АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6675/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Левкович Н.М. Доповідач - Куценко
Т.Р. Категорія 47
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

15 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Томаківського районного
суду Дніпропетровської області від 12
червня 2014 року, по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
відділ Держземагенства у
Томаківському районі
Дніпропетровської області,
реєстраційна служба Томаківського РУЮ
Дніпропетровської області, приватний
нотаріус Томаківського нотаріального
округу Дніпропетровської області
ОСОБА_5 про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки, визнання недійсними
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок, витребування у ОСОБА_3
земельних ділянок та визнання права
власності на земельні ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року до Томаківського
районного суду Дніпропетровської
області звернувся ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки,
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельних ділянок,
витребування у ОСОБА_3 земельних
ділянок та визнання права власності на
земельні ділянки /а.с.3-11/.

Рішенням Томаківського районного
суду Дніпропетровської області від 12
червня 2014 року в задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено /а.с.140-146/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, та рішення суду
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/а.с.166-171/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі прийняття спадщини.

Згідно до норм ст. 125, 202 ЗК України
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. Державна
реєстрація земельних ділянок
здійснюється у Державному земельному
кадастрі в порядку, встановленому
Законом.

Судом встановлено, що 25 травня 2005 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що діяв в
інтересах ОСОБА_7, було укладено
договір купівлі-продажу житлового
будинку з господарськими будівлями за
АДРЕСА_1 /а.с.12/.

Відповідно до свідоцтва про зміну
імені від 08 червня 2005 року, позивач
змінив своє прізвище з ОСОБА_7 на
ОСОБА_2 про що відділом РАГСу ДУЮ м.
Києва зроблено актовий запис № 95 /а.с.13/.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 отримала у спадщину житловий
будинок АДРЕСА_1, який розташований на
земельній ділянці площею 5125 кв. м, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину на домоволодіння від 02.02.2005
року та свідоцтвом про право на
спадщину за заповітом від 02.02.2005 року на
приватизовану земельну ділянку,
посвідчені державним нотаріусом
Томаківської державної нотаріальної
контори ОСОБА_8 /а.с.55, 68/.

У зв'язку з перенумерацією житловий
будинок АДРЕСА_1 отримав номер 39 /а.с. 65/.

На момент укладення 25 травня 2005 року
договору купівлі-продажу житлового
будинку між ОСОБА_4 та позивачем, право
власності на земельні ділянки за
ОСОБА_4 зареєстровано не було.

Між тим, 25 квітня 2012 року ОСОБА_4
отримала державні акти на право
власності на спірні земельні ділянки
площею 0, 2625 га та площею 0,2500 га з
присвоєнням відповідних кадастрових
номерів -:03:001:0299 та :03:001:0298 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 02 лютого 2005
року №190 /а.с. 17, 18/.

15.08.2013 року за договором
купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала у
ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_9 житловий
будинок АДРЕСА_2, який був посвідчений
приватним нотаріусом Томаківського
районного нотаріального округу
Дніпропетровської області, реєстровий
№ 563 /а.с.14/.

Також за договором купівлі-продажу від
15.08.2014 року та 19.09. 2014 року ОСОБА_3
придбала у ОСОБА_4 земельні ділянки
площею 0, 2625 га та площею 0, 2500 га з
відповідними кадастровими номерами
-:03:001:0299 та :03:001:0298 /а.с.66, 77/.

По цим договорам інтереси продавця
ОСОБА_4 представляв ОСОБА_2 за
довіреністю від 11.06.2012 року, яка була
надана йому на право управляти та
розпоряджатися вищевказаними
земельними ділянками /а.с. 75/.

Звертаючись до суду з
вищевказаним позовом ОСОБА_2
посилається на те, що приватний
нотаріус Томаківського району
Дніпропетровської області, який
посвідчував договори купівлі-продажу
земельних ділянок не виконав свої
обов'язки та не звернув уваги на те, що
на підставі договору купівлі-продажу
будинку від 25.05.2005 року позивач став
власником земельних ділянок, чим
завдав йому матеріальної та моральної
шкоди. Крім того позивач вважає, що
ОСОБА_4 ввела його в оману завіривши, що
державні акти на землю можна не
переоформлювати. Про дійсного власника
земельних ділянок позивачу стало
відомо 20.03.2014 року з листа
Держземагенства у Томаківському
районі Дніпропетровської області.

ОСОБА_2 посилаючись на положення
ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України
просить визнати недійсними державні
акти на право власності на земельні
ділянки за адресою: АДРЕСА_2, а саме:
Державний акт на право власності на
земельну ділянку ЯК №340037, що
зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №00265
від 25.04.2012 року, кадастровий
номер-:03:001:0299, площею 0,2625 га;
Державний акт на право власності на
земельну ділянку ЯК №336387, що
зареєстровано в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №00264
від 25.04.2012 року, кадастровий номер
-:03:001:0298, площею 0,2500 га. Також
просить визнати недійсними договори
купівлі-продажу зазначених земельних
ділянок, витребувати спірні земельні
ділянки та усунути перешкоди у
здійсненні права користування та
розпорядження ними, крім того визнати
за ним право власності на земельні
ділянки, загальною площею 0,5125 га, що
розташовані за адресою: що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_2.

За таких обставин, суд першої
інстанції правильно прийшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2
задоволенню не підлягають.

Приведені в апеляційній скарзі
доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав
оцінки наданих ним доказам та
неправильно застосував норми
матеріального права, а тому
безпідставно відмовив йому у позові,
не можуть бути прийняті до уваги, так як
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди з висновками суду по їх оцінці,
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Так пунктом 18 постанови Пленуму
Верховного суду України від 16 квітня 2004
року N 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» передбачено,
що при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК до
набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких
випадках право власності на земельну
ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільно-правових
угод, а право користування - на підставі
договору оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно
зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін
до статті 120 ЗК Законом України від 27
квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120
ЗК, переходило право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача)
відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК
в редакції Закону України від 5
листопада 2009 р. N 1702-VI;

Таким чином, на час дії ст. 120 Земельного
Кодексу України в редакції від 25.10.2001
року, відчуження об'єктів нерухомого
майна в період з 01.01.2002 року по 20.06.2007
року, не тягнуло автоматичного
переходу права власності на земельну
ділянку під будівлями та спорудами.

А так як на час укладення позивачем
договору купівлі-продажу будинку, а
саме 25.05.2005 року право власності на
земельну ділянку або її частину
переходило на підставі
цивільно-правових угод, а позивачем
такі угоди укладені не були, то у нього
відсутні будь-які підстави для
скасування державних актів на право
власності на земельну ділянку.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують і не містять
посилання на нові факти чи засоби
доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення, а тому підлягають відхиленню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які б могли
призвести до скасування або зміни
рішення суду, судом апеляційної
інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Томаківського районного суду
Дніпропетровської області від 12 червня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді:
Волошин М.П.

Демченко Е.Л.