Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Пустовойт Т. В. , при секретарі Родіній
Н.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
індексації заробітної плати з
компенсацією, середнього заробітку за
час затримки виплати індексації, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року позивач звернувся до
Публічного акціонерного товариства
"Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча" з позовом про
стягнення суми індексації заробітної
плати з компенсацією, зазначивши, що
він з 27.03.2002 по 12.10.2011 року перебував у
трудових відносинах з відповідачем.
Під час його роботи на підприємстві,
при виплаті заробітної плати не
проводилася індексація передбачена
діючим законодавством, внаслідок чого
порушені його права на оплату праці,
які мають бути відновлені шляхом
зобов'язання підприємства провести та
виплатити йому індексацію заробітної
плати. Просив стягнути з відповідача на
його користь індексацію заробітної
плати за період з 01.03.2003 року по 12.10.2011
року в сумі 8592,96грн., компенсацію, яка
нараховується при втраті частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати відповідно до Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати» в
розмірі 9744,76грн., стягнути середній
заробіток за час затримки виплати
індексації заробітної плати в сумі
76465,77грн. за період з 12.10.2011 року по 12.03.2014
року, та моральну шкоду в розмірі
1000,00грн.

Позивач в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву про розгляд справи у
його відсутності на підставі
документів, які містяться в матеріалах
справи.

Відповідач до судового засідання не
з'явився, надав заперечення, в яких
позов не визнав, посилаючись на
відсутність з боку роботодавців
порушень законодавства про оплату
праці, оскільки усі належні позивачу
суми були своєчасно нараховані та
виплачені в повному обсязі, просив
справу розглянути за його відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 27.03.2002
року по 12.10.2011 року перебував у
трудових відносинах із ПАТ "ММК імені
Ілліча", що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці. За цей період йому
нараховувалась і виплачувалась
заробітна плата.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
оплату праці" заробітною платою є
винагорода у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ст.33 Закону України "Про
оплату праці" в період між переглядом
розміру мінімальної заробітної плати
індивідуальна заробітна плата
підлягає індексації згідно з чинним
законодавством. Індексація заробітної
плати здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» (в редакції від 1
січня 2003 року).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексація грошових
доходів населення- це встановлений
законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів й
послуг.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» об'єктом індексації
грошових доходів населення є оплата
праці (грошове забезпечення) як
грошовий дохід громадян, одержаний
ними в гривнях на території України і
який не має разового характеру.

Структуру заробітної плати визначено у
ст.2 Закону України «Про оплату праці»,
якою передбачено існування основної
заробітної плати, додаткової
заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

Ст.2 Закону України «Про оплату праці»
визначено, що додаткова заробітна
плата це винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці, яка включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією
заробітної плати працівників, входять
до складу фонду додаткової заробітної
плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі
статистики заробітної плати»,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 13
січня 2004 року № 5.

Таким чином, суми індексації
заробітної плати та компенсація втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків виплати є складовими частинами
заробітної плати (додатковою
заробітною платою).

Ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в
разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України
від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013
зазначено, що положення ч. 2 ст. 233
Кодексу законів про працю України слід
розуміти так, що у разі порушення
законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення сум індексації
заробітної плати та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати, саме як
складових належної працівнику
заробітної плати, без обмеження
будь-яким строком незалежно від того,
чи були такі суми нараховані
роботодавцем.

Згідно до ч.ч.1-4 ст.4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексація грошових
доходів населення проводиться в разі,
коли величина індексу споживчих цін
перевищила поріг індексації, який
установлюється в розмірі 101%.
Обчислення індексу споживчих цін для
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком,
починаючи з місяця введення в дію цього
Закону. Для проведення подальшої
індексації грошових доходів населення
обчислення індексу споживчих цін
починається за місяцем, у якому індекс
споживчих цін перевищив поріг
індексації, зазначений у частині
першій цієї статті. Підвищення
грошових доходів населення у зв'язку з
індексацією здійснюється з першого
числа місяця, що настає за місяцем, у
якому опубліковано індекс споживчих
цін.

На підставі ч.5 ст.4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення», в разі якщо грошові доходи
населення підвищено з урахуванням
прогнозного рівня інфляції
випереджаючим шляхом, при визначенні
обсягу підвищення грошових доходів у
зв'язку із індексацією враховується
рівень такого підвищення у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Визначення правил обчислення індексу
споживчих цін для проведення
індексації та сум індексації грошових
доходів населення, що поширюється на
підприємства, установи та організації
незалежно від форми власності і
господарювання, а також на фізичних
осіб, що використовують працю найманих
працівників, закріплено у «Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення», затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 року № 1078.

Згідно до п.1-1 «Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 17 липня
2003 року № 1078, обчислення індексу
споживчих цін для проведення
індексації грошових доходів населення
провадиться наростаючим підсумком
починаючи з 6 березня 2003 року (дати
опублікування Закону України від 6
лютого 2003 року «Про внесення змін до
Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення»).

За ст.34 Закону України «Про оплату
праці» компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи).

За ст.2 Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» компенсація громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом (набрав чинності 1
січня 2001 року). Під доходами у цьому
Законі слід розуміти грошові доходи
громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру, серед яких, крім
іншого, заробітна плата (грошове
забезпечення).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» сума компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого
громадянину доходу за відповідний
місяць (після утримання податків і
обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу
(інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться).

З наданого відповідачем розрахунку
індексації заробітної плати ОСОБА_1 з
компенсацією за затримку у виплаті,
вбачається, що за період з 01 березня 2003
року по 31 липня 2006 року сума
нарахованої індексації становить
527,04грн., сума нарахованої компенсації
відповідно становить 543,56грн., а
починаючи з 1 серпня 2006 року позивачу
вже нараховувалась індексація
випереджаючим шляхом на підставі
підвищення заробітної плати, внаслідок
чого за вказаний період відсутня
заборгованість з індексації та
компенсації у відповідача перед
позивачем.

Суд не приймає посилання відповідача
на те, що ним в період з 01 березня 2003
року по 31 липня 2006 року проводилось
підвищення позивачу заробітної плати
випереджаючим шляхом з урахуванням
прогнозованого рівня інфляції за
наступних обставин.

Ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення» набрала
чинності 31 березня 2005 року на підставі
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2005 рік» та деяких інших
законодавчих актів України».

При цьому зміни до «Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 17 липня
2003 року № 1078, в частині можливості
нараховувати заробітну плату
випереджаючим шляхом, враховуючи
прогнозований рівень інфляції, були
внесені на підставі Постанови Кабінету
Міністрів від 17 травня 2006 року № 690 «Про
внесення змін до Порядку проведення
індексації грошових доходів
населення», що набрала чинності 25
травня 2006 року, та за якою було «Порядок
проведення індексації грошових
доходів населення» доповнено абзацами
4, 5, 6 та 7, де було визначено порядок
підвищення грошових доходів населення
випереджаючим шляхом з урахуванням
прогнозного рівня інфляції.

Таким чином механізм реалізації
положень ч.5 ст.4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» було введено у дію лише з 25
травня 2006 року та заборгованість з
індексації заробітної плати та
компенсації позивачу за період з 01
березня 2003 року по липень 2006 року
включно в розмірі 1070,60грн. утворилась у
відповідача до практичної реалізації
положень ч.5 ст.4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» на підставі «Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення», що підтверджується
наданим представниками ПАТ «ММК імені
Ілліча» розрахунком.

Зазначений розрахунок перевірений
судом і визнається таким, що відповідає
вимогам Порядку, Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» та Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати».

У зв'язку з цим суд не погоджується з
розрахунками позивача, які проведені
без зазначення базових місяців, якими
відповідно до положень п.5 Порядку є
місяці в яких відбувалось підвищення
розмірів заробітної плати
випереджаючим шляхом. Тому розрахунок
позивача не може бути визнаний вірним
та братися до уваги при вирішенні
спору.

Зазначене свідчить про наявність факту
порушення трудового законодавства в
частині невиплати позивачу індексації
заробітної плати з компенсацією за
затримку у її виплаті за цей період.

При цьому суд погоджується з доводами
представників ПАТ «ММК імені Ілліча»
щодо відсутності боргу з індексації та
компенсації перед позивачем, починаючи
з 1 серпня 2006 року, бо позивач не довів у
цій частині заявлені ним позовні
вимоги.

Натомість суд дійшов висновку, що
відповідач виплачував у відповідності
до положень ч.5 ст.4 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» позивачу випереджаючим
шляхом заробітну плату з урахуванням
прогнозного рівня інфляції, починаючи
з 1 серпня 2006 року по час звільнення
позивача та це підтверджується
наданими суду письмовими доказами,
тому позовні вимоги щодо стягнення
індексації заробітної плати з
компенсацією за вказаний період
задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК України
, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 ЦПК України.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторони виникає
спір.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що розмір заборгованості з
індексації заробітної плати та
компенсації за затримку у її виплаті у
ПАТ «ММК імені Ілліча» перед позивачем
утворився за період з 06 березня 2003 року
по липень 2006 року (включно) та складає
1070,60грн. і саме ця сума підлягає
стягненню на користь позивача.

У матеріалах справи у наявності є
довідка, надана представником
відповідача, про те, що ОСОБА_1 в квітні
2014 року було нараховано суму
індексації заробітної плати в розмірі
527,04грн. та компенсації в розмірі
543,56грн., з даної суми утримані
обов'язкові платежі, сума до виплати
893,89грн. перерахована на особистий
картковий рахунок 17.04.2014 року, що
підтверджується платіжним дорученням
№17606.

На підставі викладеного суд відмовляє
у задоволені позовних вимог стосовно
стягнення з відповідача
заборгованості з індексації
заробітної плати та компенсації за її
затримку.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

На підставі ст.117 КЗпП України у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012
Конституційного Суду України у справі
№ 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1
ст. 233 Кодексу законів про працю України
у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116,
117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так,
що для звернення працівника до суду з
заявою про вирішення трудового спору
щодо стягнення середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом
України було визначено, що для
встановлення початку перебігу строку
звернення працівника до суду з вимогою
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була
викладена Верховним Судом України в
постанові від 27 березня 2013 року по
справі № 6-15цс13.

Оскільки розглядом справи було
встановлено, що відповідач фактично не
розрахувався перед ОСОБА_1 при його
звільненні, тобто мало місце порушення
законодавчо встановлених строків, а
остаточно розрахувався 17.04.2014 року, то
позивач має всі законі підстави для
звернення до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за
затримку розрахунку.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, що підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача, суд
керується наступним.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24
грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» зазначено, що
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. У разі
не проведення розрахунку у зв'язку із
виникненням спору про розмір належних
до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Такі ж положення були викладені і у
Правових позиціях Постанов
Верховного Суду України від 24 жовтня
2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21
листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Звертаючись до суду, позивач просив
стягнути на його користь середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у сумі 76465,77грн., яка
утворилась за період з 12.10.2011 року по
12.03.2014 рік.

Кількість робочих днів починаючи з
13.10.2011 року до дня остаточного
розрахунку- 17.04.2014 року, складає 622дні.

Згідно із довідкою за №11-1-659, наданою
відповідачем, розмір середньоденної
заробітної плати ОСОБА_1 складає
137,04грн.

При цьому суд зазначає, що цей
розрахунок зроблений відповідно до
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8
якого нарахування виплат, що
обчислюються із середньої заробітної
плати за останні два місяці роботи,
провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Таким чином, розмір середнього
заробітку за період з 13.10.2011 року до дня
остаточного розрахунку- 17.04.2014 року
складає: 622дн.х 137,04грн.= 85238,88грн.

Разом з тим, суд, виходячи з принципу
співмірності (постанова ВСУ від
16.01.2012р.), враховує розмір спірної суми,
на яку мав право позивач, частку, яку
вона становила у заявлених вимогах,
істотність цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інші конкретні
обставини справи, серед яких
тривалість часу, протягом якого
позивач не переймався невиплатою
належних йому при звільненні сум, не
звертався до відповідача чи до суду за
їх отриманням, що фактично визначило
розмір суми середнього заробітку,
стягнення якого вимагає позивач.

З урахуванням наведеного та загальних
засад цивільного законодавства (ст.3 ЦК
України)- справедливості
добросовісності та розумності, суд
вважає 27000,00грн. адекватним
відшкодуванням за час затримки
розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що згідно положень
наведених нормативних актів
індексація заробітної плати разом із
компенсацією входять до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів, які не зазначені у наданому
представниками відповідача
розрахунку, то суд приходить до
висновку, що при виплаті відповідачем
позивачу відповідних сум належить
утримати з вказаних сум передбачені
законом податки і обов'язкові платежі.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

За змістом вказаного положення,
законною підставою для відшкодування
моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП
України є факт порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року із змінами внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 25 травня 2001 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір моральної шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань фізичних, душевних,
психічних) та з урахування інших
обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що відповідно до
ст.237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що
внаслідок не виплати відповідачем
позивачу частини заробітної плати,
останньому була спричинена моральна
шкода, між тим, розмір визначений
позивачем у 1000 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд враховує
конкретні обставини справи, характер
порушення прав позивача, істотність
вимушених змін у його житті через
тривалу невиплату заробітної плати та
зусиль, вжитих для відновлення
трудових прав, приходить до висновку,
що достатньою і справедливою буде
компенсація моральної шкоди в розмірі
250,00грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь держави судові витрати у
вигляді судового збору в сумі 243,60
гривень за вимоги майнового характеру
та 243,60 грн. за вимоги немайнового
характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про оплату
праці», ст. ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію
грошових доходів населення», ст. ст. 1, 3
ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати», ст. ст. 115 - 117, 233
КЗпП України, ст. ст. 10,11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ,
224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати індексації, моральної шкоди-
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат імені Ілліча",
юридична адреса: м.Маріуполь,
вул.Левченка, 1 () на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:НОМЕР_1,
середній заробіток за час затримки
виплати індексації заробітної плати з
компенсацією в розмірі 2700,00грн., з
утриманням ПАТ "ММК ім. Ілліча" з цих
сум передбачених законом податків та
обов'язкових платежів при їх виплаті,
моральну шкоду у розмірі 250,00грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Маріупольський
металургійний комбінат ім. Ілліча"
юридична адреса: м. Маріуполь,
вул.Левченка, 1 () на користь
держави судовий збір у розмірі 243,60грн.
за вимоги майнового характеру та
243,60грн. за вимоги немайнового
характеру, а всього 487,20грн.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя Донецької області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя:
Т. В. Пустовойт