007 року між
ТОВ "Український промисловий банк" та
ОСОБА_4 укладено договір про внесення
змін та доповнень №4 від 06.09.2007 року
до кредитного договору № 107/Св-05,
згідно якого внесено зміни та
доповнення до п. 2.4 кредитного
договору, а саме повернення кредиту
здійснюється щомісячно частками у
розмірі не менш як 2122,83 доларів США по
20 -те число кожного місяця. /а.с.11/

Як встановлено судом, 13 грудня 2001
року, тобто до надання кредиту, ТОВ
"Український промисловий банк"
отримало в НБУ банківську ліцензію N 67,
дозвіл N 67-3 від 26.01.2004 року та додаток до
нього на право здійснення операцій з
валютними цінностями. /а.с. 47-50/

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства
України гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, в той час коли обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій НБУ.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки
і банківську діяльність" визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Указані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
року N 275, у п. 5.3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому Положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій згідно з Декретом
КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк як
фінансова установа, отримавши в
установленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ,
який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
установлені законодавством межі, то на
даний час законодавством не
встановлено межі термінів і сум
надання або одержання кредитів в
іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету
КМУ є наявність у банку генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій, отриманої в установленому
порядку, тобто отримання письмового
дозволу НБУ на операції, пов'язані з
іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за
наявності в банку відповідної
генеральної ліцензії (дозволу НБУ на
здійснення кредитних операцій у
валюті) не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Вказана вище правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 21 березня 2011 року по справі №
6-7цс11, за результатами розгляду заяви
про перегляд судових рішень Верховним
Судом України з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України , при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Зважаючи на викладене, суд приходить до
висновку , що вимоги позивача про
визнання кредитного договору
недійсним з підстав укладення
кредитного договору в валюті в доларах
США, відмінній від гривні України та
використання іноземної валюти за
спірним кредитним договором як засобу
платежу є безпідставними та такими, що
не підлягають до задоволення з мотивів
викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на

розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України , договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що

визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Отже, перш за все вимогою до чинності
кредитного договору є погодження
сторонами усіх істотних умов
кредитного договору. Вони
встановлюються , зокрема Цивільним
Кодексом України (статті 1048-1052, 1054).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Отже, до істотних умов кредитного
договору належать умови, що визначають
предмет договору: сума кредиту, строк
(строки) та порядок його надання
позичальнику, термін (терміни) і
порядок повернення отриманого кредиту,
розмір і порядок сплати кредитору
відсотків за користування кредитом.
Які-небудь інші умови (що не
відносяться до предмета договору)
можуть бути визнані істотними умовами
кредитного договору лише за наявності
спеціальної заяви однієї із сторін
(кредитора або позичальника) про
необхідність досягти по них угоди.

Як вбачається з матеріалів справи
сторонами було досягнуто домовленості
з усіх істотних умов договору шляхом
підписання тексту договору укладеного
в простій письмовій формі, що
відповідає вимогам законодавства.

Кредитний договір був підписаний
позичальником власноруч, що
підтверджує обізнаність та згоду з
його умовами.

Сторони погодили між собою умови
договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК
України , про що свідчать їх підписи на
договорі.

Таким чином волевиявлення сторін було
вільним і направленим на отримання
реальних наслідків договору, тобто з
боку позивача отримання кредиту, з
боку відповідача повернення виданих
коштів і отримання прибутку у вигляді
плати за користування кредитом.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№ 9 відповідно до частини першої статті
215 ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З врахуванням викладеного, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК
України для визнання кредитного
договору недійсним з підстав
відсутності на думку позивача у
кредитному договорі обов'язкової умови
щодо порядку зміни і припинення дії
договору, а доводи є власним
тлумаченням позивачем норм чинного
законодавства та обставин справи, в
зв'язку з чим суд вважає їх
необґрунтованими, оскільки вони не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Крім того, слід зазначити , що
положення п. 7.4 кредитного договору №
107/Св-05 від 14.07.2005 року містять в собі
порядок змін та доповнень до
кредитного договору.

Що стосується вимоги позивача
про визнання кредитного договору
недійсним з підстав неправомірності
вираження у кредитному договорі
розміру плати за надання та управління
кредитом в сумі 1200 доларів США з
позичальника на користь банку, суд
виходить з наступного.

Як встановлено судом, однією з
умов надання позичальнику кредитних
коштів є плата за надання та
управління кредитом - 1% від суми
кредиту, що найшло своє відображення
в п. 1.5 та п. 4.2.6 кредитного договору.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168
від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту» банки не
мають права встановлювати платежі, які
споживач має сплатити на користь банку
за дії, які банк здійснює на власну
користь (ведення справи, договору,
облік заборгованості споживача тощо),
або за дії, які споживач здійснює на
користь банку (прийняття платежу від
споживача тощо) або що їх вчиняє банк
або споживач з метою встановлення,
зміни або припинення правовідносин
(укладення кредитного договору,
унесення до нього змін, прийняття
повідомлення споживача про
відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо).

Таким чином банк у п. 4.2.6 кредитного
договору , якою встановив обов'язок
позичальника до моменту отримання
кредиту внести на користь Банку плату
за надання та управління кредитом в
сумі 1200 доларів США, оплата якої
здійснюється у національній валюті
України за курсом НБУ на день
фактичної сплати, включив положення,
які відповідно до зазначених норм є
несправедливими.

Відповідно до положень ч.5 ст.11, ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про

несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема щодо плати за
обслуговування кредиту, і це є
підставою для визнання таких положень
недійсними.

За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону
України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про
захист прав споживачів" у разі визнання
окремого положення договору, включаючи
ціну договору, несправедливим може
бути визнано недійсним або змінено
саме це положення, а не сам договір.

При прийнятті вищевказаних висновків
суд також керується правовими
позиціями постанови Верховного Суду
України від 25.09.2013 року (справа №6-80цс13),
які відповідно до вимог ст.360-7 ЦК
України є обов'язковими для всіх судів
України.

Зважаючи на викладене, суд приходить
до висновку, щодо несправедливості
положень кредитного договору , а саме п.
4.2.6, які містять умови щодо плати за
надання та управління кредитом, що в
свою чергу є підставою для визнання
такого положення недійсним. Проте,
позивач звернувся в суд з вимогою про
визнання кредитного договору
недійсним, а не окремого його
положення, а тому суд не виходячи за
межі позовних вимог, приходить до
висновку , що позивачем не доведено
наявність обставин, які є підставою для
визнання кредитного договору № 107/Св-05
від 14.07.2005 року недійсним, а відтак, у
задоволенні позовних вимог належить
відмовити за необґрунтованістю.

Представник відповідача Гошовська К.Г.
звернулася в суд із письмовою заявою
про застосування позовної давності,
посилаючись на те, що строк звернення
позивача з вимогою про визнання
кредитного договору договору
недійсним сплинув.

На вимоги про визнання недійсним
договору поширюється загальна позовна
давність, яка згідно ст.257 ЦК України
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Разом із цим, згідно роз'яснень, даних в
п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі», якщо строк
для звернення з позовом пропущено без
поважних причин, суд у рішенні зазначає
про відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

З урахуванням всіх обставин справи,
враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України -
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
виходячи із принципів розумності та
справедливості суд приходить до
висновку, що позивачем не доведено
наявність обставин, які є підставою для
визнання кредитного договору № 107/Св-05
від 14.07.2005 року недійсним, а відтак, у
задоволенні позовних вимог належить
відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись Конституцією України, ЗУ
«Про захист прав споживачів» , ЗУ "Про
банки і банківську діяльність" ст.ст. 10,
11, 60, 88, 212-215, 294 ЦПК України, ст. ст. 192, 203,
204, 215, 628, 638, 1054 ЦК України , Декрет
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року N 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", Постанова ВСУ від 21 березня
2011 року по справі № 6-7цс11, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до
ТОВ "Український промисловий банк" ,
ПАТ «Дельта Банк» про визнання
недійсним кредитного договору № 107/Св-05
від 14 липня 2005 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до апеляційного суду Закарпатської
області через Ужгородський
міськрайонний суд Закарпатської
області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду
К.К. Бенца