АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4640/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/3610/14
Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К.
Доповідач Обідіна О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі : Лимар О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою колективного
підприємства «Полтавська
бавовнопрядильна фабрика» на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 27 жовтня 2014 року по справі за
позовом колективного підприємства
«Полтавська бавовнопрядильна фабрика»
до ОСОБА_1 про виселення без надання
іншого житлового приміщення та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
колективного підприємства «Полтавська
бавовнопрядильна фабрика» про
визнання права проживання у гуртожитку
та усунення перешкод у користуванні
кімнатою в гуртожитку та укладення
договору найму, третя особа -
Управління державної міграційної
служби України в Полтавській області,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 27 жовтня 2014 року відмовлено
колективному підприємству «Полтавська
бавовнопрядильна фабрика» в
задоволенні їх позовних вимог в
повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_1 право користування
кімнатою АДРЕСА_1

В іншій частині зустрічного позову
відмовлено.

Стягнуто з колективного підприємства
«Полтавська бавовнопрядильна фабрика»
на користь ОСОБА_1 121 грн. 80 коп. судового
збору.

В апеляційній скарзі КП «Полтавська
бавовнопрядильна фабрика»,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити їх позовні
вимоги та відмовити в задоволенні
зустрічного позов. Зокрема зазначає, що
відповідач не перебувала в трудових
відносинах з фабрикою та вселилася в
гуртожиток без законних підстав, не
маючи ордеру, що є підставою для її
виселення.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що остання підлягає
частковому задоволенню за таких
обставин.

Згідно ст. 309 ч.1 п.3,4 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи,
балансоутримувачем гуртожитку по
АДРЕСА_1 є КП «Полтавська
бавовнопрядильна фабрика», а
власником держава в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна в Полтавській
області.

Відповідач ОСОБА_1 проживає в
зазначеному гуртожитку з 22 березня 2002
року та зареєстрована в ньому.

1 серпня 2004 року між ОСОБА_1 та КП
«Полтавська бавовнопрядильна фабрика»
було укладено договір оренди
ліжко-місця в гуртожитку по вул.
Пушкіна, 108 в м. Полтаві строком до 31
грудня 2005 року. Згідно якого,
адміністрація наділена правом
попросити в разі необхідності
звільнити ліжко-місце, а по закінченню
терміну дії договору орендар
зобов'язаний здати приміщення в
задовільному стані та погасити
заборгованість за проживання.

Також, умовами договору передбачено
подальше продовження терміну оренди,
якщо ні одна зі сторін на протязі місця
після закінчення терміну діючого
договору не сповістила про його
розторгнення.

В даний час їй для проживання надано
ліжко-місце в кімнаті НОМЕР_1

Листом від 8 липня 2014 року ОСОБА_1 була
повідомлена про розірвання договору
оренди та звільнення наданого
ліжко-місця на протязі 5 днів з моменту
отримання даного листа.

Відповідно до акту від 8 липня 2014 року
ОСОБА_1 відмовилася від підпису про
отримання повідомлення про виселення
та відмовилась звільняти кімнату в
добровільному порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні первісного позову, суд
першої інстанції виходив з того, що на
відповідача поширюються гарантії,
визначені положеннями ст. 19 Закону
України «Про забезпечення реалізації
житлових прав мешканців гуртожитку», а
відтак вона не може бути виселена без
надання іншого придатного для
проживання житла. При цьому суд дійшов
висновку, що відповідач проживає в
гуртожитку на достатніх правових
підставах, зареєстрована в ньому з 2002
року, а з 2004 року сторони врегулювали
правовідносини у спосіб укладання
договору оренди житла.

З вказаним висновком погоджується
колегія суддів з наступних підстав.

За змістом ст.1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитку» його дія
поширюється на громадян, які не мають
власного житла, більше п'яти років на
законних підставах зареєстровані за
місцем проживання у гуртожитках та
фактично проживають у них.

Сфера дії цього Закону поширюється на
гуртожитки, які є об'єктами права
державної та комунальної власності.

Згідно ст. 19 даного Закону
забороняється виселення, переселення
та відселення мешканців гуртожитків,
на яких поширюється дія цього Закону,
без попереднього надання їм (їх сім'ям)
іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, крім
випадків, передбачених частиною другою
цієї статті. Виселення, переселення чи
відселення громадян з гуртожитків
відповідно до цього Закону
допускається лише у випадку визнання
гуртожитку таким, що перебуває в
аварійному стані або в стані,
непридатному для проживання людей, на
підставі рішення, прийнятого
відповідно до частини першої статті 20
цього Закону.

В даному випадку встановлено та не
заперечується сторонами, що відповідач
дійсно зареєстрована в гуртожитку з 2002
року, правомірність такої реєстрації
до даного часу позивачем не
оспорювалась, даних, які б свідчили про
наявність в неї власного житла, по
справі не надано. Крім того, на
законність проживання відповідача у
гуртожитку вказує укладений між
сторонами у серпні 2004 року договір
оренди жила.

Вірно встановивши в цій частині
обставини справи, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для виселення
ОСОБА_1 в силу положень ст. 19 вказаного
Закону, дія якого поширюється на спірні
правовідносини.

Між тим, колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції в частині зустрічного
позову.

Так, визнаючи за ОСОБА_1 право
користування кімнатою АДРЕСА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки ОСОБА_1 з 2002 року
зареєстрована в гуртожитку в кімнаті
НОМЕР_1, а отже має право нею
користуватись.

Вказаний висновок не ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини.

Так, стаття 1-1 наведеного вище Закону
визначає значення термінів, які в ньому
вживаються, зокрема житловою кімнатою
у гуртожитку - є окреме житлове
приміщення, призначене та придатне для
постійного проживання у ньому. Таким
чином, Закон розрізнює поняття
«ліжко-місце» та «житлова кімната».

Проте, предметом договору оренди від 1
серпня 2004 року є саме ліжко-місце, яке
підприємство надало орендарю в
гуртожитку. При цьому, впродовж
проживання в останньому, ОСОБА_1
неодноразово адміністрацією
переселялась з однієї кімнати, в іншу.

На даний час вона займає ліжко-місце в
двомісній кімнаті НОМЕР_1, в якій також
проживає інша особа.

Крім того, як пояснила відповідач
колегії суддів, в зазначеній кімнаті
вона тимчасово не проживає у зв'язку з
одруженням та фактичним проживанням в
будинку батьків свого чоловіка.

Оскільки ОСОБА_1 як орендар згідно до
умов укладеного договору оренди житла
має право користуватись лише
ліжко-місцем, яке не є тотожним
житловій кімнаті, суд першої інстанції
безпідставно та всупереч умовам
договору визнав за нею право на
користування кімнатою НОМЕР_1.

Беручи до уваги, що рішення в частині
задоволених зустрічних вимог
постановлене з порушенням норм
матеріального права, а його висновки в
цій частині не відповідають фактичним
обставинам, воно підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні вимог про
визнання за ОСОБА_1 право на
користування житловою кімнатою.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять нових фактів чи засобів
доказування, які б спростували
висновки суду в частині вирішення
первісного позову.

Зокрема, твердження апелянта проте, що
відповідач вселилась та проживає в
гуртожитку без законних підстав,
суперечить самому договору оренди
житла, яким сторони погодили всі умови
її подальшого проживання та визначили
терміни дії договору та порядок його
розторгнення.

Крім того, колегія суддів не приймає до
уваги як підстави для виселення
відповідача посилання апелянта на
дотримання ним процедури попередження
орендаря про розторгнення договору,
оскільки таке попередження суперечить
вимогам ч.1 ст.822 ЦК України, згідно яких
наймодавець повинен попередити
наймача про свою відмову від укладання
договору на новий строк не пізніше ніж
за три місяці. В даному випадку
підприємство направляло відповідачу
такі попередження менше ніж за один
місяць - 8 липня 2014 року (пролонгація
договору починається з першого серпня).
Вказані обставини свідчать про
неналежне повідомлення орендодавцем
свого обов'язку про своєчасне
повідомлення наймача.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду в частині
задоволених зустрічних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309 ч.1 п.3,4, 316, 317, 319
ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу колективного
підприємства «Полтавська
бавовнопрядильна фабрика»
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 27 жовтня 2014 року в частині
задоволених зустрічних вимог ОСОБА_1
скасувати та постановити в цій частині
нове рішення про відмову в задоволенні
вимог про визнання за ОСОБА_1 право
користування кімнатою АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подачі касаційної скарги.

З оригіналом згідно.

Судді: