Провадження №2/761/4591/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Макаренко І.О.

при секретарі
Локоть О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та кредит»» про визнання
правочину недійсним, застосування
наслідків його недійсності та
відшкодування моральної шкоди, суд

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися до суду з позовом,
в якому просять визнати недійсним
правочин, застосувати наслідки його
недійсності та стягнути моральну
шкоду, посилаючись на те, що у період з
2007 р. по 2009 р. між ними та відповідачем
існували фінансові відносини на
підставі договору про відкриття
кредитної лінії № 1840pvi-03-07 від 28.03.2007 р. з
додатковими угодами. 29.07.2013 р. позивачі
та відповідач уклали Договір про
врегулювання спору, згідно п.п. «г» п.4
після сплати позивачами суми 500 000,00
доларів США договір про відкриття
кредитної лінії № 1840pvi-03-07 від 28.03.2007 р. з
додатковими угодами вважається
припиненим за домовленістю сторін із
застосуванням принципу новації
договору. Після укладення
вищевказаного договору відповідач
надав позивачам повідомлення про те, що
відповідач здійснив відносно них
прощення боргу за договором про
відкриття кредитної лінії № 1840pvi-03-07
від 28.03.2007 р. в загальній сумі 1 857 178,31
доларів США, що потягло за собою
виникнення зобов'язання сплатити
податок з доходів фізичних осіб у
розмірі 17% від суми, еквівалентній 1 857
178,31 доларів США. Якби позивачі знали
про намір банку врегулювати спір
шляхом «прощення боргу», то не укладали
б з банком договір про врегулювання
спору. Вважає, що відповідач під час
укладання договору приховав обставину,
яка мала істотне значення і яка
перешкоджала б вчиненню правочину.
Стан здоров'я ОСОБА_1 значно погіршився,
після того, як він дізнався про оману
відповідача. Шкоду, завдану здоров'ю
ОСОБА_1 позивачі оцінюють в 700000,00 грн. та
просять стягнути цю суму в якості
відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав, просив його
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в ньому, пояснивши
суду, що відповідач уклад договір про
врегулювання спору із застосуванням
оману, тобто удавався з метою будь-якою
ціною виманити у позивачів 500 000,00
доларів США. Крім того, між припиненням
зобов'язання за домовленістю сторін
шляхом новації договору і припиненням
зобов'язання прощенням боргу існує
велика різниця, а саме: укладення
вказаного правочину із застосуванням
принципу прощення боргу тягне за собою
зобов'язання сплатити податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 17 %, а
укладення договору із застосуванням
принципу новації договору не тягне за
собою жодного податкового зобов'язання
для нього.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
позов підтримала, просила його
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в ньому.

Представник відповідача Козирь Т.О. в
судовому засіданні позов не визнала,
просила відмовити в повному обсязі,
пояснивши, що позивач ОСОБА_1 звернувся
до банку з проханням укласти договір
про врегулювання спору та надав банку
свій варіант вищевказаного договору на
паперовому носії у якому потрібно було
заповнити лише поля з датою та
підписом. Вважає вимоги позивачів
необґрунтованими, так як банк не міг
підписати договір шляхом омани,
оскільки договір був складений та
наданий банку ОСОБА_1 власноручно склав
позивач ОСОБА_1 та його зміст банком не
змінювався.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснив, що особисто приймав участь під
час укладення договору про
врегулювання спору, редакція цього
договору була надана ОСОБА_1, зміни до
договору банком не вносилися. Про
податкові зобов'язання він
неодноразово говорив позивачу ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснив, що договір про врегулювання
відносин бачив, але деталі не пам'ятає.
Підписував договір на підставі
довіреності, повноважень щодо списання
пені у нього немає, про розмір пені та
штрафу йому не було відомо.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

25.07.2013 р. на засіданні Правління ПАТ
«Банк «Фінанси і Кредит» було ухвалено
рішення про списання за рахунок витрат
Банку залишку заборгованості за
кредитним договором № 1840pvi-03-07 від
28.03.2007 р., що укладений з фізичними
особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

25.07.2013 р. на засіданні кредитного
комітету АТ «Банк «Фінанси і Кредит»
було прийнято рішення надати дозвіл
управлінню на укладення між АТ «Банк
«Фінанси і Кредит» та ОСОБА_1, ОСОБА_2
договору про врегулювання спору по
кредитному договору № 1840pvi-03-07 від
28.03.2007 року.

