Номер провадження: 22-ц/785/7517/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючої
судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Заїкіна А.П.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
приватні нотаріуси ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання довіреності і договору
дарування недійсними,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 12 червня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 Уточнивши свої позовні вимоги у
жовтні 2012 року, позивач просив про
визнання недійсними довіреності і
укладеного на її підставі договору
дарування успадкованої ним ? частини
домоволодіння АДРЕСА_1. (т.2 а.с.163-166). В
уточненій позовній заяві представник
позивача посилалась на те, що ОСОБА_3
втерлася до позивача в довіру і оманним
шляхом отримала довіреність з наданням
їй повноваження подарувати
успадковану 14 частину домоволодіння
ОСОБА_4; що нотаріус не роз'яснила
позивачу змісту довіреності, що
позивач іноземець не розуміє
української мови, що відповідач
скористалася його похилим віком та
станом здоров'я, оскільки він є
інвалідом 2 групи, і ввела його в оману.

У судовому засіданні представник
позивача посилалась на нерозуміння
позивачем своїх дій та на неможливість
ними керувати під час вчинення
довіреності ОСОБА_4, на висновок
експерта ОСОБА_7, на пояснення експерта
ОСОБА_7 з приводу заочної
судово-психіатричної експертизи.

Відповідачі та їх представник позов не
визнали, посилаючись на законність
довіреності та договору дарування, на
те, що позивач на момент підписання
довіреності був психічно здоровою
людиною, що ОСОБА_3 тривалий час
доглядала померлу родичку позивача,
коли та тяжко хворіла, що довіреність і
договір є результатом домовленості.

Приватні нотаріуси у судове засідання
не з'явились, просили справу слухати
без їх участі.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 12 червня 2014
року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволено.

Визнано недійсною довіреність від 19
січня 2007 року, яка видана ОСОБА_2 на ім'я
ОСОБА_3, посвідчену приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, реєстр №
266. Визнано недійсним договір дарування
від 08 травня 2007 року, укладений ОСОБА_3,
ІПН №НОМЕР_2, яка діяла від імені ОСОБА_2
на підставі довіреності від 19 вересня
2007 року, щодо дарування ОСОБА_4, ІПН №
НОМЕР_1, ? частини домоволодіння
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5, реєстр № 3518.
Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду від 12 червня 2014 року
скасувати і постановити ухвалу, якою
залишити позовну заяву ОСОБА_2 без
розгляду, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечувала
в апеляційному суді представник
позивача.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові, з наступних
підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.2,3,4 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є недоведеність обставин, які
суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач під час підписання
довіреності від 19.01.2007р. не розумів
значення своїх дій, не усвідомлював
правових наслідків видачі довіреності,
не міг своїми діями керувати, а тому є
підстави для визнання недійсною
довіреності та укладеного на підставі
довіреності договору дарування.

Однак з такими висновками суду
погодитись неможливо.

Статтями 213, 214 ЦПК передбачено, що
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилались як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Під час ухвалення
рішення суд вирішує, зокрема, такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам
цивільно-процесуального закону не
відповідає.

Статтею 225 ЦК України передбачена
можливість визнання судом недійсним
правочину, який дієздатна особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення і щодо яких виник
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що ?
частина домоволодіння АДРЕСА_1
належала ОСОБА_8 на підставі договору
дарування, укладеного нею 23.07.1996р. з
ОСОБА_3 (т.1а.с.118) ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1., у зв'язку з чим відкрилася
спадщина на належне їй майно, у тому
числі на спірну частину домоволодіння.
(т.1а.с.23) Позивач є батьком померлої
ОСОБА_8 і спадкоємцем першої черги
після смерті останньої за законом.
(т.1а.с.21) Із копії спадкової справи
вбачається, що 25 січня 2007 року позивач
самостійно і своєчасно подав до
нотаріальної контори складену на
українській мові заяву про прийняття
ним спадщини після смерті своєї доньки
ОСОБА_8 Одночасно позивачем були
надані нотаріусу ОСОБА_5 інші необхідні
для прийняття спадщини документи,
зокрема довідка про ідентифікаційний
номер, довідка про інвалідність, інші
документи на польській та українській
мовах. (т.3а.с. 42-65) 19.01.2007р. позивач видав
ОСОБА_3 довіреність, за змістом якої
уповноважив ОСОБА_3 бути його
представником в усіх державних органах
і установах, вести його справу по
оформленню спадкових прав, та
подарувати ОСОБА_4 успадковану ним ?
частину домоволодіння АДРЕСА_1.
(т.1а.с.54-55) За змістом довіреності
нотаріусом, яка її посвідчила,
довіреність була прочитана позивачу
вголос з одночасним усним її
перекладанням з української мови на
російську, дієздатність позивача
перевірено. За наявним у справі
письмовим поясненням представника
нотаріуса ОСОБА_6 при посвідченні
довіреності позивач у нотаріуса
сумнівів щодо своєї дієздатності не
викликав, оскільки він самостійно
проїхав через кордон в іншу державу,
чудово спілкувався російською мовою,
повністю орієнтувався у дійсності
тощо. (т.2а.с.37-39) Згідно з матеріалами
справи відповідачем ОСОБА_3 було
виконано доручення позивача щодо
оформлення спадкових прав та на
підставі вищевказаної довіреності
ОСОБА_3 08 травня 2007 року подарувала
належну ОСОБА_2 ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1 ОСОБА_4.(т.1а.с.56,125) Довіреність
від 19.01.2007р. була скасована позивачем
тільки через рік, а саме 28 січня 2008 року,
тобто уже після укладення
вищезгаданого договору даруванння.(т.1
а.с.80)

На підтвердження своїх позовних вимог
щодо неусвідомлення значення своїх дій
під час видачі довіреності та щодо
неможливості ними керувати
представники позивача надали суду
першої інстанції ксерокопії довідок
від 17 травня 2007 року, від 30.01.2008р., від
05.11.2009р., від 29.06.2010р. ( за записом виданих
лікарем з внутрішніх хвороб ОСОБА_9)
перекладених на українську мову про те,
що позивач хронічно хворий на
церебральний атеросклероз, має старечу
деменцію, недоумство з періодичними
випадками розладу особистості у
вигляді припадків неврастенії,
атеросклероз нижніх кінцівок, значне
обмеження рухливості, втрату пам'яті,
склероз, дегенерацію хребта, хворобу
Альцгеймера тощо. (т.1а.с. 12-13,
83-84,236-237,273-274) За висновком експерта
Комунальної установи «Одеська обласна
клінічна психіатрична лікарня № 1»
(ОСОБА_7.), наданим в заочному порядку,
ОСОБА_2 страждав хронічним стійким
психічним розладом у вигляді старечого
слабоумства, а тому не усвідомлював
значення своїх дій та не міг ними
керувати на момент складання та
підписання довіреності від 19.01.2007р.,
виданої на ім'я ОСОБА_3 (т.1 а.с.295-300)

Згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про
психіатричну допомогу» забороняється
визначати стан психічного здоров'я
особи та встановлювати діагноз
психічних розладів без психіатричного
огляду особи, крім випадків проведення
судової психіатричної експертизи
посмертно. За ст. 59ч.1 ЦПК України суд не
бере до уваги докази одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом.

На порушення вищевказаних вимог норм
матеріального і процесуального права
вказував також в своїй ухвалі і Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ від 16
вересня 2011 року, скасовуючи попереднє
рішення суду першої інстанції про
задоволення позову на підставі ст.225 ЦК
України.(т.2а.с.110-112)

Суд касаційної інстанції зазначав, що
оцінюючи досліджені докази у
сукупності, судом не було оцінено
достовірності судово-психіатричної
експертизи, не було взято до уваги, що
наслідком порушення вимог закону щодо
порядку формування засобів
доказування як процесуальної форми
судових доказів, є неможливість
використання фактичних даних, які
містяться в них, при розгляді справи.

У відповідності зі ст.338ч.4 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Висновки зазначені в вищезгаданій
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 вересня 2011
року судом першої інстанції враховані
не були. Суд першої інстанції задля
усунення недоліків допущених при
отриманні вищезгаданих доказів
обмежився письмовим поясненням
експерта ОСОБА_7 (т.3 а.с.153-154) та його
допитом у судовому засіданні, під час
якого експерт підтримав свій
вищезгаданий висновок, і пояснив, що
наданих та наявних у справі медичних
матеріалів йому було достатньо для
надання висновку. Стан психічного
здоров'я позивача шляхом
безпосереднього огляду та дослідження
експертом не з'ясовувався, а тому брати
до уваги вищевказаний висновок
експерта неможливо.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному і повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів зауважує, що позивач постійно
під час розгляду цієї справи надсилав
до суду свої нотаріально посвідчені
письмові заяви та пояснення, надавав
різним представникам нотаріально
посвідчені довіреності, і його
психічний стан у нотаріусів, які їх
посвідчували сумнівів не
викликав.(т.1а.с.14-17,67-77, 131,134,168-170,т.2
а.с.59-61,157-162, 233-236,244-249) За змістом
останньої нотаріально посвідченої
довіреності, виданої ОСОБА_10 28.02.2014р.,
позивач заявляє, що надає їй
повноваження на представництво,
повністю розуміючи значення своїх
дій.(т.3 а.с.144) Тоді як за вищезгаданим
висновком експерта на час видачі
довіреності позивач уже страждав
хронічним стійким психічним розладом у
вигляді старечого слабоумства.

Виходячи із зазначеного експертом
діагнозу, оцінюючи наявні у справі
докази, колегія суддів прийшла до
висновку, що позивачем та його
представниками не надано суду
беззаперечних доказів того, що позивач
на момент видачі оспореної ним
довіреності не усвідомлював значення
своїх дій та (або) не міг ними керувати.
Протилежні доводи представника
позивача з цього приводу колегія
суддів визнає неспроможними.

А тому позовні вимоги, заявлені
позивачем на підставі ст.225 ЦК України,
щодо визнання недійсними довіреності
та договору дарування, задоволенню не
підлягають за недоведеністю позову.

Із останньої уточненої позовної заяви
позивача вбачається, що позивач
посилався перш за все на введення його
в оману з боку відповідача ОСОБА_3, та
на вчинення ним правочину під впливом
обману, тобто посилався на іншу правову
підставу недійсності правочину,
передбачену ст.230 ЦК України.

За роз'ясненням Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»(п.20) правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину; на
відміну від помилки ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману..

Уточнивши письмово свої позовні
вимоги, позивач та його представники в
наступному жодного доказу на
підтвердження такої підстави позову,
зокрема на підтвердження вчинення
правочину під впливом обману,
наявності умислу в діях відповідача
ОСОБА_3 на введення в оману… суду не
надали. Натомість відповідачем була
надана суду копія нотаріально
посвідченої заяви позивача щодо
підтвердження свого волевиявлення на
здійснення дарування відповідачам
успадкованої ? частини домоволодіння,
яка представниками позивача належними
і допустимими доказами не спростована.
(т.1 а.с. 120)

А тому законних підстав для
задоволення позову ОСОБА_2 за ст.230 ЦК
України колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, враховуючи наявність між
Україною та республікою Польша
договору про правову допомогу..,
ратифікованого Постановою Верховної
Ради України № 3941-ХІІ від
04.02.94р.(т.1а.с.94), посилання відповідача в
апеляційній скарзі на необхідність
апостиля для посвідчення виданої в
Польші довіреності є неспроможним. А
тому вимога в апеляційній скарзі щодо
залишення позову без розгляду
задоволенню не підлягає.

Той факт, що суддя суду першої
інстанції 24 грудня 2012 року в цій справі
ухвалила рішення в частині позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 щодо відмови у
визнанні правочину удаваним, і що
постановляла 24.12.2012р. ухвалу про
залишення позову ОСОБА_2 без розгляду (
яка була апеляційним судом скасована)
не було перешкодою, за змістом ст.21 ЦПК
України, для розгляду цієї справи. А
тому доводи ОСОБА_4 в апеляційній
скарзі з цього приводу до уваги братися
не можуть.

За таких обставин, в межах доводів
апеляційної скарги та заперечень
представника позивача, апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
рішення суду першої інстанції належить
скасувати, і ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 12 червня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання довіреності і
договору дарування недійсними
повністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:
М.В. Процик

Судді:
А.І. Дрішлюк

А.П. Заїкін