Справа № 204/6638/14-ц
Провадження № 2/204/2579/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року Красногвардійський
районний суд м.Дніпропетровська у
складі:

головуючої
судді Токар Н.В.,

при секретарі
Шляховій Н.В.,

за участю представника позивача
адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа - Державна міграційна служба
Красногвардійського РВ ДМУ України у
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила права
на житло, усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом зняття з
реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовною заявою, в якій просив
визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди
в користуванні квартирою АДРЕСА_1
шляхом зняття з реєстраційного обліку
у Державній міграційній службі
Красногвардійського РВ ДМУ України у
Дніпропетровській області відповідача
ОСОБА_3.

В обґрунтування позову позивач вказав
на те, що йому на праві власності
належить квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 26
липня 1995 року, посвідченого
придніпровською товарною біржею за
реєстровим № 163-Н. У зазначеній
квартирі він мешкав та був
зареєстрований разом зі своєю матір'ю
ОСОБА_4 та дружиною ОСОБА_5. У 1996 році у
належну йому квартиру, був вселений та
зареєстрований брат його дружини
ОСОБА_3, який мешкав у зазначеній
квартирі періодично. У 2003 році
відповідач виселився з квартири та
переїхав проживати в інше місто,
пообіцявши знятися з реєстраційного
обліку після того, як облаштується на
новому місті проживання. З цього часу
відповідач не мешкає у належній
позивачу квартирі, оскільки
добровільно виїхав з неї, забравши свої
речі. Ніхто із зареєстрованих на той
період осіб не перешкоджав відповідачу
проживати за місцем реєстрації. Таким
чином, з початку 2003 року по теперішній
час відповідач не проживає на даній
житловій площі, не цікавиться
останньою, не сплачує комунальні
послуги, не бажає добровільно знятися з
реєстрації у квартирі, чим ущемляє
права позивача, як власника. У 2014 році
шлюб між позивачем та ОСОБА_5 був
розірваний, тому на сьогоднішній день
відповідач не є членом сім'ї позивача, у
зв'язку з чим, останній змушений
звернутись до суду із зазначеною
позовною заявою.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала заявлені позовні
вимоги в повному обсязі, просила позов
задовольнити, посилаючись на підстави,
зазначені в позовній заяві та не
заперечувала проти проведення
заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про день і час слухання справи
був повідомлений засобами масової
інформації, причини неявки суду не
повідомив. Зі згоди представника
позивача, суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст.224 ЦПК
України.

Представник третьої особи -
Красногвардійського районного відділу
у м.Дніпропетровську Головного
Управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області у судове засідання не з'явився,
про день і час слухання справи був
повідомлений своєчасно та належним
чином, причини неявки суду не
повідомив.

Вислухавши представника позивача,
свідка, вивчивши та дослідивши
письмові матеріали справи у їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню у
зв'язку з наступним.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником
квартири АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу нерухомого майна від 26
липня 1995 року, посвідченого
придніпровською товарною біржею за
реєстровим №163-НД/163-Н (арк.с. 7).

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові
належать право володіння, користування
та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ст.386 ЦК України, держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Як вбачається з відповіді
адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ
УМВС України в Дніпропетровській
області, ОСОБА_3 значиться
зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1
(арк.с.22).

Як вбачається з акту від 09 вересня 2014
року, ОСОБА_3 не проживає в квартирі
АДРЕСА_1 з 2003 року і по теперішній час,
його особистих речей немає, житлом
протягом вищезазначеного періоду не
цікавиться (арк.с.15).

Зазначену обставину також підтвердив
свідок ОСОБА_6, допитаний в судовому
засіданні. З урахуванням наведеного, у
суду немає підстав ставити під сумнів
достовірність і правдивість фактів,
повідомлених свідком. Дані про його
заінтересованість в результаті
розгляду справи відсутні, його
показання об'єктивно підтверджуються
зібраними у справі доказами.

Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10
ЦПК України, довів за допомогою
належних та допустимих доказів, з
урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК
України, зазначені ним обставини того,
що у квартирі АДРЕСА_1, відповідач не
проживає, а лише зареєстрований в ній.

Питання про належність та допустимість
доказів по справі, вирішується тільки
на підставі застосування норм
матеріального права та з урахуванням
поданих сторонами доказів у справі.

Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 01.11.1996
року «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»,
при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст.33
Конституції України гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність прописки само по
собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням.

Таким чином, зібрані у справі докази та
наявна їх оцінка вказують на наявність
підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,
ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа - Державна міграційна служба
Красногвардійського РВ ДМУ України у
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила права
на житло, усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом зняття з
реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, таким, що втратив право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язати Красногвардійський
районний відділ у м.Дніпропетровську
Головного Управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд
м.Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя

Н.В. Токар