Справа № 301/1896/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

"01" грудня 2014 р.

м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської
області в особі головуючої Пітерських
М.О., при секретарі Поп С.Й., з участю
позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Іршава
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні власністю та вселення,

в с
т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Іршавського
районного суду з позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
власністю та вселення в житловий
будинок.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
відповідно до договору дарування від
12.02.2002 року сторони є співвласниками
житлового будинку, що розташований в
АДРЕСА_1. У вказаному будинку позивач
зареєстрований з 28.02.2002 року. У 2006 році
позивач виїхав на заробітки в Чехію, а
коли у квітні 2014 року повернувся
додому, відповідачка не впустила його
до будинку. По даний час відповідачка
чинить позивачу перешкоди в
користуванні своєю власністю та не
дозволяє позивачу проживати в будинку.
Просив зобов'язати відповідачку не
чинити позивачу перешкоди в
користуванні будинком та надати ключі
від вхідних дверей, а також вселити
позивача в будинок.

Позивач ОСОБА_1 позов підтримав та
пояснив, що у 2002 році батько подарував
сторонам у рівних частинах житловий
будинок АДРЕСА_1. Вже у 2002 році сторони
проживали в будинку разом з двома
дітьми, були там же і зареєстровані. У
2005 році позивач виїхав в Чехію на
заробітки, повернувся додому тільки у
2014 році, однак, зайти у свій будинок не
міг, оскільки відповідачка його не
запустила. Позивачка з дітьми
проживають в будинку, а він вимушений
проживати у матері по АДРЕСА_2. Просив
позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримала та пояснила, що
позивач є співвласником житлового
будинку в АДРЕСА_1. Даний будинок був
подарований сторонам батьком позивача
у 2002 році. Готовність будинку становила
73% і сторони продовжити будівельні
роботи, вселилися в будинок та
прописалися в будинку. Будинок
повністю придатний для проживання.
Позивач позбавлений можливості
користуватися своєю власністю та
проживати в будинку, оскільки
відповідачка чинить перешкоди. Після
повернення позивача у квітні 2014 року з
Чехії, де він працював з 2004 року,
відповідачка не запускає його в
будинок. Позивач вимушений проживати у
своєї мами в АДРЕСА_2. Житловий будинок
свого часу був зареєстрований в БТІ,
однак, не введений в експлуатацію,
оскільки позивача майже 10 років не було
дома, а на даний час він не має доступу
до будинку. Просила ухвалити рішення
про вселення позивача в будинок та
зобов'язати відповідачку не чинити
позивачу перешкод в користуванні
будинком та надати ключі від вхідних
дверей.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала
та пояснила, що у 2002 році сторони
отримали в дарунок незакінчений
будівництвом житловий будинок,
готовність якого складала 73%. Позивач у
2004 році виїхав за кордон на заробітки, а
вона продовжила будівництво будинку,
щоб мати можливість поселитися в ньому
з двома дітьми. У 2006 році сторони
розірвали шлюб. Протягом 10 років
позивач не цікавився дітьми. Приїхав
додому у 2014 році та почав вимагати, щоб
його впустили в будинок. При цьому він
влаштовував сварки. Не заперечувала, що
позивач є співвласником будинку, не
проживає в ньому біля 9 років та не має
ключів від будинку. Вважала, що
позивача не може бути вселено в
будинок, оскільки для нього не
облаштовано жилих приміщень, діти з
позивачем не спілкуються з 2004 року, у
вересні 2014 року його позбавлено
батьківських прав відносно
неповнолітнього сина. Крім того,
відповідачка проживає у фактичних
шлюбних відносинах з іншим чоловіком
та їх спільне проживання під одним
дахом з позивачем є неможливим. Просила
відмовити в позові. Не заперечувала, що
з 2002 року разом з дітьми проживає в
даному будинку, там же і зареєстрована.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
не визнав і просив відмовити в його
задоволенні. Пояснив, що у 2002 році
сторони отримали в дарунок
незакінчений будівництвом житловий
будинок. По даний час будинок не
введений в експлуатацію, він
відповідно до ст. 50 ЖК України не
благоустроєний та не відповідає
санітарним та технічним нормам, тому
позивач не може бути вселений в
будинок. Крім того, позивач не
спілкується зі своїми дітьми, протягом
багатьох років не надавав ніякої
допомоги на їх утримання, не цікавився
їх вихованням, позбавлений
батьківських прав. Просив відмовити в
позові.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що будинок
в АДРЕСА_1, у 2002 році батько позивача
подарував сторонам. На той час
будівництво будинку не було закінчено,
але в ньому були облаштовані кімнати,
підсобні приміщення і сторони в ньому
вже жили. Позивач зареєстрований у
будинку. У 2006 році позивач виїхав за
кордон на заробітки, надсилав дружині
та дітям кошти. Повернувся він додому у
квітні 2014 року і поселився за адресою
АДРЕСА_2, де проживають його батьки та
брат з сім'єю, оскільки відповідачка не
впустила позивача до будинку. Іншого
житла позивач не має.

Заслухавши пояснення сторін, покази
свідка, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши повно і всебічно обставини,
на які сторони посилалися, як на
підставу своїх вимог та заперечень,
оцінивши докази на ствердження цих
обставин в їх сукупності, суд вважає
задовольнити позовні вимоги, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд; право власності є
непорушним; ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні; власник
житлового будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання та має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном; кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. ст. 150, 155 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
користуються ним для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд;
будинок, що є в приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком, крім
випадків, установлених
законодавством.

Згідно договору дарування від 12.02.2002
року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли в
дарунок в рівних частинах незакінчений
будівництвом жилий будинок, готовність
якого становила 73%, та земельну ділянку
надану для будівництва площею 0,08 га, що
розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.4).

Вказане нерухоме майно позивачем не
відчужено, він є власником будинку по
даний час. Дану обставину підтвердила в
судовому засіданні і відповідачка.

Позивач зареєстрований у вказаному
будинку з 28.02.2002 року. Дана обставина
підтверджується відміткою в паспорті
позивача про місце реєстрації (а.с. 5 на
звороті). Не заперечувала цей факт і
відповідачка, яка також з 2002 року
зареєстрована в будинку АДРЕСА_1.

З показів свідка ОСОБА_5 вбачається, що
після набуття права власності на
будинок сторони разом з неповнолітніми
дітьми поселилися в будинку і
проживали в ньому, тобто будинок вже у
2002 році був придатний для проживання.

Сама відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні підтвердила, що позивач не
проживає в будинку з 2004 року, тобто до
виїзду у Чехію він там проживав. Також
вона підтвердила, що з 2002 року по даний
час проживає в будинку разом з двома
дітьми, а протягом останніх кількох
місяців в будинку проживає також і її
співмешканець.

Тобто, вказаний будинок відповідає
вимогам, що ставиться законом до житла (
ст. 379 ЦК України). За таких обставин
твердження відповідача та її
представника про неможливість
вселення позивача в будинок АДРЕСА_1,
через його непридатність для
проживання у зв'язку з не введенням
будинку в експлуатацію, суд вважає
безпідставною.

Суд не приймає до уваги твердження
відповідача про неможливість вселення
позивача у зв'язку з не облаштуванням
для нього жилих приміщень та
позбавленням його батьківських прав.

Так, з рішення Іршавського райсуду від
17.09.2014 року вбачається, що підставою для
позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав
відносно неповнолітнього сина було
невиконання ним протягом тривалого
часу батьківських обов'язків щодо
утримання та виховання сина, а не
вчинення батьком протиправних дій
відносно дитини чи зловживання
алкоголем та наркотиками, що
перешкоджало б їх спільному проживанню
в будинку ( а.с. 74-76).

Щодо стосується благоустрою житла, що
перебуває у приватній власності, таке
може бути та повинно облаштовуватись
самим власником - позивачем, тому не
може бути підставою для позбавлення
власника права на користування своєю
власністю.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 повернувся з Чехії у
квітні 2014 року, де працював протягом
останніх 9 років. Дана обставина
підтверджується паспортом для виїзду
за кордон, оглянутим в судзасіданні.
Копія паспорта приєднана до матеріалів
справи (а.с.6). Зайти у власний будинок
для проживання позивач не зміг,
оскільки не має ключів від дверей, а
відповідачка не запускає його в
будинок.

Дану обставину підтвердила в судовому
засіданні і сама відповідачка, тому
відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, дана
обставина не підлягає доказуванню.

Пункт 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що
кожна людина має право на повагу до її
житла, яке охоплює, насамперед, право
займати житло, не бути виселеним чи
позбавленим свого житла. Такі правові
позиції Європейського суду з прав
людини містяться в рішеннях у справах
«Пауел та Райтер проти
Великобританії», «Джілов проти
Великобританії».

Виходячи з наведеного суд приходить до
висновку, що відповідачкою по
відношенню до позивача порушуються
норми як цивільного, так і житлового
законодавства України.

За таких обставин суд вважає, що
позовні вимоги є обґрунтованими і
такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд
вважає стягнути з відповідачки в
користь позивача 487,20 грн. судових
витрат, що складається з судового
збору, відповідно до кількості
заявлених та задоволених позовних
вимог ( а.с. 1,9).

Керуючись ст.ст.15, 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК
України, ст. ст. 150, 155 ЖК України, ст.ст.11,
15, 57-60, 88 ч.1, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК
України,

р і ш и в :

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловий
будинок АДРЕСА_1.

Зобов’язати ОСОБА_3 не чинити перешкод
ОСОБА_1 в користуванні житловим
будинком АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_1
ключі від вхідних дверей вказаного
будинку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати у сумі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Закарпатської області через цей
районний суд.

Головуюча:
М.О. Пітерських