Справа № 199/1415/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„02" жовтня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 30.12.2009 р. між нею
та відповідачем був укладений
договір позики, відповідно до якого
вона передала у власність
відповідачу 1 800,00 дол. США, та
відповідно до умов цього договору
відповідач мала поверти борг у строк
01.03.2010 р. На підтвердження укладення
договору відповідач надала розписку.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду, починаючи з березня
2010 року, відповідач декілька разів
просила продовжити дію
вищезазначеного договору, та позивач
йшла на зустріч проханням. Останній
раз за спільною згодою з відповідачем
03.09.2011 р. позивач додатково передала
ОСОБА_2 ще 700,00 дол. США в рахунок
загального боргу, за що відповідач
обіцяла сплатити борг повністю в
місячний строк. Таким чином, станом на
03.09.2011 р. борг відповідача складає 2 500,00
дол. США, утім, до цього відповідач
грошові кошти не повернула та почала
уникати зустрічей із позикодавцем.

Підставу позову становлять приписи
ст.ст. 524, 526, 530, 610, 1046, 1049 ЦК України.

Предмет позову становить вимоги
про стягнення з відповідача на користь
позивача суми боргу в розмірі 21 601,25
грн.

У судове засідання, в якому
ухвалено судове рішення, позивач не
з'явився, надав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутності, в
якій просив суд задовольнити поданий
позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України
у разі повторної неявки в судове
засідання відповідача, повідомленого
належним чином, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення); за ст. 224
ЦПК України у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач,
який був належним чином повідомлений
про розгляд справи, не з'явився, причини
неявки суду не повідомив та не надав
заяви про розгляд справи за його
відсутності, не скористався правом
надання заперечень проти позову, у
зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК
України за згодою позивача вирішує
справу у порядку заочного розгляду на
підставі наявних у справі доказів.

Врахував заяву представника
позивача та дослідив докази
відповідно до заявлених вимог згідно
ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до
висновку про наявність підстав для
ухвалення про задоволення позову
повністю, виходячи з наступного.

Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку; зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього
Кодексу договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Як було встановлено судом у цій
справі, 30.12.2009 р. між сторонами в дані
справі був укладений договір позики,
відповідно до якого позивач передала
у власність відповідачу 1 800,00 дол. США,
та відповідно до умов цього договору
відповідач мала поверти борг у строк
01.03.2010 р. На підтвердження укладення
договору відповідач надала розписку.

Утім, відповідач декілька разів
просила позивача продовжити дію
вищезазначеного договору, та позивач
йшла на зустріч цим проханням. Разом з
тим, за спільною згодою з
відповідачем 03.09.2011 р. позивач
додатково передала ОСОБА_2 ще 700,00 дол.
США в рахунок загального боргу, за що
відповідач обіцяла сплатити борг
повністю в місячний строк. Таким
чином, станом на 03.09.2011 р. борг
відповідача складає 2 500,00 дол. США, та
до цього часу зобов'язання з боку
відповідача не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання); за ч. 1 ст. 625 ЦК
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини першої статті 598 ЦК
України зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом; підстави припинення
зобов'язання передбачені статтями 599 -
601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею
559 ЦК України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1
ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. За розгляду
справи позивач, на переконання суду,
довів ті обставини, на які посилався як
на підставу своїх вимог, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК
України, та, розглядаючи цивільну
справу, судом відповідно до закону
були встановлені факти та відповідні
правовідносини. Як було встановлено
судом, факт отримання відповідачем за
цим позовом грошових коштів в розмірі
2 500,00 дол. США від позичальника
підтверджуються відповідними
розписками, в якій сторони
підтвердили отримання відповідачем
грошових коштів, строк їх повернення
тощо.

Таким чином, беручи до уваги те, що
відповідач порушив зобов'язання за
договором позики, допустивши його
невиконання, для суду вбачаються
правові підстави для поновлення
порушених прав позивача в обраний
останнім спосіб, а саме для присудження
стягнення грошової суми із особи, яка
допустила порушення виконання
боргового зобов'язання за договором
позики.

Щодо розміру грошової суми, яка
підлягає присудженню до стягнення з
відповідача, суд керуються приписами
ст. 625 ЦК України та бере до уваги
розрахунок, наданий позивачем
(оскільки відповідач не скористався
правом надання заперечень проти
позову, не заперечував проти наданого
позивачем розрахунку, дане
розцінюється судом як визнання даної
обставини відповідачем, що не потребує
у доказування на виконання ч. 1 ст. 61
ЦПК України).

Приймаючи у даній справі рішення,
суд також виходить з того, що
відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права. Оскільки, Конвенція та практика
Європейського Суду з прав людини є
джерелом права на виконання ст. 17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" поняття
«власність» у розумінні ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод
тлумачиться дуже широко, адже воно
охоплює цілу низку інтересів
економічного характеру та, згідно з
рішеннями Суду визнавалося таким, що
підпадає під захист статті 1 Першого
протоколу рухоме і нерухоме майно,
матеріальні та нематеріальні блага,
зокрема акції, патенти, відшкодування
згідно з рішенням арбітражу, право на
пенсію, право землевласника на оренду
плату, економічні права, пов'язані з
веденням підприємницької діяльності,
право займатися професійною
діяльністю, правомірні очікування щодо
певного стану речей у майбутньому,
право вимоги. Отже, зважаючи на
наведене, у тому числі на широкий зміст
статті 1 Першого протоколу, порушене
право власності позивача підлягає
захисту та поновленню у зазначеній в
цьому рішенні спосіб.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215, 224 та ст. 226 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики
повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму боргу за договорами
позики від 30.12.2009 р. та 03.09.2011 р. в
розмірі 21 601,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору в розмірі 243,60
грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя