Провадження №2/761/7061/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Вітріщаку Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" про
зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк", в якому просив зобов'язати
відповідача видати позивачеві
готівкою з карткового рахунку НОМЕР_1 у
валюті рахунку, одноразовою операцією
через касу грошові кошти в розмірі 5 000
доларів США.

Пізніше позовні вимоги були уточнені в
частині суми, що підлягає видачі, а саме
позивач просив зобов'язати банк видати
позивачеві готівкою з карткового
рахунку НОМЕР_1 у валюті рахунку,
одноразовою операцією через касу
грошові кошти в розмірі 705 800 доларів
США.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що 15 серпня 2014 року звернулася до
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" про
видачу грошових коштів у розмірі 5 000
доларів США з карткового рахунку
НОМЕР_1, на яку отримала усну відмову
Банку з посиланням на постанову
Правління Національного банку України
від 30 травня 2014 року № 328 «Про
врегулювання діяльності фінансових
установ та проведення валютних
операцій», пунктом 7 якої уповноважені
банки зобов'язано обмежити видачу
(отримання) готівкових коштів в
іноземній валюті з поточних та
депозитних рахунків клієнтів через
каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на
добу на одного клієнта в еквіваленті за
офіційним курсом НБУ та не допускати
обмежень щодо переказу коштів в
іноземній валюті, що належать клієнтам,
відповідно до нормативно-правових
актів НБУ. Позивач вважає такі дії
відповідача неправомірними,
зауваживши, що відповідно до п. п. 1, 3
Указу Президента України про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
та інших органів виконавчої влади від 03
жовтня 1992 року нормативно-правові акти,
які видаються міністерствами, іншими
органами виконавчої влади, органами
господарського управління та контролю
і які зачіпають права, свободи і
законні інтереси громадян або мають
міжвідомчий характер, підлягають
державній реєстрації. З огляду на
викладене, позивач звернувся до суду із
відповідним позовом.

Представник позивача у судовому
засідання позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
позові.

Представник відповідача заперечував
проти позовних вимог та просив
відмовити у їх задоволенні, зважаючи на
ту обставину, що рішення державних
органів потребують реєстрації лише за
умови, якщо вони містять правові норми -
загальнообов'язкові правила поведінки,
які встановлені та санкціоновані
державою, спрямовані на необмежену
кількість разів застосування та
регулюють поведінку невизначеного
кола осіб, що підтверджується п. 3
Положення про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів влади, затвердженого
Постановою КМУ від 28 грудня 1992 року №
731.

Представник третьої особи у судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог та просив відмовити у їх
задоволенні зауваживши, що дія
Постанови № 328 не носила ознак
нормативно-правового акту, адже була
спрямована виключно на регулювання
діяльності банків (юридичних осіб),
визначених цією Постановою, шляхом
встановлення певних тимчасових
обмежень в їх діяльності. Крім того,
зазначив, що Постанова № 328 втратила
чинність, та наразі діє Постанова № 540,
підпункт 9 пункту 1 якої містить
аналогічні тимчасові обмеження у
діяльності банків.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши письмові докази по
справі, суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Як встановлено у судовому засіданні і
це не заперечується сторонами, що в
Публічному акціонерному товаристві
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк"
обслуговується картковий рахунок
ОСОБА_1 НОМЕР_1.

Як вбачається з заяви про видачу
коштів з банківського рахунку від 15
серпня 2014 року позивач звернулась до
відповідача з проханням видати їй
готівкою у доларах США, одноразовою
операцією через касу Банку грошові
кошти, що знаходяться на належному їй
картковому рахунку НОМЕР_1 в сумі 5 000
доларів США.

Усно позивачеві було відмовлено з
посиланням на п. 7 постанови Правління
Національного банку України від 30
травня 2014 року № 328 «Про врегулювання
діяльності фінансових установ та
проведення валютних операцій», яким
передбачено, що уповноважені банки
зобов'язано обмежити видачу (отримання)
готівкових коштів в іноземній валюті з
поточних та депозитних рахунків
клієнтів через каси та банкомати в
межах до 15 000 грн. на добу на одного
клієнта в еквіваленті за офіційним
курсом НБУ та не допускати обмежень
щодо переказу коштів в іноземній
валюті, що належать клієнтам,
відповідно до нормативно-правових
актів НБУ.

Банківські рахунки - рахунки, на яких
обліковуються власні кошти, вимоги,
зобов'язання банку стосовно його
клієнтів і контрагентів та які дають
можливість здійснювати переказ коштів
за допомогою банківських платіжних
інструментів, у відповідності до ст. 2
ЗУ «Про банки та банківську
діяльність».

У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» банки мають право відкривати
своїм клієнтам вкладні (депозитні),
поточні та кореспондентські рахунки.
Поточний рахунок - рахунок, що
відкривається банком клієнту на
договірній основі для зберігання
коштів і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

За змістом ч. 1 ст. 1068 ЦК України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком.

Сторонами договору банківського
рахунку є банк або інша фінансова
установа та клієнт.

У відповідності до ст. 2 ЗУ «Про банки та
банківську діяльність» банк - юридична
особа, яка на підставі банківської
ліцензії має виключне право надавати
банківські послуги, відомості про яку
внесені до Державного реєстру банків.

Національний банк виконує такі
функції: встановлює для банків правила
проведення банківських операцій,
бухгалтерського обліку і звітності,
захисту інформації, коштів та майна;
здійснює банківське регулювання та
нагляд на індивідуальній та
консолідованій основі, що
регламентовано ст. 7 ЗУ «Про
Національний банк України».

Право Національного банку України,
використовуючи адміністративний метод
банківського регулювання,
встановлювати заборону та обмеження
щодо вчинення банківськими установами
певних дій (операцій) закріплено у
Законі України «Про банки та
банківську діяльність».

Так, згідно ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про банки та
банківську діяльність» передбачено,
що державне регулювання діяльності
банків здійснюється Національним
банком України шляхом встановлення
вимог та обмежень щодо діяльності
банків.

При цьому законодавство України не
обмежує право Національного Банку
України здійснювати банківське
регулювання виключно шляхом прийняття
нормативно-правових актів відповідно
до ст. 56 Закону України «Про
Національний банк України».

Відповідно до п. 3 Положення про
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади,
затвердженого Постановою КМУ від 28
грудня 1992 року № 731, на державну
реєстрацію подаються
нормативно-правові акти, прийняті
уповноваженими на це суб'єктами
нормотворення у визначеній
законодавством формі та за
встановленою законодавством
процедурою, що містять норми права,
мають неперсоніфікований характер і
розраховані на неодноразове
застосування, незалежно від строку їх
дії (постійні чи обмежені певним часом)
та характеру відомостей, що в них
містяться.

У відповідності до п.п. «а» п. 5
Положення на державну реєстрацію не
подаються акти персонального
характеру.

Відповідно до роз'яснення Президії
Вищого арбітражного суду України від 26
січня 2000 року № 02-5/35 акт державного
органу - це юридична форма рішень цих
органів, тобто офіційний письмовий
документ, який породжує певні правові
наслідки, спрямований на регулювання
тих чи інших суспільних відносин і має
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

Таким чином, рішення державних органів
потребують реєстрації лише за умови,
якщо вони містять правові норми -
загальнообов'язкові правила поведінки,
які встановлені та санкціоновані
державою, спрямовані на необмежену
кількість разів застосування та
регулюють поведінку невизначеного
кола осіб.

Отже, Постанова № 328 не носила ознак
нормативно-правового акта,
безпосередньо не зачіпала прав та
свобод фізичних та юридичних осіб, за
виключенням конкретно визначеного
переліку юридичних осіб - банків, а тому
згідно з чинним законодавством України
набрання чинності цією постановою не
пов'язувалось з державною реєстрацією
у Міністерстві юстиції України.

Варто зазначити, що Постанова № 328
наразі втратила чинність, та діє
Постанова № 540, п.п. 9 п. 1 якої містить
аналогічні тимчасові обмеження у
діяльності банків.

Таким чином, дія Постанови № 328, та
відповідно - Постанови № 540, спрямована
виключно на регулювання діяльності
банків (юридичних осіб), визначених
цими Постановами, шляхом встановлення
певних тимчасових обмежень в їх
діяльності. Вказане регулювання
здійснювалось в межах
адміністративно-правових відносин
Національного банку України з банками,
які охоплюються його наглядовою
діяльністю.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що посилання позивача на
нечинність постанови НБУ № 328, а
враховуючи, що вказана постанова
втратила чинність, то нечинність
Постанови НБУ № 540, через відсутність
її державної реєстрації, не знайшло
свого підтвердження у судовому
засіданні.

Проте, аналізуючи положення
законодавства, якими врегульовано
правовідносини, що виникають на
підставі укладеного договору
банківського рахунку, суд приходить до
наступного.

Банк має право використовувати грошові
кошти на рахунку клієнта, гарантуючи
його право безперешкодно
розпоряджатися цими коштами (ч. 2 ст. 1068
ЦК України).

Як регламентовано ч. 3 ст. 1068 ЦК України,
банк не має права визначати та
контролювати напрями використання
грошових коштів клієнта та
встановлювати інші, не передбачені
договором або законом, обмеження його
права розпоряджатися грошовими
коштами на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав
клієнта щодо розпоряджання грошовими
коштами, що знаходяться на його
рахунку, не допускається, крім випадків
обмеження права розпоряджання
рахунком за рішенням суду або в інших
випадках, встановлених законом, а також
у разі зупинення фінансових операцій,
які можуть бути пов'язані з
легалізацією (відмиванням) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванням тероризму, передбачених
законом.

Таким чином, чинним законодавством
прямо передбачено, що банк повинен
забезпечити клієнту можливість
безперешкодно розпоряджатись коштами
на його рахунку.

Укладення договору банківського
рахунку здійснюється відповідно до
умов, погоджених сторонами, а також
положень Цивільного кодексу України.

Варто зазначити, що відмова у видачі
коштів порушує права позивача,
регламентовані, у тому числі, ст. 41
Конституції України. Більше того,
згідно вимог ч. 2 ст. 56 Закону України
«Про Національний банк України»
нормативно-правові акти НБУ, у тому
числі постанови Правління
Національного банку, не можуть
суперечити законам України та іншим
законодавчим актам України.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу
України (надалі ЦК України) змістом
права власності є права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, у судовому засіданні
знайшов підтвердження той факт, що дії
банку та є такими, що порушують право
вільно розпоряджатися грошовими
коштами позивачем.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.

За змістом ст. 16 ЦК України захист
цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення і особа,
права якої порушено, може скористатися
не будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права.

Під способом захисту суб»єктивних
цивільних прав слід розуміти
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника (особу, яка порушила ці
права).

Так, положеннями ст. 16 ЦК України не
передбачено такого способу захисту
прав, як зобов'язання відповідача
здійснити дії на користь позивача.

Враховуючи, що право позивача на вільне
розпорядження грошовими коштами, що
належать останній на праві власності,
було порушено відповідачем, суд, з
урахуванням положень ст. 1, ч. 4 ст. 10 ЦПК
України вважає за можливе вийти за межі
заявлених позовних вимог та захистити
порушені права позивача іншим
способом, аніж заявлено у позові,
шляхом стягнення спірної суми з Банку
на користь ОСОБА_1

Як роз'яснив Верховний суд України у
постанові від 18 грудня 2009 року № 14
згідно з частиною першою статті 192 ЦК
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. У зв'язку з цим при задоволенні
позову про стягнення грошових сум суди
повинні зазначати в резолютивній
частині рішення розмір суми, що
підлягає стягненню, цифрами і словами у
грошовій одиниці України - гривні. При
стягненні періодичних платежів суд має
вказати період, протягом якого
проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про
стягнення грошової суми в іноземній
валюті суду слід у мотивувальній
частині рішення навести розрахунки з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом, встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення.

Станом на 26 листопада 2014 року офіційний
курс гривні до долару США становить: 1
дол. США = 15,01 грн.

Таким чином, 705 800 доларів США (сума
боргу) * 15,01 грн. = 10 594 058 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215, 224
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк" про зобов'язання вчинити дії -
задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" на
користь ОСОБА_1 грошові кошти, що
знаходяться на рахунку № НОМЕР_2 в сумі
705 800 доларів США, що еквівалентно 10 594
058 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" на
користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі
243,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення.

Суддя: