22-ц/775/1566/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції
Суддя-доповідач Мальцева
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді - Мальцевої
Є.Є.

суддів - Песоцької
Л.І., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі -
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
23 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з позовом до
ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
виплати заробітної плати при
звільненні, зазначивши, що з 17.03.1983 року
по 23.08.2012 року він перебував у трудових
відносинах з відповідачем. Після
звільнення і по 26.06.2014 рік заробітну
плату йому виплатили не в повному
обсязі: не вплатили індексацію
заробітку і компенсацію за затримку
розрахунку. З урахуванням уточнень
позову просив стягнути з ПАТ «ММК
ім.Ілліча» середній заробіток за весь
час затримки виплати належних сум з
24.03.2012 року по день фактичного
розрахунку 18.08.2014 року, у розмірі 168239,34
грн.. Також просив стягнути на його
користь 1000 грн. моральної шкоди та 1000
грн. на правову допомогу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 15
вересня 2014 року провадження у
цивільній справі за позовом позивача в
частині заявлених вимог про стягнення
моральної шкоди біло закрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 23
вересня 2014 позовну заяву ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто з ПАТ
«ММК ім.. Ілліча» на користь позивача
961,26 грн. середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати при
звільненні та 200 грн. витрат на правову
допомогу. Також стягнуто з відповідача
на користь держави судовий збір в
розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4, посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, просить змінити
рішення суду, стягнути з відповідача
на користь позивача середній заробіток
за весь час затримки виплат належних
сум у заявленому позивачем розмірі
168239,34 грн.; відшкодувати моральну шкоду
у розмірі 1000 грн., судові витрати на
правову допомогу в розмірі 1000 грн..

Позивач ОСОБА_2, належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи через представника, до суду не
явився, надав заяву про розгляд справи
без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
яка підтримала доводи апеляційної
скарги, просила рішення суду змінити,
заперечення представника відповідача
ПАТ «ММК ім.Ілліча» ОСОБА_5, яка просила
скаргу залишити без задоволення,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що з 17.03.1983 р. по
23.08.2012 р. ОСОБА_2 перебував у трудових
відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що
підтверджується відповідними записами
в трудовій книжці (а.с.6).

На час звільнення позивача, коли він
був присутній на роботі, повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати в сумі
527,04грн. та компенсації втрати частини
доходів у зв'язку з затримкою її
виплати в сумі 543,56грн., а всього
1070,60грн., нарахованих за період з
березня 2003 року по липень 2006 року
(включно). Вказану суму позивачеві
підприємство 19.08.2014 року перерахувало
на підставі рішенням суду
Іллічівського райсуду м.Маріуполя від
16.06.2014 року .

Позов про стягнення суми заборгованої
індексації із компенсацією був судом
16.06.2014 року задоволений частково.

Вирішуючи даний спір, у відповідності
до положень ч. 2 ст. 117 КЗпП України і
наявності між сторонами спору щодо
розміру заборгованості, невиконання
вимог позивача роботодавцем до
вирішення спору в суді, суд першої
інстанції частково стягнув середній
заробіток за час затримки у розрахунку
при звільненні, виходячи з принципу
розумності, справедливості та
співмірності задоволення позовних
вимог по основній вимозі щодо
індексації і компенсації.

З такими висновками суду не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Як з'ясовано, позивач звільнений з
роботи 23.08.2012 р., що є останнім днем його
роботи, що не оспорювалось сторонами.

На час звільнення позивача повний
розрахунок з ним проведено не було -
залишилася невиплаченою сума
індексації та компенсації за період
березень 2003р.-липень 2006 р. (включно) в
розмірі 1070,60грн.

Наявність факту порушення трудового
законодавства в частині невиплати
позивачу індексації заробітної плати
встановлена судовим рішенням.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

За положеннями частини 2 наведеної
норми: при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Позивачем заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку в розмірі 168239,34
грн. за період з 24.08.2012 р. по 19.08.2014р., що
становить 498 робочих днів. Судом
визначено, що середньоденна заробітна
плата позивача на момент його
звільнення становиться 103,20 грн.

Між тим, зі справи вбачається, що
середньоденна заробітна плата судом
визначена невірно.

Відповідно до п.2,п.4 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою КМУ №200 від
08.02.19995 року, виходячи з того, що
позивачем відпрацьовано по переводу в
цеху 192 години в червні 2012 року і 108
годин відпрацьовано в липні 2012 року, а
всього 300 годин, що підтверджується
матеріалами справи. А виходячи з
нарахованої йому суми оплати за
червень-липень 2012 року за працю по
переводу в цеху (4168,32 + 1389,44 +3126,24),
розділеної на кількість
відпрацьованих годин, можливо
встановити розмір середньогодинного
заробітку - 28,95 грн.. Таким чином,
колегія суддів приходить до висновку,
що середньоденний заробіток позивача
складає 231,6 грн. (28,95 х 8).

У відповідності з п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» № 13
від 24.12.1999р. з подальшими змінами,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як з'ясовано в ході апеляційного
перегляду справи, суд дійшов вірного
висновку про наявність підстав для
застосування відповідальності за ст.117
КЗпП щодо роботодавця зі стягненням з
останнього на користь працівника
середнього заробітку за час затримки у
розрахунку при звільненні.

Однак, визначаючи частковий розмір
стягуваної суми по цій позиції - 961,26
грн., суд виходив з співвідношення
розміру заробітної плати, що підлягала
компенсації позивачу за період з
березня 2003 року по липень 2006 року до
суми заборгованої індексації 527,05 грн.

Такий розрахунок суду є помилковим,
оскільки не ґрунтується на нормах
закону.

Зі справи №264/9321/13-ц за позовом ОСОБА_2
до ПАТ «ММК ім..Ілліча» про стягнення
індексації та компенсації по
заробітній платі вбачається, що
позивач з таким позовом звертався до
суду 21.11.2013 року. Таким чином, до сплати
позивачу в межах його позовних вимог
підлягала б сума середнього заробітку
34508,4 грн (з урахуванням середньоденного
заробітку 231,6 грн та 149 робочих днів з
дня звернення до суду 21.11.2013 року по
зазначену позивачем в позовній заяві
дату 26.06.2014 року).

Суд першої інстанції при вирішенні
даного спору виходив з періоду з дня
звільнення по день фактичного
розрахунку з позивачем 19.08.2014 року, хоча
позивач фактично заявив претензію про
заборгованість по заробітній платі
21.11.2013 року. Однак, переглядаючи справу
в межах доводів апеляційної скарги, у
зв'язку з відсутністю скарги
відповідача, колегія суддів не
враховує такі обставини.

Отже, оскільки суд частково
задовольнив вимоги позивача про
відшкодування середнього заробітку за
час затримки фактичного остаточного
розрахунку по заробітній платі, то
колегія суддів вважає, що хоча суд
першої інстанції і помилково
застосував таку пропорційність, однак
правильно прийняв до уваги, що частка
суми середнього заробітку, яку він
визначив до виплати позивачу,
відповідає іншим вимогам співмірності:
виходячи з частки основної спірної
суми по індексації, на яку позивач мав
право і у зв'язку з невиплатою якої
виник даний спір; істотності спірної
суми порівняно із середнім заробітком,
що припадав би до виплату позивачу за
весь спірний період; тривалості часу,
протягом якого за отриманням
недоплаченої суми не звертався
позивач, що фактично і визначило розмір
суми середнього заробітку, стягнення
якого він вимагав.

Тому колегія суддів вважає, що такий
розрахунок суду не впливає на
правильність рішення, і не є підставою
для його зміни.

Наведене дає підстави колегії суддів
вважати оскаржуване рішення таким, що
грунтується на принципі співмірності
із стягнутими раніше сумами
заборгованості індексації, що
відповідає положенням п.20
вищенаведеної постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 і
узгоджується із правовими позиціями
Верховного Суду України, викладеними у
постановах від 24.10.2011р. № 6-39цс11, 21.11.2011р.
№ 6-60цс11, 16.01.2012р. № 6-54цс11.

Тож, доводи апеляційної скарги
позивача щодо звільнення відповідача
від передбаченої трудовим
законодавством відповідальності
шляхом зменшення розміру середнього
заробітку є помилковими, а рішення суду
в частині визначення розміру
середнього заробітку за час затримки
остаточного розрахунку в сумі 961,26 грн..

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну оцінку.
Суд правильно застосував матеріальний
закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України,
дійшов обґрунтованого висновку про
частковість задоволення вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги щодо
незаконності судового рішення у
зв'язку із відмовою у відшкодуванні
моральної шкоди не є слушними і не
перевіряються колегією суддів,
оскільки з оскаржуваного рішення
слідує, що суд не вирішував такі
вимоги, провадження за вимогами
позивача про відшкодування моральної
шкоди закрито ухвалою суду, яку він не
оскаржував.

Враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України, у
зв'язку з частковим задоволенням
позовних вимог, суд прийшов до висновку
про стягнення з відповідача на користь
позивача у відшкодування витрат на
правову допомогу суму в розмірі 200 грн,
визначивши суму не тільки відповідно
до розміру частки задоволених вимог,
яка була б незначною, але й
дотримуючись принципів
справедливості, добросовісності і
розумності.

Оскільки рішення суду в частині
стягнення суми середнього заробітку за
час затримки фактичного розрахунку
слід залишити без змін, а питання про
розподіл судових витрат вирішено судом
у відповідності до закону, колегія
суддів не погоджується із доводами
апеляційної скарги про необхідність
зміни судового рішення в частині
витрат на правову допомогу із
стягненням з відповідача повної суми,
зазначеної в квитанції адвоката.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення
суду, позивачем не надано.

Порушень норм процесуального права,
які б могли привести до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
або зміни рішення суду першої
інстанції не вбачає, у зв'язку з чим
апеляційна скарга представника
позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
23 вересня 2014 року залишити без змін

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді