Справа № 353/907/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2355/2014
Головуючий у 1 інстанції Лущак Н.І. Н. І.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій
О.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2,

представника ПАТ КБ
"ПриватБанк" Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Тлумацького районного суду від
01 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
"ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк")
звернулося з суд з вказаним позовом,
посилаючись на те, що 22.02.2008 року між ним
та ОСОБА_4 було укладено кредитний
договір №IFUWGA, відповідно до якого
Банк надав відповідачу кредит у
розмірі 18700 доларів США терміном до
22.02.2028 року, а відповідач зобов'язався
повернути кредит та сплатити відсотки
за користування кредитними коштами в
строки та в порядку, встановленому
кредитним договором. ОСОБА_4 своїх
зобов'язань за кредитним договором не
виконав, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка станом на 27.06.2014
року становить 53008,30 доларів США, в тому
числі:

- 15547,16 доларів США заборгованість
за кредитом;

- 12506,41 доларів США заборгованість
по процентах за користування кредитом;

- 363,26 доларів США заборгованість
по комісії за користуванням кредитом;

- 22047,12 доларів США пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

- 21,15 доларів США штраф (фіксована
частина);

- 2523,20 доларів США штраф (процентна
складова).

Посилаючись на наведене, позивач
просив стягнути на свою користь з
відповідача зазначену суму
заборгованості, яка за курсом НБУ
станом на 27.06.2014 року складає 626558 грн. 08
коп.

Рішенням Тлумацького районного суду
від 01 жовтня 2014 року позовні вимоги
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
заборгованість за кредитним договором
в сумі 53008,30 доларів США, що в гривневому
еквіваленті за офіційним курсом 11,82
відповідно до службового
розпорядження НБУ від 27.06.2014 року
складає 626558 грн. 08 коп. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
сплачену останнім суму судового збору
в розмірі 3654 грн.

На дане рішення ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин справи.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом не
з'ясовано ту обставину, що між
сторонами 22.02.2008 року з метою
забезпечення виконання кредитних
зобов'язань було укладено іпотечний
договір на домоволодіння, за яким
відповідач передав в іпотеку будинок
та земельну ділянку, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 Тлумацького району
Івано-Франкнівської області. У зв'язку
з порушенням відповідачем кредитних
зобов'язань банк звернувся до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки, який рішенням
Тлумацького районного суду від 12
травня 2009 року було задоволено та в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в розмірі 119698
грн. 58 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки, в зв'язку з чим
виселено відповідача із вказаного
будинку. Дане рішення не оскаржувалося
та набрало законної сили. Апелянт
стверджує, що в добровільному порядку
виселився та знявся з реєстрації у
вказаному будинку, а позивач отримав
право вільно розпоряджатись предметом
іпотеки. В подальшому він отримав
повідомлення із відділу ДВС про те, що
згідно звіту вартість предмету іпотеки
становить 122332 грн., що повністю
погашало заборгованість за кредитним
договором, а тому він вважав своє
зобов'язання виконаним. Вважає, що Банк
навмисно приховав факт укладення
договору іпотеки та звернення
стягнення на предмет іпотеки за
рішенням суду, і повторно звернувся до
суду про стягнення заборгованості за
кредитним договором, що суперечить
роз'ясненням, наданим Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п.42 постанови від 30.03.2012 року.
Зазначає, що позов про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
стягнення заборгованості за тим самим
кредитним договором є тотожними за
підставами та предметом позову, а тому
вважає, що банк не має права звертатись
до суду із таким самим позовом. Крім
того, на думку апелянта, суд не в
достатній мірі дослідив строки
позовної давності за даним позовом.
Вважає, що оскільки у кредитному
договорі (п.8.1.2) зазначено, що у разі
порушення термінів оплати,
передбачених п.8.1.1., на 120 календарних
днів сторони дійшли згоди вважати
строком повернення кредиту, відсотків,
винагороди, пені (в повному обсязі),
останній день місяця, в якому відбулося
порушення термінів оплати на 120
календарних днів. Договором позовна
давність збільшена до п'яти років.
Згідно розрахунку заборгованості
останній платіж по кредиту ним
здійснено 01.12.2008 року, тому строком
повернення кредиту є 30.03.2009 року, і саме
з цієї дати почався перебіг позовної
давності. На думку апелянта, зазначене
є підставою для відмови в позові. З
наведених підстав апелянт просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримала з наведених у ній мотивів та
просила її задовольнити.

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" -
Рокетська С.В. заперечила проти
задоволення апеляційної скарги,
просила її відхилити, оскільки рішення
суду є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
представників, обговоривши доводи
апеляційної скарги та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
неправильне застосування норм
матеріального права.

Згідно статті 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Статтею 214 ЦГІК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущепня строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення суду не відповідає.

Судом вірно встановлено, що 22.02.2008 р. між
ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником
якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_4
укладено кредитний договір №IFUWGA
(далі - кредитний договір), згідно якого
відповідач отримав кредитні кошти у
вигляді непоновлюваної кредитної
лінії у розмірі 18700 доларів США на строк
до 22.02.2028 року на наступні цілі: у
розмірі 15000 доларів США - на покращення
житлових умов; 3700 доларів США - на
сплату страхових платежів; зі сплатою
за користування кредитом відсотків у
розмірі 1% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом; винагороди
за надання фінансового інструменту у
розмірі 2% від суми виданого кредиту у
момент надання кредиту; винагороди за
резервування ресурсів у розмірі 0,48%
річних від суми зарезервованих
ресурсів; винагороди за проведення
додаткового моніторингу, згідно п.8.2
даного договору (а.с.8-10).

Однак відповідач належним чином своїх
зобов'язань по кредитному договору не
виконував, у зв'язку з чим станом на
27.06.2014 року допустив заборгованість в
сумі 53008,30 доларів США, яка складається
з: 15547,16 доларів США заборгованості за
кредитом; 12506,41 доларів США
заборгованості по процентах за
користування кредитом; 363,26 доларів США
заборгованості по комісії за
користуванням кредитом; 22047,12 доларів
США пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 21,15 доларів
США штраф (фіксована частина); 2523,20
доларів США штраф (процентна складова)
(а.с. 4-6), що за курсом 11,82 відповідно до
службового розпорядження НБУ від 27.06.2014
року складає 626558 грн. 08 коп. (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з їх доведеності, оскільки
відповідач своїх зобов'язань згідно
укладеного між сторонами кредитного
договору належним чином не виконував,
що призвело до виникнення
заборгованості, розмір якої
підтверджується розрахунком, наданим
позивачем. Суд дійшов висновку, що
строк позовної давності позивачем не
пропущено, так як кредитний договір був
укладений строком до 20.02.2028 року і
на момент розгляду справи термін його
дії не закінчився.

Однак з таким висновком погодитись не
можна, оскільки суд дійшов його
всупереч нормам матеріального права, з
порушенням норм процесуального права
та без повного з'ясування обставин
справи.

Поза увагою суду залишилась та
обставина, що позивачем пропущено
строк позовної давності для звернення
до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі (частина перша статті
259 ЦК України).

Кредитним договором терміни позовної
давності по вимогах про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів встановлено тривалістю 5 років
(п.5.5. кредитного договору).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

У запереченні на позов ОСОБА_4
посилався на те, що для забезпечення
виконання зобов'язань по кредитному
договору між сторонами 22.02.2008 року було
укладено також договір іпотеки, згідно
якого відповідач надав в іпотеку
нерухоме майно - будинок та земельну
ділянку, на які було звернуто стягнення
за рішенням Тлумацького районного суду
від 12.05.2009 року. З огляду на це
відповідач просив відмовити в позові
за спливом позовної давності.

Проте, всупереч ч.4 ст.10, ст.214 ЦПК
України, суд першої інстанції
зазначених доводів відповідача не
перевірив, не витребував рішення суду
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, що призвело до неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи.

Так, колегією суддів встановлено, що
для забезпечення виконання зобов'язань
по кредитному договору від 22.02.2008 року
між позивачем та відповідачем було
укладено іпотечний договір
домоволодіння, відповідно до якого
ОСОБА_4 надав в іпотеку належні йому на
праві власності домоволодіння та
земельну ділянку, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_2 Тлумацького району
Івано-Франківської області (а.с.33-36).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у статті
1050 ЦК України, відповідно до якої
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу
(частина друга статті 1050 ЦК України).

Пунктом 8.1.2. кредитного договору
передбачено, що у разі порушення
термінів оплати, передбачених п.8.1.1., на
120 календарних днів сторони дійшли
згоди вважати строком повернення
кредиту, відсотків, винагороди, пені (в
повному обсязі), останній день місяця, в
якому відбулося порушення термінів
оплати на 120 календарних днів.

Отже, як вбачається із кредитного
договору сторонами встановлено як
кінцевий строк повернення кредиту (до
22.02.2028 року) при належному виконанні
умов кредитного договору, так і
можливість дострокового повернення
кредиту у випадку порушення строків
сплати щомісячних платежів. Це
узгоджується із положенням ч.2 ст.1050 ЦК
України.

Рішенням Тлумацького районного суду
від 12.05.2009 року в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 119698 грн. 58 коп. (15545,27 доларів
США) звернуто стягнення не
вищезазначений предмет іпотеки
(а.с.61-62).

Згідно наданого позивачем розрахунку
заборгованості (а.с.4-6) останній платіж
згідно кредитного договору
відповідачем здійснено 01.12.2008 року.
Отже, з цього моменту позивач отримав
право достроково стягнути
заборгованість по кредитному договору.

Дане право позивачем було реалізовано
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки за рішенням суду від 12.05.2009
року, яке відповідачем не
оскаржувалося і вступило в законну
силу 23 травня 2009 року. Отже, дата 23
травня 2009 року і є початком перебігу
5-річного строку позовної давності для
звернення з позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
оскільки позивач має право, в даному
випадку, звернути стягнення на предмет
іпотеки та стягнути заборгованість.

Однак, з позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором
банк звернувся до суду аж у липні 2014
року, тобто поза межами встановленого
договором 5-річного строку
позовної давності. Про поновлення
такого строку банк до суду із заявою не
звертався, оскільки вважав, що не
пропустив строк позовної давності.
Така позиція висловлена і
представником банку в процесі
апеляційного провадження по справі.

Відповідач же заявив про застосування
позовної давності, виклавши відповідні
доводи в запереченні на позов (а.с.29-31),
що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України є
підставою для відмови в позові.

Однак вищезазначене залишилося поза
увагою суду, яким неправильно
застосовано норми матеріального права
та порушено норми процесуального
права, що стало підставою ухвалення
незаконного та необґрунтованого
рішення, яке не може залишатися в силі
та підлягає скасуванню з ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні позову в зв'язку зі спливом
позовної давності.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тлумацького районного суду від
01 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - відмовити в зв'язку зі
спливом позовної давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій