Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Правекс-Банк» на рішення
апеляційного суду м. Києва від 08
липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ
«Правекс-Банк») звернулося до суду із
указаним позовом та просило стягнути з
відповідача заборгованість за
кредитним договором в сумі 481 305 грн 04
коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 січня 2014 року позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ «Правекс-Банк»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 481 305 грн 04 коп. та судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 08 липня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено
частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість
за кредитним договором в розмірі 9928
доларів США, що еквівалентно 116 951,84 грн;
заборгованість за процентами в розмірі
1482,83 доларів США, що еквівалентно 17 467
грн 62 коп.; суму дострокового стягнення
кредиту в розмірі 19 216 доларів США, що
еквівалентно 226 364 грн 48 коп., та суму
судових витрат в розмірі 3 441 грн, а
всього стягнуто 364 224 грн 94 коп.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«Правекс Банк» просить скасувати
рішення апеляційного суду м. Києва від
08 липня 2014 року, рішення суду першої
інстанції залишити в силі, посилаючись
на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 29 березня 2005
року між сторонами по справі було
укладено кредитний договір на суму 49 000
доларів США зі сплатою 13% річних,
строком до 29 березня 2019 року.

Відповідач не виконував належним чином
взяті на себе договірні зобов'язання зі
сплати кредиту, а тому в останнього
перед банком утворилася
заборгованість за кредитним договором.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
відповідачем порушені вимоги як
укладеного договору, так і чинного
законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позовних
вимог, апеляційний суд погодився з тим,
що з відповідача підлягає стягненню
заборгованість за кредитним договором,
однак до нарахованої суми
заборгованості застосував строк
позовної давності.

Проте повністю з висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Згідно з п. п. 4.1, 4.2 кредитного договору
погашення кредиту та відсотків за
користування кредитом проводиться
позичальником рівними частинами в сумі
292 доларів США щомісяця до 10-го числа
наступного місяця.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього
Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою
частиною договору, погашення кредитної
заборгованості за відсотками та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. При цьому кожен щомісячний
платіж є окремим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Початок перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір, поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями
перед зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Таким чином, оскільки умовами
кредитного договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 за
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором, яка відповідно
до положень статті 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим із наданого розрахунку
неможливо встановити, з якого часу
боржник припинив повернення боргу за
кредитним договором, оскільки даний
кредитний договір було укладено 29
березня 2005 року, а розрахунок
заборгованості починається лише з 2009
року.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК
України апеляційний суд, застосовуючи
строки позовної давності, не надав
належної оцінки наданому позивачем
розрахунку кредитної заборгованості,
не взяв до уваги роз'яснення, що
містяться у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня
2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», та у мотивувальній
частині рішення не навів розрахунків, з
яких виходив при частковому
задоволенні грошових позовних вимог,
при цьому не зазначив, який доказ
взятий за основу при визначенні суми
заборгованості, що позбавляє суд
касаційної інстанції можливості цей
розрахунок перевірити.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Правекс-Банк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
08 липня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук