Справа № 201/5209/14-ц (2/201/1568/2014)
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого
- судді Черновського Г.В.,

при секретарі -
Пісчанській Т.М.,

за участю : позивача
- ОСОБА_1,

представника позивача
- ОСОБА_2,

представника відповідача
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, третя особа - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про зміну черговості
спадкування, визнання права власності
в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2014 року ОСОБА_1
звернулась до Жовтневого роанйного
суду м. Дніпропетровська з позовною
заявою до ОСОБА_4, третя особа - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про зміну черговості
спадкування, визнання права власності
в порядку спадкування, в обґрунтування
якої посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_5, якою 20 серпня 2011 року
був складений заповіт на користь
ОСОБА_1 Даний заповіт був посвідчений
державним нотаріусом Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Кравцовою А.І.
ОСОБА_7 після смерті свого сина - ОСОБА_8,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, стала
спадкоємцем за законом згідно ст. 1261 ЦК
України, на нерухоме майно, а саме: на
квартири АДРЕСА_1, та належали йому на
праві приватної власності. Другим
спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є його
син - ОСОБА_4 Також, позивач стверджує,
що вона спілкувалася з ОСОБА_8 на
протязі усього життя, підтримувала
доброзичливі стосунки, турбувалася про
нього та його матір ОСОБА_7 ОСОБА_4 за
життя ОСОБА_8 не підтримував з ним
жодних стосунків і не надавав йому
допомоги, хоча останній, внаслідок
каліцтва та будучи інвалідом другої
групи, потребував її. Ця обставина
спонукала ОСОБА_8 ще за життя, 15 лютого
2008 року, в присутності свідків скласти
письмовий заповіт, нотаріально не
посвідчений, що обидві належні йому
квартири АДРЕСА_1, які належать йому на
праві приватної власності, він заповів
своїй матері - ОСОБА_7 З огляду на
зазначене, позивачка вважає, що
відповідач, з урахуванням його
поведінки по відношенню до померлого
батька, має бути усунений від
спадкування, у зв'язку з чим і
звернулася до суду з даним позовом, в
якому просила суд усунути ОСОБА_4 від
права на спадкування майна після
смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7, визнати за
ОСОБА_1 право на спадкування за
заповітом на квартири № АДРЕСА_1 (а. с.
3-9).

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник у судовому
засіданні підтримали заявлені позовні
вимоги та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, просив суд
відмовити у їх задоволенні у повному
обсязі.

Третя особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про час,
дату та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, надіслала
на адресу суду заяву про розгляд даної
цивільної справи за відсутності свого
представника, при вирішенні даного
спору поклалась на розсуд суду (а. с. 55).

Вислухавши пояснення сторони
позивача та сторони відповідача,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали даної цивільної справи,
судом були встановлені наступні факти.

З копії свідоцтва про народження (а. с.
31) вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_12 є
батьками ОСОБА_4.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 24 травня 1994 року, виданого
виконкомом Дніпропетровської міської
ради народних депутатів набув право
власності на квартиру АДРЕСА_1, та на
підставі договору дарування квартири
від 28 квітня 1999 року, посвідченого
державним нотаріусом Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_13, набув
право власності на квартиру АДРЕСА_2.
Викладені обставини підтверджуються
матеріалами справи (а. с. 13, 14).

15 лютого 2008 року ОСОБА_8 склав в простій
письмовій формі заповіт - дарування, в
якому заповів - подарував належні йому
на праві власності дві квартири
АДРЕСА_1 своїй матері - ОСОБА_7 Даний
заповіт - дарування був складений та
підписаний двома свідками (а. с. 20).

Також судом встановлено, що ОСОБА_8
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 48), ОСОБА_7
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 48, 49).

З матеріалів справи також
вбачається, що ОСОБА_8 за життя був
інвалідом другої групи, перебував під
диспансерним наглядом у
лікувально-профілактичному закладі за
місцем проживання (а. с. 21-30).

Судом було встановлено, що ОСОБА_1
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 19 червня 2013
року, виданого Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою та
зареєстрованого в реєстрі за № 9-741,
набула право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_7
(а. с. 33-36); на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 19
червня 2013 року, виданого Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою та
зареєстрованого в реєстрі за № 9-743,
набула право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7
(а. с. 37-40).

Постановою про відмову у вчиненні
нотаріальних дій від 28 жовтня 2011 року
державним нотаріусом Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 ОСОБА_4
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на
нерухоме майно після смерті батька -
ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 67).

Правовідносини, що виникли між
сторонами врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України
передбачено, що спадкування є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця) до інших осіб
(спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

Стаття 1218 ЦК України надає вичерпний
перелік складу спадщини, згідно з яким
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Право власності та інші речові права на
нерухомі речі, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації відповідно до ст. 182 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у
разі відсутності заповіту, визнання
його недійсним, неприйняття спадщини
або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі неохоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування за
законом одержують особи, визначені у
статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Нормою статті 1247 ЦК України
встановлено, що заповіт складається у
письмовій формі та має бути
посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК
України.

Згідно ст. 1257 ЦК України, заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

Положенням статті 1258 ЦК України
передбачено, що спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово. Кожна наступна черга
спадкоємців за законом одержує право
на спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після його смерті, той з подружжя, який
його пережив, та батьки.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична
особа, яка є спадкоємцем за законом
наступних черг, може за рішенням суду
одержати право на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має право
на спадкування, за умови, що вона
протягом тривалого часу опікувалася,
матеріально забезпечувала, надавала
іншу допомогу спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до п. 6 Пленуму Верховного
Суду України № 7 від 30 травня 2008 року
«Про судову практику у справах про
спадкування», правило абзацу другого
частини третьої статті 1224 ЦК
стосується особи, яка зобов'язана була
утримувати спадкодавця згідно з
нормами Сімейного кодексу України.
Факт ухилення особи від виконання
обов'язку щодо утримання спадкодавця
встановлюється судом за заявою
заінтересованої особи (інших
спадкоємців або територіальної
громади). При цьому слід враховувати
поведінку особи, розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливості для
цього та свідомого невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем,
який мав право на утримання, позову
про стягнення аліментів до особи, яка
претендує на спадщину, не є достатньою
підставою для відмови в позові про
усунення від права на спадкування.
Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК
стосується всіх спадкоємців за
законом, зокрема й тих, які відповідно
до СК не були зобов'язані утримувати
спадкодавця. Безпорадним слід розуміти
стан особи, зумовлений похилим віком,
тяжкою хворобою або каліцтвом, коли
вона не може самостійно забезпечити
умови свого життя, потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування. Вимога про усунення
спадкоємця від права на спадкування
може бути пред'явлена особою, для якої
таке усунення породжує пов'язані зі
спадкуванням права та обов'язки,
одночасно з її позовом про одержання
права на спадкування з підстав,
визначених у частині другій статті 1259
ЦК.

З огляду на зазначене вище суд дійшов
висновку, що заповіт, який був
складений 15 лютого 2008 року ОСОБА_8 у
простій письмовій формі на користь
своєї матері - ОСОБА_7, є нікчемний та не
може слугувати, як належний доказ по
справі.

Крім того, стороною позивача не було
надано суду переконливих доказів того,
що син померлого ОСОБА_8 не опікувався
батьком за його життя, не надавав йому
допомоги, тощо. Свідки, які були
допитані судом у судовому засіданні,
пояснили суду, що ніколи не бачили та не
знали сина ОСОБА_8 - ОСОБА_4, як і не знали
про стосунки, що складались у батька та
сина за життя ОСОБА_8, тобто підтвердити
факт неналежного ставлення
відповідача до свого хворого батька
свідки не змогли.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм права,
суд приходить до висновку про
необхідність відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя
особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
зміну черговості спадкування, визнання
права власності в порядку спадкування
у в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат по даній цивільній
справі, приймаючи до уваги результат її
вирішення, суд вважає, що судові
витрати, понесені позивачем по даній
цивільній справі їй не
відшкодовуються.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 1216-1218, 1223, 1247, 1257-1259, 1261
ЦК України, ст. ст. 10, 11, 58, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя
особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
зміну черговості спадкування, визнання
права власності в порядку спадкування -
залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська.

Головуючий-суддя Г.В. Черновськой