29.07.2013 року між позивачами та
відповідачем був укладений договір про
врегулювання спору. Відповідно до п.п.
«г» п.4 вказаного договору після сплати
позивачами грошових коштів в розмірі 500
000,00 доларів США договір про відкриття
кредитної лінії № 1840pvi-03-07 від 28.03.2007
року з додатковими угодами вважається
припиненим за домовленістю сторін із
застосуванням принципу новації
договору.

29.07.2013 року «Банк «Фінанси і кредит»
направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення
про те, що відповідно до умов договору
про врегулювання спору № б/н від 29.07.2013
р., АТ «Банк «Фінанси та кредит» 29.07.2013 р.
здійснив прощення боргу за Договором
про відкриття кредитної лінії №
1840pvi-03-07 від 28.03.207 р. в розмірі 1857178,31
доларів США.

10.04.2014 року рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва позов ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит»,
особи без самостійних вимог на предмет
спору: Державна податкова інспекція у
Шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м.Києві, Державна податкова інспекція у
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
м.Києві, Міжрегіональне головне
управління Міндоходів - Центральний
офіс з обслуговування великих
платників податків про зобов'язання
вчинити дії задоволено вимоги позивача
та зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси і
Кредит» повідомити Міністерство
доходів і зборів України шляхом
подання уточнюючого податкового
розрахунку по формі № 1ДФ про те, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2013 році не
отримували додаткового блага у формі
прощення боргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ПАТ
«Банк «Фінанси і Кредит» (а.с. 28-37).

27.05.2014 року ухвалою Апеляційного суду м.
Києва апеляційну скаргу ПАТ «Банк
«Фінанси і Кредит», до якої приєдналася
податкова інспекція у Шевченківському
районі Головного управління
Міндоходів у м.Києві відхилено. Рішення
Шевченківського районного суду м.Києва
від 10.04.2014 року залишено без змін (а.с.
78-83).

Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст.69 глави 6 розділу
ІІ Податкового кодексу України банки
та інші фінансові установи зобов'язані
надіслати повідомлення про відкриття
або закриття рахунка платника податків
- юридичної особи, у тому числі
відкритого через його відокремлені
підрозділи, чи самозайнятої фізичної
особи до контролюючого органу, в якому
обліковується платник податків, не
пізніше наступного робочого дня з дня
відкриття/закриття рахунка (включаючи
день відкриття/закриття).

Як видно з пояснень позивача ОСОБА_1 та
свідків позивач власноруч надав
відповідачу письмовий проект договору
про врегулювання спору, отже позивачу
були відомі всі умови договору, він
володів повною та достовірною
інформацією про умови врегулювання
спору та його наслідки.

Відповідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 230 ЦК України, яка є
спеціальною нормою права по відношенню
до ч. 2 ст. 216 ЦК України, передбачені
спеціальні правові наслідки вчинення
правочину під впливом обману, а саме
зобов'язання сторони, яка застосувала
обман, відшкодувати другій стороні
збитки, що завдані у зв'язку з вчиненням
цього правочину, в подвійному розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є, зокрема доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про
судову практику про визнання
правочинів недійсними" надано
роз'яснення, що відповідно до статей 229 -
233 ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009
року "Про судову практику про визнання
правочинів недійсними" Правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Виходячи з аналізу зазначених норм суд
приходить висновку, що позивачами не
доведено сам факт обману під час
підписання договору про врегулювання
спору, оскільки позивач ОСОБА_1 надав
відповідачу свій проект договору у
письмовій формі, а також не доведено
наявність умислу в діях відповідача.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Позивачами суду не надані належні та
допустимі докази вказаних обставин.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на те, що позивачем при
розгляді справи суду не надано
належних та допустимих доказів
укладення між сторонами договору про
врегулювання спору під впливом обману,
суд дійшов висновку що позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про
судову практику про визнання
правочинів недійсними", ст.ст. 22, 215, 216,
230, 627, 638 ЦК України, ст. ст.ст. 10, 60, 212, 213,
215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та кредит»» про
визнання правочину недійсним,
застосування наслідків його
недійсності та відшкодування
моральної шкоди - відмовити в повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя: