Справа № 444/1369/13
Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3134/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
Провадження №22-ц/783/3355/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербай В.П.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
на ухвалу Жовківського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
та на рішення Жовківського районного
суду Львівської області від 06 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
приватного нотаріуса Жовківського
нотаріального округу ОСОБА_3, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 про скасування
договорів оренди та суборенди,
довіреності, відшкодування завданих
збитків державі і заподіяної моральної
шкоди, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням Жовківського
районного суду Львівської області від
06 лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Жовківського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
закрито провадження у справі в частині
позовних вимог до Жовківської ДПІ.

Рішення та ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2.

Ухвалою колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
від 16 травня 2014 року справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 на ухвалу
Жовківського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2014 року
та на рішення Жовківського районного
суду Львівської області від 06 лютого 2014
року по даній справі повернуто до
Жовківського районного суду
Львівської області для ухвалення
додаткового рішення.

Додатковим рішенням від 02 липня 2014
року доповнено рішення суду та вказано,
що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
щодо скасування довіреності,
посвідченої приватним нотаріусом
ОСОБА_3 07.03.2012 року; скасування договору
оренди від 07.03.2012 року; скасування
договору суборенди від 30.03.2012 року;
конфіскації залишків товару у випадку
незаконного зайняття підприємницькою
діяльністю та ухилення від
оподаткування; опломбування магазину
до укладення легітимної угоди;
повернення ключів власнику;
відшкодування державі матеріальних
збитків в розмірі податку на
очікуваний, але не отриманий прибуток
власника від незаконного використання
магазину в сумі 17-ти відсотків від 20000
гривень - 3400 ( три чотириста) гривень;
відшкодування позивачу заподіяної
моральної шкоди в розмірі 10000 ( десять
тисяч) гривень; зобов"язання приватного
нотаріуса ОСОБА_3 відшкодувати
заподіяну позивачу моральну шкоду в
сумі 10000 ( десять тисяч) гривень;
зобов"язання ОСОБА_4 повернути позивачу
гроші за фактичне використання їхньої
власності у квітні, травні, червні,
липні і серпні 2012 - го року в розмірі 20000
( двадцяти тисяч) гривень;
відшкодування позивачу заподіяної
йому моральної шкоди в розмірі 10 000 (
десять тисяч) гривень; зобов"язання
суборендаря ОСОБА_5 відшкодувати
позивачу заподіяну моральну шкоду в
розмірі 10 000 ( десять тисяч) гривень -
відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що рішення та ухвала винесені без
врахування всіх обставин по справі та
із порушенням норм як матеріального,
так і процесуального законодавства.

Зазначає, що суд не врахував, що ОСОБА_6
від імені ОСОБА_7 не вправі була без
його згоди укладати вказані
довіреність та договір оренди від
07.03.2012 року, так як приміщення магазину
є спільне майно подружжя.

Просить рішення та ухвалу скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги та пред'явлених
позовних вимог законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Встановлено, що позивач звернувся
з позовом до приватного нотаріуса
Жовківського нотаріального округу
ОСОБА_3, фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 про скасування договорів оренди
та суборенди, довіреності,
відшкодування завданих збитків
державі і заподіяної моральної шкоди.

Встановлено, що згідно довіреності
від 07.03.2012 року ОСОБА_7 уповноважила
ОСОБА_6 бути її представником з питань
припинення підприємницької
діяльності, отримання орендної плати,
тощо (а.с.7).

З договору оренди від 07.03.2012
року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4
встановлено, що предметом оренди стало
приміщення магазину по АДРЕСА_1(а.с.8-9).

З договору суборенди від
30.03.2012 року укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 встановлено, що предметом
суборенди стало вищезгадане
приміщення магазину(а.с.10-11).

Позивач посилався на те, що
ОСОБА_6 без його згоди не вправі була
укладати вказані довіреність та
договір оренди від 07.03.2012 року, так як
приміщення магазину є спільне майно
подружжя- його з нею. Також зазначав, що
шлюб розірвано, але поділ майна
подружжя добровільно чи в судовому
порядку не проведено. Посилаючись на
ст. ст. 392, 393 ЦК України та ст.16 ЗУ «Про
власність», ст.68 СК України, просив
визнати вказані правочини скасувати та
відповідно задовольнити послідуючі
позовні вимоги.

Його позовні вимоги були
доповнені в "Доповненні до клопотання "
від 3 червня 2012 року, "Доповненні до
клопотання " від 6 червня 2012 року,
Обгрунтуванні (взагалі)" від 6 червня 2012
року, "Обгрунтуванні (Першому
Відповідачу)" від 6 червня 2012 року,
"Змінах і доповненнях від 24 жовтня 2013
року", "Змінах і доповненнях" від 2
грудня 2013 року, "Змінах і доповненнях"
від 15 січня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд прийшов до вірного висновку,
що позивачем не доведено які саме
його права порушено при видачі
довіреності та укладенні вищезгаданих
договорів, окрім того позивачем не
представлено доказів правомірності
володіння ним приміщеннями
вищезгаданого магазину.

Посилання апелянта на невірні
висновки суду судова колегія не
приймає до уваги з врахуванням
наступного.

Встановлено, що позивач посилався
на те, що в 2003 році разом з колишньою
дружиною ОСОБА_7 приватизував спірний
магазин. При цьому він вказав, що вона
тоді здійснювала підприємницьку
діяльність.

При подачі позовної заяви він не
вказував, що вона є відповідачем по
справі, а також не зазначав
відповідачем ОСОБА_6.

Суд не має права вирішувати
питання про права та обов'язки осіб, не
залучених до участі у справі, оскільки
це є порушенням норм процесуального
права, які тягнуть за собою безумовне
скасування рішення суду.

На стадії апеляційного розгляду
діючим ЦПК України не передбачено
залучення до участі в справі осіб, які
не приймали участь в справі.

Тому з врахуванням наведеного та
того, що поділ майна подружжя не
проводився та позивачем не подано
доказів про порушення його прав при
видачі довіреності та укладенні
вказаних угод, судова колегія прийшла
до висновку, що підстави для скасування
рішення відсутні.

В постанові Верховного Суду
України від 12 грудня 2012 року у справі №
6-148цс12, на яку посилається апелянт,
зазначено, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як
ст. 60 СК України презюмує, що майно,
набуте під час шлюбу, належить
чоловікові і жінці на праві спільної
сумісної власності.

Однак ця правова позиція не може
бути застосована до даних
правовідносин, так як позивач
посилався на те, що він з дружиною
приватизували спірний магазин в 2003
році, тобто до вступу в дію СК України.

На той час на майно, нажите
подружжям за час шлюбу,
застосовувалися положення статті 16
Закону "Про власність" та статті 22 КпШС
України.

До того в цій же постанові
Верховного Суду України вказано, що суд
передчасно застосував до спірних
правовідносин положення ст. 74 СК
України.

Відповідно до ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

В постанові Верховного Суду
України від 19 лютого 2014 року у справі №
6-5цс14 зазначено, що аналіз правових
норм дає підстави для висновку про те,
що у разі передання подружжям свого
спільного сумісного майна до
статутного фонду приватного
підприємства, учасником якого є один із
подружжя, майно переходить у приватну
власність цього підприємства, а в
іншого з подружжя право власності на
майно (тобто речове право)
трансформується в право вимоги
(зобов'язальне право), сутність якого
полягає у праві вимоги виплати
половини вартості внесеного майна в
разі поділу майна подружжя (а не право
власності на саме майно) або право
вимоги половини отриманого доходу від
діяльності підприємства, або половини
майна, що залишилось після ліквідації
підприємства.

Отже з врахуванням цих положень,
не дивлячись на те, що презюмується, що
майно, набуте під час шлюбу, належить
чоловікові і жінці на праві спільної
сумісної власності, позивач повинен
був подати докази про те, що порушені
його права при видачі довіреності та
укладені вказаних угод.

Також встановлено, що в судовому
засіданні представник Жовківської ДПІ
просив закрити провадження по
справі в частині позовних вимог до ДПІ
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України,
оскільки відповідач є органом влади та
такі справи розглядаються в порядку
адміністративного судочинства.

Розглянувши дане клопотання
суд прийшов до висновку, що дане
клопотання є підставне та підлягає
задоволенню.

При цьому суд вірно вказав, що
Жовківська ДПІ є органом влади, а тому
справа повна розглядатися в порядку
адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог ст. 15
Цивільного процесуального кодексу
України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи щодо
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Відповідно до статті 17 КАС України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно - правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

З врахуванням наведеного судова
колегія прийшла до висновку, що вказана
справа в частині позовних вимог щодо
Жовківської ДПІ належить до
компетенції адміністративного суду, а
тому немає підстав для скасування
ухвали суду про закриття провадження в
цій частині позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дав
належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення та ухвалу з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому доходить
висновку, що підстави для їх скасування
відсутні й апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст.
314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія
суддів,-

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення та ухвалу Жовківського
районного суду Львівської області від
06 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.