Номер провадження: 22-ц/785/5530/14
Головуючий у першій інстанції Бондар
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі головуючого
Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш
А.А.,

з участю секретаря Сілукової
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Одеський зерновий термінал»
про визнання протиправним та
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, скасування
запису у трудовій книжці про
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення коштів за завдану моральну
шкоду за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та ПАТ «Державна продовольчо-зернова
корпорація України» на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 15 квітня 2014 року,-

встановила:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом, уточнивши його в подальшому,
посилається на те, що його звільнено
незаконно з порушенням його прав та
вимог чинного законодавства, у зв'язку
звернувся до суду з відповідним
позовом за захистом своїх прав. Також,
діями відповідача йому завдано
моральну шкоду, яка полягає в тому, що
дії відповідача призвели до моральних
страждань та втрати нормальних
життєвих зв'язків, а також того, що він
повинен докладати додаткових зусиль
для організації свого життя. Завдану
йому моральну шкоду позивач оцінює у
розмірі 3 000, 00 гривень.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 15 квітня 2014 року позов
задоволено частково та визнано
протиправним та скасовано наказ ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал» № 23-К від 20.01.2014 року
про припинення трудового договору
(контракту) ОСОБА_2, зобов'язано ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» «Одеський
зерновий термінал» поновити ОСОБА_2 на
посаді начальника зміни (елеватора),
скасувати запис у трудовій книжці
ОСОБА_2 про звільнення.

А також стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу у розмірі 12 577, 89
грн. та на відшкодування моральної
шкоди 500 грн.

В решті частині позовних вимог
відмовлено.

Вважаючи, що вищезазначене рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_2 та ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» звернулися до суду з
апеляційними скаргами.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційних скарг, заперечення на них,
перевіривши матеріали справи,
законність i обґрунтованість
рішення суду першої iнстанцiї та
доводiв апеляційних скарг, колегія
суддів вважає за необхідне їх
відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, у
період з 13.01.2014 року по 17.01.2014 року
позивач перебував на лікарняному.
20.01.2014 року позивачу також був
виписаний листок непрацездатності,
відповідно до якого ОСОБА_2 був
звільнений від роботи на період з 21.01.2014
року по 25.01.2014 року (а.с. 5-6).

20 січня 2014 року наказом ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Одеський зерновий термінал»
№ 23-К припинений трудовий договір
(контракт) ОСОБА_2 та звільнено
останнього з посади начальника зміни
(елеватора) за систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором (п.3 ст. 40 КЗпП
України) (а.с.7).

Відовідно до ст.. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Правила про недопустимість звільнення
працівника в період тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП)
стосуються як передбачених статтями 40,
41 КЗпП, так й інших випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.
Таким чином, заслуговує на увагу
судження суду першої інстанції, що у
цьому випадку відповідач при
застосуванні такого крайнього заходу,
як звільнення, обмежився лише
загальним посиланням на систематичне
невиконання без поважних причин
посадових обов'язків та не врахував
положення ч. 3 ст. 149 КЗпП, згідно з яким
при обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Також вірно звернуто увагу суду першої
інстанції на те, що з матеріалів справи
не вбачається факт звернення власника
або уповноваженого ним органу
підприємства до первинної
профспілкової організації з поданням
про розірвання трудового договору з
працівником ОСОБА_2 та отримання
відповідної відповіді на звернення.
Таким чином, суду не вбачається факт
дотримання процедури звільнення,
передбаченої чинним законодавством
України.

Крім того, при звільненні працівника з
підстав, передбачених п.3 ст. 40 КЗпП
України, організація повинна навести
конкретні факти допущеного ним
невиконання обов»язків, зазначити,
коли саме вони мали місце, які
проступки вчинив працівник після
застосування до нього стягнення та
коли.

Відповідач на зазначену норму закону
уваги не звернув, що потягло за собою
неправомірне постановлення наказу про
звільнення ОСОБА_2

З огляду на наведене, суд першої
інстанції, на думку колегії суддів,
дійшов вірного висновку, що
оскаржуваний наказ № 23-К від 20.01.2014 року
про припинення трудового договору
(контракту) ОСОБА_2 не відповідає
вимогам закону та повинен бути
скасований, а тому звільнення позивача
за п.3 ст.40 КЗпП України є незаконним, а
позовні вимоги в цій частині
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України, у
разі звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір; при винесенні
рішення про поновлення на роботі,
орган, який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, період вимушеного прогулу
складає з 28 січня 2014 року по 06 березня
2014 року, розмір середньоденного
заробітку позивача становить 380, 27 грн.,
відповідно до довідки №022 від 14.04.2014
року, отже з відповідача на користь
ОСОБА_2 підлягає стягненню сума
заробітної плати в розмірі 12 577, 89 грн.

Також заслуговує на увагу судження
суду першої інстанції з приводу
недоведення позивачем завдання йому
моральної шкоди на суму 3 000 грн., та
дійшов вірного висновку щодо
часткового задоволення вимог про
стягнення моральної шкоди у розмірі 500
грн., що цілком відповідає засадам
розумності, виваженості й
справедливості та вимогам ч.3 ст.23 ЦК
України.

Виходячи з викладеного, висновок суду
відповідає обставинам справи та
узгоджується з нормами матеріального і
процесуального права, які ним
правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали
справи не дають підстав вважати, що
судом при розгляді даної справи
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
передбачені статтями 309 ЦПК
України, як підстави для скасування
рішення.

ОСОБА_2 та представник ПАТ «Державна
продовольчо-зернова корпорація
України» «Одеський зерновий термінал»
не надали жодних доказів, які б
обґрунтовували та підтверджували ті
обставини, на які вони посилаються в
апеляційних скаргах.

Таким чином, приведені в апеляційних
скаргах доводи не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення скаржниками
норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ПАТ
«Державна продовольчо-зернова
корпорація України» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
В.Д.Коротков

А.А.Калараш