У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Перчунівська сільська
рада Добровеличківського району
Кіровоградської області, про
встановлення нікчемності заповіту за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області від 27 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 12 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що вона тривалий час проживала з
ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, а з 23 серпня 2007 року −? у
зареєстрованому шлюбі. У листопаді 2012
року йому поставили діагноз рак шлунку
четвертої стадії. 25 березня 2013 року
його сестра, ОСОБА_6, та племінник,
ОСОБА_4, впевнили його у швидкому
одужанні в разі переїзду у смт
Арбузинку Миколаївської області та
перевезли його туди. ІНФОРМАЦІЯ_1 він
помер. Після звернення до нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини вона
дізналася, що 25 березня 2013 року її
чоловік склав заповіт на племінника,
який було посвідчено секретарем
виконавчого комітету Перчунівської
сільської ради Добровеличківського
району Кіровоградської області ОСОБА_7
Посилаючись на те, що секретар
виконкому не мав необхідного обсягу
повноважень для посвідчення заповіту,
позивачка просила визнати зазначений
заповіт нікчемним.

Рішенням Добровеличківського
районного суду Кіровоградської
області від 27 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 12 червня
2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.
Встановлено нікчемність заповіту
ОСОБА_5 від 25 березня 2013 року,
посвідченого секретарем виконавчого
комітету Перчунівської сільської ради
Добровеличівського району
Кіровоградської області ОСОБА_7
Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого погодися
й апеляційний суд, виходив із того, що
секретар виконкому сільської ради у
порушення вимог Закону України «Про
нотаріат» та Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» діяв
з перевищенням своїх повноважень та не
мав права посвічувати заповіт ОСОБА_5

Проте з таким висновком судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 тривалий
час проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю
без реєстрації шлюбу, а з 23 серпня 2007
року −? у зареєстрованому шлюбі.

25 березня 2013 року сестра ОСОБА_5, ОСОБА_6,
та його племінник, ОСОБА_4, впевнивши
його у швидкому одужанні від хвороби за
встановленим діагнозом, перевезли його
у смт Арбузинку Миколаївської області.

Того ж дня він склав заповіт на ОСОБА_4,
який посвідчила секретар виконавчого
комітету Перчунівської сільської ради
Добровеличківського району
Кіровоградської області ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що секретар виконавчого комітету
Перчунівської сільської ради
Добровеличківського району
Кіровоградської області ОСОБА_7 не мала
необхідного обсягу повноважень для
посвідчення заповіту.

Частиною 1 ст. 1257 ЦК України
встановлено, що заповіт, складений
особою, яка не мала на це права, а також
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним.

Відповідно о п.п. 5 п. «б» ч. 1 ст. 38 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» (у редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин) до
відання виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад належать
делеговані повноваження, зокрема,
вчинення нотаріальних дій з питань,
віднесених законом до їх відання,
державна реєстрація актів цивільного
стану (за винятком виконавчих органів
міських (крім міст обласного значення)
рад).

Згідно з ч. 6 ст. 59 зазначеного Закону
виконавчий комітет сільської,
селищної, міської, районної у місті (у
разі її створення) ради в межах своїх
повноважень приймає рішення. Рішення
виконавчого комітету приймаються на
його засіданні більшістю голосів від
загального складу виконавчого
комітету і підписуються сільським,
селищним, міським головою, головою
районної у місті ради.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України не перевірили тверджень
відповідача про те, що секретар
виконкому Перчунівської сільської
ради ОСОБА_7 мала право посвідчувати
спірний заповіт, оскільки межі її
повноважень були визначені
розпорядженням Голови Перчунівської
сільської ради Добровеличківського
району Кіровоградської області,
затвердженим рішенням виконавчого
комітету від 29 грудня 2010 року.

У порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не
роз'яснили відповідачеві його прав та
процесуальних обов'язків щодо подання
доказів на підтвердження своїх
заперечень, зокрема надання доказів
наявності у ОСОБА_7 делегованих
рішенням виконавчого комітету
повноважень на посвідчення заповіту.

Отже, задовольняючи позов, суди у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановили; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Добровеличківського районного
суду Кіровоградської області від 27
лютого 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Кіровоградської області від 12
червня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська