Провадження № 2-6084/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2014 року Деснянський районний суд м.
Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства "Український
науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
будівельних матеріалів та виробів
"НДІБМВ" про зміну причини звільнення
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до відповідача Державного
підприємства "Український
науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
будівельних матеріалів та виробів
"НДІБМВ" про зміну причини звільнення
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, мотивуючи свої
вимоги тим, що він з 16.10.2012 року працював
на посаді заступника головного
бухгалтера, а з 27.01.2014 року - головного
бухгалтера. 19.08.2014 року він подав заяву
про звільнення за власним бажанням з
19.08.2014 року. 04.09.2014 року позивача
звільнити з роботи у зв"язку з прогулом
без поважних причин на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України. Про звільнення з таким
формулюванням позивачу стало відомо
17.09.2014 року, коли він отримав поштою
трудову книжку. Він вважає дане
звільнення незаконним та таким, що не
відповідає вимогам закону, а тому
вимушений звернутися до суду з даним
позовом, в якому просить суд змінити
формулювання і вказати причину
звільнення "звільнений за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України", а також стягнути з
відповідача на його користь суму
заборгованості по заробітній платі за
час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги,
просив суд їх задовольнити у повному
обсязі, а саме змінити формулювання і
вказати причину звільнення "звільнений
за власним бажанням на підставі ст. 38
КЗпП України", а також стягнути з
відповідача на його користь суму
заборгованості по заробітній платі за
час вимушеного прогулу у розмірі 22089, 20
грн.

Представники відповідача у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали. Пояснили, що позивач ОСОБА_1
працював на посаді заступника
головного бухгалтера, головного
бухгалтера на Державному підприємстві.
19.08.2014 року позивач подав заяву про
звільнення за власним бажанням. Після
подання заяви ОСОБА_1 19.08.2014 року о 12
годині без поважних причин та
погодження з керівництвом Інституту
покинув робоче місце. Будь-яки справи
зв"язатися з позивачем результатів не
дали. 19.08.2014 року директором інституту
був виданий наказ № 49-К про звільнення
ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням з
01.09.2014 року, а також було зобов"язано
передати справи, документи та
матеріальні цінності за актом
прийому-передачі. З 26.08.2014 року
працівники інституту неодноразово
повідомляли позивача про необхідність
явки на роботу, передачу справ, але на
роботу позивач так і не з"явився. 01.09.2014
року профспілковим комітетом
інституту була надана згода на
звільнення позивача з займаної посади
за прогул. 04.09.2014 року директором
інституту був виданий наказ № 54-к про
звільнення ОСОБА_1 з посади головного
бухгалтера за прогул відповідно до п. 4
ст. 40 КЗпП України. В той же день
позивачу було направлено телеграму з
пропозицією отримати трудову книжку та
остаточний розрахунок. У зв"язку з
неявкою позивача до інституту копію
наказу про звільнення та трудову
книжку йому було направлено поштою.
Також з позивачем був проведений
розрахунок, виплачено заробітку плату
за 11 робочих днів та компенсацію за
невикористану відпустку. На підставі
викладеного представники відповідача
просили у задоволенні позову
відмовити.

Вислухавши пояснення позивача,
представників відповідача, вивчивши
письмові матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з
16.10.2012 року працював на посаді
заступника головного бухгалтера ДП
"Український науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
будівельних матеріалів та виробів
"НДІБМВ", а з 27.01.2014 року - на посаді
завідувача відділом - головного
бухгалтера інституту, що
підтверджується трудовою книжкою (а.с.
3).

19.08.2014 року позивач ОСОБА_1 подав
заяву про звільнення за власним
бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України
(а.с. 18).

19.08.2014 року директором інституту
був виданий наказ № 49-к про звільнення
ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, а
також п. 3 наказу було зобов"язано
позивача передати справи, документи та
матеріальні цінності на підставі акту
прийому-передачі (а.с. 19).

Станом на 20.08.2014 року ОСОБА_1 на
робоче місце не з"явився, про причини
відсутності на роботі не повідомив,
вимоги наказу не виконав, у зв"язку з
чим 20.08.2014 року працівники інституту
виїжджали за місцем проживання
позивача, але двері їм не відчинили, про
що була складена Службова записка від
20.08.2014 року (а.с. 47).

26.08.2014 року на адресу ОСОБА_1 було
направлено листа з вимогою негайно
з"явитися на роботі (а.с. 45), але даний
лист був залишений без реагування.

У період з 19.08.2014 року позивач був
відсутній на робочому місці, у зв"язку з
чим були складені Акти щодо
відсутності на робочому місці ОСОБА_1
від 19.08.2014 року, від 20.08.2014 року, від
21.08.2014 року, від 22.08.2014 року, від 26.08.2014
року, від 27.08.2014 року, від 28.08.2014 року, від
29.08.2014 року, від 01.09.2014 року, від 02.09.2014
року, від 03.09.2014 року (а.с. 20-30).

27.08.2014 року директор інституту
звернувся до профспілкового комітету
інституту з поданням № 229/01 щодо
розгляду поведінки ОСОБА_1 у
встановленому порядку на засіданні
профкому та надання згоди на
звільнення позивача за прогул
відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

01.09.2014 року профспілковим
комітетом інституту було розглянуто
подання та надано згоду на звільнення
завідувача відділом - головного
бухгалтера фінансово-економічного
відділу ДП "НДІБМВ" ОСОБА_1 за прогул
відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.
34).

04.09.2014 року директором інституту
був виданий наказ № 54-к про звільнення
ОСОБА_1 за прогул відповідно до п. 4 ст. 40
КЗпП України (а.с. 32).

04.09.2014 року на адресу позивача
ОСОБА_1 було направлено телеграму з
пропозицією щодо отримання трудової
книжки та остаточного розрахунку (а.с.
44), але позивач до інституту не з"явився.

У зв"язку з неявкою позивача на
роботу копію наказу про звільнення та
оригінал трудової книжки було
направлено поштою, що підтверджується
поштовим описом (а.с. 43).

В своїх позовних вимогах ОСОБА_1
зазначає про те, що його незаконно було
звільнено за прогул, оскільки він 19.08.2014
року особисто директору подав заяву
про звільнення за власним бажанням, а
тому директор повинен бути звільнити
його в передбаченому діючим
законодавством порядку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Так, прогулом визнається
відсутність працівника на роботі
протягом робочого дня, а також
відсутність без поважних причин більше
трьох годин безперервно або сумарно.
Отже, склад прогулу, вчиненого за виною
працівника, характеризується двома
ознаками: а) відсутністю на роботі
протягом робочого дня; б) відсутністю
на роботі протягом дня більше трьох
годин як безперервно, так і сумарно.
Відсутність на роботі з поважних
причин не можна вважати прогулом. У
всіх випадках прогулу роботодавець
повинен вирішити питання про
поважність причин відсутності
працівника на роботі. Якщо він вважає,
що прогул був здійснений без поважних
причин, він може розірвати трудовий
договір з працівником. В свою чергу
обовязок доводити поважність причини
відсутності на роботі покладений на
працівника.

Звільнення працівника з роботи
може мати місце за одноразовий випадок
прогулу без поважних причин. Але таке
звільнення є правом, а не обовязком
роботодавця.

В пункті 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11. 1992 року
№ 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" зазначено про те, що
при розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин.

Як вбачається з письмових
матеріалів справи, позивач ОСОБА_1
19.08.2014 року подав заяву про звільнення
за власним бажанням і з того часу до
моменту звільнення на роботу не
з"являвся, про причини неявки не
повідомляв. В своїх поясненнях ОСОБА_1
стверджував про те, що він подав заяву і
директор повинен був його звільнити,
він не міг уявити, що директор не
погодиться звільнити його в той же
день. Оскільки він був сильно обурений
пропозицією директора щодо
переведення його до іншого кабінету та
зміни обсягу роботи, він не міг
дочекатися результату розгляду заяви
про звільнення.

Той факт, що позивач ОСОБА_1 в
період з 19.08.2014 року і до моменту
звільнення був відсутній на робочому
місці, знайшов своє підтвердження у
судовому засіданні і був доведений
належними доказами.

Суд вважає, що при звільненні
позивача з займаної посади
відповідачем було дотримано всіх вимог
діючого законодавства.

Крім того, адміністрацією
Інституту при звільненні ОСОБА_1 було
також виконано вимоги ч.1 ст. 43 КЗпП
України, яка вказує на те, що розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і
3 статті 41 цього Кодексу, може бути
проведено лише за попередньою згодою
виборного органу (профспілкового
представника), первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник.

Про такі самі вимоги закону
зазначено і в п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів", де зазначено, що
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу
допускається лише за попередньою
згодою профспілкового органу, крім
випадків, передбачених ст. 43 і 43-1 КЗпП
України. Звільнення погоджується з
органом профспілки, яка утворена і діє
на підприємстві, і членом якої є
працівник.

Дотримання вказаних вимог
підтверджується дослідженими судом
письмовими доказами, а саме, витягом з
протоколу засідання профкому від 01.09.2014
року (а.с.34).

Що стосується посилання позивача
ОСОБА_1 на те, що він подав заяву і його
повинні були звільнити, то суд дані
посилання до уваги не приймає з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання,
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягненню нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом І групи;
вихід на пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Як встановлено при розгляді
справи, позивач ОСОБА_1 подав заяву про
звільнення 19.08.2014 року і просив
звільнити його саме з цієї дати, не
попередивши директора інституту про
своє звільнення за два тижні, як це
передбачено вимогами діючого
законодавства. Про причини
неможливості продовжувати роботу
позивач також не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП
України у разі визнання формулювання
причини звільнення неправильним або
таким, що не відповідає чинному
законодавству, у випадках, коли це не
тягне за собою поновлення працівника
на роботі, орган, який розглядає
трудовий спір, зобов"язаний змінити
формулювання і вказати в рішенні
причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. Якщо
неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

З урахуванням вищевикладеного та
вимог діючого законодавства, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними та необґрунтованими, а
тому такими, що не підлягають
задоволенню, оскільки звільнення
позивача ОСОБА_1 відбулося з
дотриманням вимог діючого
законодавства у зв"язку з прогулом, а
тому підстав для зміни формулювання
причини звільнення позивача немає.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України судові витрати суд відносить
на рахунок держави.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215, 367 ЦПК
України, ст. 29, 32, 38, 40, 47, 139, 142, 147, 149, 151, 235
КЗпП України, постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Державного підприємства
"Український науково-дослідний і
проектно-конструкторський інститут
будівельних матеріалів та виробів
"НДІБМВ" про зміну причини звільнення
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Деснянський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: