Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет застави, за
касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» на заочне рішення
Зарічненського районного суду
Рівненської області від 06 травня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 22 липня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс»
(далі - ТОВ «Вердикт Фінанс») звернулося
до суду із указаним позовом до
відповідача та просило в рахунок
погашення заборгованості за договором
про надання споживчого кредиту та
заставу майна звернути стягнення на
предмет застави, а саме: автомобіль
марки «Шевроле Лачеті», державний
номерний знак НОМЕР_1, який належить
відповідачу на праві власності, шляхом
продажу вказаного автомобіля та
укладення від імені власника договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем; надати право позивачу
підписувати від імені ОСОБА_3
договір купівлі-продажу вказаного
автомобіля під час його укладення з
іншою особою - покупцем; витребувати у
відповідача вищевказаний автомобіль,
комплект ключів, свідоцтво про
реєстрацію вказаного транспортного
засобу, а також номерні знаки; надати
позивачу право вчиняти від імені
відповідача усі дії, необхідні для
зняття вказаного автомобіля з обліку.

Заочним рішенням Зарічненського
районного суду Рівненської області від
06 травня 2014 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 22 липня 2014 року, позов
задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
договором споживчого кредиту та
договором застави звернуто стягнення
на предмет застави - легковий
автомобіль марки «Шевроле Лачеті», 2006
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, що належить на праві власності
ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних
торгів. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ
«Вердикт Фінанс» просить скасувати
заочне рішення Зарічненського
районного суду Рівненської області від
06 травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 22 липня 2014
року, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 05 червня 2006 року
між АКІБ «УкрСиббанк» та
відповідачем було укладено договір про
надання споживчого кредиту в сумі 14 647
доларів США на придбання автомобіля,
строком до 28 листопада 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язання
відповідач передав у заставу легковий
автомобіль марки «Шевроле Лачеті», 2006
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1.

У подальшому відбулося відступлення
права вимоги за кредитним договором і
договором застави, ці вимоги перейшли
до позивача.

Відповідач належним чином не виконував
взяті на себе договірні зобов'язання, в
результаті чого у останнього виникла
заборгованість у розмірі 76 450 грн, а
тому у позивача виникло право на
звернення стягнення на предмет
застави.

Звертаючи стягнення на предмет
застави, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що банк вправі скористатися своїм
правом на задоволення вимог за
основним зобов'язанням шляхом
звернення стягнення на предмет
застави.

Відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог, суди виходили з їх
необґрунтованості та недоведеності.

Проте колегія суддів суду касаційної
інстанції із рішеннями судів в частині
звернення стягнення на предмет застави
погодитись не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК
України кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленного
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20
Закону України "Про заставу"
передбачено, що заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Реалізація заставленого майна, на яке
звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріусів у встановленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави
відповідно до статті 590 ЦК України
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону,
положеннями якої передбачено такий
спосіб звернення стягнення на предмет
застави як продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що актами цивільного
законодавства України надано право
сторонам договору самим обирати спосіб
та порядок врегулювання спірних питань
щодо виконання умов договору, зокрема
заставодержатель має право на власний
розсуд обрати спосіб звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-10цс 13 від 06 березня 2013 року.

Як вбачається із позовної заяви,
позивач просив звернути стягнення на
предмет застави шляхом продажу
вказаного автомобіля та укладення від
імені власника договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем.

Проте, розглядаючи спір, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
вийшов за межі заявлених позовних
вимог, звернувши стягнення на предмет
застави шляхом проведення прилюдних
торгів, а не так, як просив позивач,
пред'являючи зазначений позов.

Оскільки порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору, і ці порушення були
допущені місцевим судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду в частині способу звернення
стягнення на предмет застави
підлягають скасуванню з направленням
справи в цій частині на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» задовольнити частково.

Заочне рішення Зарічненського
районного суду Рівненської області від
06 травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 22 липня 2014
року в частині способу звернення
стягнення на предмет застави
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.
Ткачук

Судді:
В.С.
Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук