У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням, за зустрічним
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання
особи такою, що не набула право
користування жилим приміщенням (про
незаконне вселення) та про виселення,
за касаційною скаргою ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду Рівненської
області від 19 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_8 - ОСОБА_9
звернулася до суду з вказаним позовом
до ОСОБА_7, посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_10, з
яким вони разом проживали у АДРЕСА_1.

Після його смерті їй стало відомо, що в
спірній квартирі зареєстрована дочка
покійного чоловіка - відповідач ОСОБА_7,
яка після його смерті стала сплачувати
за вказану квартиру, однак в ній ніколи
не проживала, так як проживає разом зі
своєю матір`ю, а саме в м.
Івано-Франківську, куди вона вибула на
постійне місце проживання до свого
діда ОСОБА_11, а тому вона вимушена
звернутись до суду з вказаним позовом.

ОСОБА_7 звернулась до суду з зустрічним
позовом про визнання незаконним
вселення та реєстрацію ОСОБА_8 - ОСОБА_9
в спірній квартирі та позбавлення
права користування жилим приміщенням.

Рішенням Рівненського районного суду
Рівненської області від 07 березня 2014
року у задоволенні первісного та
зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 19 травня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано
ОСОБА_7 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1. В задоволенні
зустрічного позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального права
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції в цій частині, а рішення
апеляційного суду, в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову
скасувати та закрити провадження по
справі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Дане рішення не відповідає
вищезазначеним вимогам.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позовних вимог, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що відповідно до вимог ст. 107 ЖК України
ОСОБА_7 втратила право користування
жилим приміщенням, так як вибула на
інше постійне місце проживання,
оскільки вона проживає разом з матір`ю -
ОСОБА_12, яка після розірвання шлюбу
з ОСОБА_13 обрала місце проживання в м.
Івано-Франківську, де працювала і
працює по теперішній час, а ОСОБА_7 з 2009
року навчалася в школі, а з 2013 року
навчається в інституті філології
Прикарпатського національного
університету.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що позовні вимоги
ОСОБА_7 не обґрунтовані, оскілки ОСОБА_8
була вселена та зареєстрована в
спірній квартирі на законних
підставах, як член сім`ї наймача
(дружина ОСОБА_13) за згодою ОСОБА_13 та
на даний час проживає у спірній
квартирі, а тому не може бути
позбавлена права користування спірною
квартирою.

Повністю з висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна, з
наступних підстав.

Судами попередніх
інстанцій встановлено, що квартиру
АДРЕСА_1 було надано Виконавчим
комітетом Квасилівської селищної ради
на підставі ордеру № 42 від 12 грудня 2005
року ОСОБА_13 на сім`ю з трьох
чоловік: ОСОБА_13 - основний
квартиронаймач, ОСОБА_12 - дружина,
ОСОБА_7 - дочка.

Шлюб між ОСОБА_13 та
ОСОБА_12 було розірвано 11 березня
2010 році.

03 квітня 2009 року
ОСОБА_12 була знята з реєстраційного
обліку у спірній квартирі.

29 червня 2011 року
ОСОБА_13 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, яка
на підставі його згоди була
зареєстрована у спірній квартирі з 08
жовтня 2011 року, як член сім`ї та
проживає у ній по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13
помер.

Звертаючись до суду з
позовом про визнання ОСОБА_7 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням ОСОБА_8 - ОСОБА_9 посилалась
на ст. 107 ЖК Української РСР, оскільки
ОСОБА_7 виїхала на постійне місце
проживання до м. Івано-Франківська
разом зі своєю матір`ю, яка там
працювала.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Таким чином, договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з
наймачем та членами його сім'ї у разі
наявності даних про те, що він вибув на
постійне місце проживання в інше жиле
приміщення.

На ствердження вибуття суд може брати
до уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд
вважав доведеним факт обрання ОСОБА_7 у
2009 році постійного місця проживання в
іншому населеному пункті, виходячи з
того, що згідно рішення суду від 11
березня 2009 року про розірвання шлюбу
між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було визначено
місце проживання неповнолітньої
ОСОБА_7 з матір`ю ОСОБА_12, а також з інших
доказів, зокрема довідок щодо навчання
ОСОБА_7 у 2009 року в м. Івано-Франківську
в гімназії № 1, а з 2011 році -
загальноосвітній школі № 4 та щодо
працевлаштування її матері ОСОБА_12 в м.
Івано-Франківську.

Проте суд апеляційної інстанції,
прийшов до вказаного висновку не
звернувши уваги на те, що за життя до
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_7, не ставив
питання про визнання її такою, що
втратила право користування спірним
жилим приміщенням, тобто він визнавав
право користування спірною квартирою.
Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2 стала неповнолітньою і
відразу почала сплачувати комунальні
послуги за спірну квартиру, що свідчить
про те, що вона вважає саме спірну
квартиру своїм житлом та зберігає за
собою це житло, а не обрала собі інше
місце проживання - м.
Івано-Франківськ, оскільки там вона з 18
березня 2013 року навчається в
Прикарпатському навчальному
університеті імені Василя Стефаника на
денній формі навчання і дана обставина
не може вважатися доказом обрання нею
постійного місця проживання в м.
Івано-Франківськ.

Також судом апеляційної інстанції не
було з'ясовано, де саме проживає ОСОБА_7,
яке жиле приміщення вона займає і на
яких підставах, чи є воно постійним
місцем її проживання, та не зазначено,
якими належними та допустимими
доказами це підтверджується.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою правильності визначення
обставин справи та оцінки наданих
сторонами доказів, судом з`ясовувались
неналежним чином, чим порушено норми
процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179
ЦПК України) і таке унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, то відповідно до ч. 2
ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі
рішення апеляційного суду, в частині
вирішення позовних вимог ОСОБА_6
підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог за
зустрічним позовом ОСОБА_7 про визнання
незаконним вселення та реєстрації
ОСОБА_6 у спірній квартирі, а також про
скасування вказаної реєстрації та
виселення із спірної квартири, то
колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
про те, що вказані позовні вимоги є
безпідставними, оскільки ОСОБА_6 на
законних підставах була вселена у
спірну квартиру, як член сім`ї наймача,
а згода на її вселення від ОСОБА_7 не
вимагалась, так як на той час вона була
неповнолітньою.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду, в частині відмови в
задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом, підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 19 травня 2014 року, в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_8 - ОСОБА_9 до ОСОБА_15, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
скасувати. Справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 07 березня 2014
року в частині відмови в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 -
ОСОБА_9, про визнання особи такою, що не
набула право користування жилим
приміщенням (про незаконне вселення) та
про виселення, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук