ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6601/14
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2014 р. Дарницький районний суд
м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при
секретарі Ніщенко А.С., в приміщенні
Дарницького районного суду м.Києва,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Національного університету оборони
України до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (в тому
числі, в інтересах дитини ОСОБА_4, 2009
року народження) про виселення з
гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

Національний університет оборони
України звернувся до суду з позовом про
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (2009
року народження) із кімнати АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що
відповідачі вселилися в спірну кімнату
АДРЕСА_1 (який перебуває на балансі
позивача) у 2009 році під час проходження
ОСОБА_2 військової служби на посаді
помічника військового прокурора
Дарницького гарнізону м. Києва. Наказом
першого заступника начальника
Генерального штабу збройних сил
України від 22 квітня 2013 року ОСОБА_2
звільнено з військової служби у
зв»язку з обвинувальним вироком суду,
що набрав законної сили, а тому позивач
просить вселити вказаних осіб на
підставі ч.2 ст.132 ЖК України, якою
передбачено, що працівників
підприємств, установ, організацій,
які поселилися в гуртожитку в зв'язку з
роботою, може бути виселено без
надання іншого жилого приміщення в
разі звільнення за власним бажанням
без поважних причин, за порушення
трудової дисципліни або вчинення
злочину, при цьому, позивачем не
враховано (відсутнє відповідне
обгрунтування), що вказаний закон не
містить положень щодо виселення інших
осіб (крім вказаного працівника), в тому
числі, щодо виселення неповнолітньої
дитини.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти
задоволення позову, як у
безпідставному.

Дослідивши та проаналізувавши всі
зібрані в справі докази, в тому числі,
письмові заперечення відповідачів з
додатками (а.с.106-153), суд вважає
встановленими наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що будівля АДРЕСА_1
перебуває на балансі Національного
університету оборони України (а.с.6, 8,
12-15).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх дитина
ОСОБА_4, 2009 року народження проживають в
кімнаті АДРЕСА_1, що сторонами не
заперечується (а.с.4, 5). Відповідачі
вселилися в спірну кімнату АДРЕСА_1 у 2009
році під час проходження ОСОБА_2
військової служби на посаді помічника
військового прокурора Дарницького
гарнізону м. Києва. Наказом першого
заступника начальника Генерального
штабу збройних сил України від 22 квітня
2013 року ОСОБА_2 звільнено з військової
служби у зв»язку з обвинувальним
вироком суду (а.с.9, 11).

Згідно зі ст.129 ЖК України, на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
дану жилу площу.

Згідно ч.1 ст.109 ЖК України, виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Стаття 116 ЖК України передбачає, що
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Проте, з корінця ордеру №1358 від
02.06.2009 року на вказану житлову площу
(копія а.с.5) вбачається, що відповідачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх дитина ОСОБА_4, 2009
року народження, вселилися у спірну
кімнату АДРЕСА_1 у відповідності з
вищенаведеними положеннями ст.129 ЖК
України.

Крім того, згідно з ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

З положень ст.12 Закону України "Про
охорону дитинства" вбачається, що
виховання саме в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини.

Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована
Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності
для України 27.09.91р.) передбачено: «В
усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини». При
цьому, доказів щодо наявності у ОСОБА_4
2009 року народження іншого житла
позивачем не надано, як не надано ним і
доказів приділення першочергової
уваги якнайкращому забезпеченню
інтересів вказаної малолітньої дитини
в контексті вказаного житлового
питання. Крім того, позивачем не надано
висновку Органу опіки та піклування
щодо зміни місця проживання вказаної
дитини відповідно до положень СК
України.

За таких обставин, враховуючи
положення ч.4 ст.29 ЦК України - що
відповідачі є батьками ОСОБА_4 2009 року
народження, з якою проживають у спірній
кімнаті, а також, що позивач не є
власником спірної кімнати (будівлі),
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню.

В тому числі, відповідно до ч.1 ст.319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст.391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

При цьому, без врахування
положень ч.1 ст.15 ЦК України позивачем
не вказане обгрунтування (в тому числі,
правове з відповідним посиланням на
докази) щодо дійсного обсягу його прав
по відношенню до спірної кімнати, і
лише факт перебування вказаної будівлі
на балансі позивача не є достатнім для
визначення та доведення такого обсягу,
на що посилається і сторона
відповідача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
належить судові витрати по справі у
вигляді судового збору зарахувати в
доход держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.3, 10, 11, 53, 59, 60, 169, 212-215, 224 -228 ЦПК
України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову
Національного університету оборони
України.

Судові витрати по справі у вигляді
судового збору зарахувати в доход
держави.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом 10-ти днів з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ: