Номер провадження: 22-ц/785/9316/14
Головуючий у першій інстанції Крачкова
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Оверіної О.В.,
Процик М.В.,

при секретарі - Решетник М.С.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського
районного суду Одеської області від 30
вересня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, та яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя
особа Відділ опіки та піклування
Усатівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
про виселення в зв'язку з неможливістю
сумісного проживання,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся із позовом про
виселення відповідачів та їх
неповнолітнього сина ОСОБА_5 із
належного йому на праві власності
житлового будинку по АДРЕСА_1, за
неможливістю сумісного проживання в
порядку ст.116 ЖК.

У позовній заяві посилався на те, що
близько 10 років назад дозволив доньці
ОСОБА_4 із чоловіком та дитиною
тимчасово проживати в його будинку, але
між ними стали виникати сварки, умови
проживання стали нестерпними, з
приводу їх неправомірної поведінки він
неодноразово звертався до
правоохоронних органів, тому вимушений
звернутися до суду.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 30.09.2014 року ОСОБА_2
відмовлено в задоволенні позову про
виселення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове, яким задовольнити його позов.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_2 до початку розгляду справи по
суті висловів недовіру колегії суддів
без посилання на факти необ'єктивності
чи упередженості суддів, наполягав на
необхідності розгляду справи іншим
складом суду, та будучи незадоволеним
відмовою у задоволенні заяви про
відвід, послався на поганий стан
здоров'я та залишив залу судового
засідання разом із своїм представником
ОСОБА_8

Оскільки від виклику швидкої допомоги
ОСОБА_2 відмовився, тим самим позбавив
колегію суддів можливості
пересвідчитися в наявності
об'єктивних причин для відкладення
розгляду справи, а представник ОСОБА_8
залишив залу судового засідання без
зазначення поважності причин і не
через стан здоров'я, то колегія суддів,
виходячи з відсутності передбачених
законом підстав для відкладення
розгляду справи, права сторони
самостійно обирати спосіб участі у
судовому розгляді, не обов'язковості
явки до суду апеляційної інстанції,
відповідно до вимог ст.305 ЦПК ухвалила
про розгляд справи за відсутності
сторони.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_9 вважала
рішення суду законним, а скаргу
безпідставною, пояснив, що ОСОБА_2 після
смерті дружини - матері ОСОБА_4, склав
іншу сім'ю, проживає в одному дворі із
родиною її довірительки, але фактично в
окремому приміщенні, між сторонами
виникають сварки, але переважно з
ініціативи ОСОБА_2 та його фактичної
дружини, які у такий спосіб намагаються
виселити ОСОБА_4 із будинку, але іншого
місця проживання вона не має. Виселення
позбавить права на житло неповнолітню
дитину ОСОБА_5, який має право на
проживання в будинку як член родини, і
жодним чином не є учасником конфлікту,
просила апеляційну скаргу відхилити.

Відповідач ОСОБА_6, третя особа Відділ
опіки та піклування Усатівської
сільської ради Біляївського району
Одеської області в судове засідання не
з'явилися, належним чином повідомлені
про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності від
17.02.2005 року ОСОБА_2 належить житловий
будинок з надвірними спорудами, що
розташований в АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Відповідачі проживають в будинку без
реєстрації, поселились в будинок за
згодою ОСОБА_2 у якості членів його
сім'ї приблизно в 2001 році, ОСОБА_4 є
донькою позивача, ОСОБА_6 - зятем, а
ОСОБА_5 - його онуком. Останнім часом
сторони припинили сімейні стосунки і
позивач перейшов жити в літню кухню за
цією ж адресою, де проживає із жінкою,
перебуваючи у фактичних шлюбних
відносинах.

Зазначені обставини підтверджені
сторонами в судовому засіданні,
викладені в позовній заяві та
запереченнях, відтак їх слід вважати
встановленими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
правові підстави для виселення,
передбачені ст.116 ЖК України відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 раніше звертався до суду про
виселення відповідачів.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12.09.2013 року у задоволенні
вимог ОСОБА_2 про виселення
відповідачів відмовлено, оскільки
представлені ним доводи та докази
свідчили про відсутність фактів
порушення саме відповідачами правил
співжиття та їх неправомірної
поведінки.

Зокрема, до зазначеного періоду
відносяться докази, надані і у цій
справі, а саме: висновок Біляївського
РВ УМВС України в Одеській області від
03.05.2013 року, яким встановлено про
наявність між сторонами неприязних
стосунків, але без висновків щодо
неправомірної поведінки саме
відповідачів (а.с.22), супровідний лист
до висновку від 13.05.13 року на адресу
ОСОБА_2 (а.с.21), талон - повідомлення про
реєстрацію матеріалів за подіями,
відображеними у цьому ж висновку від
03.05.2013 року (а.с.20); постанова про відмову
в порушенні кримінальної справи від
06.09.2012 року, якою встановлено, що ОСОБА_2
намагається вигнати з будинку доньку
ОСОБА_4 із родиною, через що виникають
обоюдні сварки (а.с.24); відповідь
прокуратури від 24.03.2014 року (а.с.23), якою
на скаргу ОСОБА_2 повідомлено про
відсутність ознак протиправних дій з
боку працівників міліції.

На підтвердження фактів неправомірної
поведінки відповідачів поза межами
вищезгаданого періоду ОСОБА_2 надані
наступні докази:

висновок Біляївського РВ УМВС України
в Одеській області від 28.05.2014 року і
супровідний лист до нього (а.с.58,59);

висновок Біляївського РВ ГУМВС України
в Одеській області від 08.07.2014 року №4546 і
супровідний лист до нього (а.с.85,86)

висновок Біляївського РВ ГУМВС України
в Одеській області від 03.07.2014 року і
супровідний лист до нього (а.с.87,88)

акт медичного обстеження №193 від 25.06.2014
року про отримання ОСОБА_2 легких
тілесних ушкоджень із вірогідною датою
отримання 24.06.2014 року (а.с.83-85), акт
медичного обстеження гр.ОСОБА_10 про
отримання легких тілесних ушкоджень
вірогідно 24.06.2014 року (долучений до
апеляційної скарги).

Таким чином, з одного боку, частина
наданих доказів відноситься до періоду
спірних відносин, з приводу якого є
рішення суду, що набрало законної сили,
і яким встановлено про відсутність
фактів неправомірної поведінки
відповідачів і такі обставини
відповідно до ч.3ст.61 ЦПК мають
преюдіційне значення у цій справі.

З іншого боку, ОСОБА_2 надані докази
поза межами періоду відносин, які вже
були предметом розгляду, однак їх
аналіз, навіть у сукупності із вище
переліченими, не надав підстав вважати
їх достатніми для задоволення вимог
про виселення відповідачів, тому
висновок суду про відмову в
задоволенні позову є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом першої інстанції безпідставно не
прийняті до уваги очевидні докази
неправомірної поведінки відповідачів
спростовуються наступним.

Так, висновком Біляївського РВ від
28.05.2014 року встановлено, що в ході
перевірки звернення ОСОБА_2 до органів
міліції від 19.05.2014 року, ознак
неправомірних дій з боку ОСОБА_4 не
встановлено, між сторонами існують
неприязні стосунки з приводу розподілу
спадкового майна, про що є судовий спір,
тому йому рекомендовано звернутися до
суду. Листом Начальника Біляївського
РВ ОСОБА_2 повідомлено про відсутність
ознак протиправного діяння і складання
з цього приводу висновку (а.с.58-59).

Отже, зазначений висновок хоча і є
підтвердженням факту звернення ОСОБА_2
до органів міліції, водночас доказом
відсутності факту неправомірної
поведінки відповідачки, на який
посилався позивач. Крім того, висновок
підтверджує наявність між сторонами
неприязних стосунків через спір про
розподіл спадкового майна.

З висновку Біляївського РВ від 03.07.2014
року видно, що за наслідками звернення
ОСОБА_2 про неправомірні дії доньки
ОСОБА_12 та її чоловіка ОСОБА_6 під час
сварки 24.06.2014 року, останніх притягнуто
до відповідальності за ст.173-2 КпАП
України (а.с.88).

Водночас цим же висновком встановлено,
що на протязі тривалого часу між
учасниками конфлікту існують
неприязні стосунки, 24.06.2014 року виникла
спільна сварка, яка переросла в бійку, і
ОСОБА_12 теж звернувся до органів
міліції з приводу дій ОСОБА_2, про що
зареєстровано матеріал №4363.

Про цей висновок ОСОБА_2 повідомлено
листом від 09.07.2014 року за №48/8369 (а.с.87).

Акт медичного обстеження №193 від 25.06.2014
року про отримання легких тілесних
ушкоджень ОСОБА_2 вірогідно 24.06.2014 року
стосується подій, що мали місце 24.06.2014
року, і відображені у вищезазначеному
висновку (а.с.83-85). До цього ж часу
відноситься і акт про отримання легких
тілесних ушкоджень ОСОБА_10, яка не є
особою, яка бере участь у справі.

Висновком від 08.07.2014 року (а.с.85)
встановлено, що звернення ОСОБА_2 до
органів міліції 01.07.2014 року було
повторним з приводу одних і тих самих
подій, що мали місце 24.06.2014 року і про що
вже заведений відповідний матеріал за
№4363 від 24.06.2014 року та ухвалене рішення
про притягнення ОСОБА_12 до
відповідальності. Про це ОСОБА_2 було
повідомлено листом від 11.07.2014 року
№48/8487 (а.с.86).

Таким чином, на підтвердження ознак
систематичності та повторності
неправомірної поведінки відповідачів
ОСОБА_2 надано письмові докази
звернення до органів міліції хоча і в
різні дні, однак стосовно обставин
одного й того ж конфлікту, що мав місце
24.06.2014 року, та за наслідками якого
ОСОБА_12 вперше було притягнуто до
адміністративної відповідальності.

Крім того, з самого висновку від 03.07.2014
року видно, що сварка та бійка були
обоюдними і ОСОБА_12 теж звернувся до
Усатівського СВМ, що зареєстровано як
ЖЕО №4363.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України» №2 від 12.04.1985 року при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів.

Враховуючи те, що правове значення для
задоволення вимог про виселення осіб
за неможливістю сумісного проживання
через їх антигромадську поведінку має
не кількість звернень ОСОБА_2 до
правоохоронних органів, а їх наслідки,
зокрема встановлення фактів
систематичної неправомірної
антигромадської поведінки,
повторності порушення за умов
встановлення тривалості
антигромадської поведінки,
застосування заходів впливу, які не
надали результату, то вимоги
апеляційної скарги ОСОБА_2 є
безпідставними, оскільки саме такі
обставини представлені докази не
підтверджують.

Сам факт існування неприязних
стосунків між сторонами, доказом яких є
чисельні звернення обох сторін
конфлікту до правоохоронних органів,
самі по собі не є підставами для
застосування правил ст.116 ЖК.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду,
тому скарга підлягає відхиленню, а
рішення суду - залишенню без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія
суддів звертає увагу на те, що хоча
сторони проживають за однією адресою,
але фактично в різних окремих
приміщеннях, то з огляду і на такі
обставини підстави для застосування
правил ст.116 ЖК відсутні.

Керуючись
ст.ст.304,п.1ч.1ст.307,308,313,314,315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 30 вересня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: