Справа № 465/298/13
Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/7329/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка
Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря:
Ясиновської Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 14 травня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 14 травня 2013 року
задоволено частково позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - П'ята
Львівська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_2, що на підставі
довіреностей діє від імені позивачів,
про визнання недійсним заповіту,
визнання недійсним витягу про
реєстрацію прав власності на спадкову
квартиру, визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
визнання спадкоємцями першої черги та
визнання права власності на частку
квартири.

Визнано недійсним заповіт, складений
від імені ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5,
посвідчений Трускавецькою державною
нотаріальною конторою 12 лютого 1996 року,
реєстровий №1221 в частині спадкування
1/20 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним витяг з реєстру прав
власності на спадкову квартиру АДРЕСА_1
від 02 грудня 2008 року № 2111605 в частині
спадкування 1/20 частки квартири
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 05
листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_5 П'ятою
Львівською державною нотаріальною
конторою, реєстраційний № 3-2994 в
частині спадкування 1/20 частки квартири
АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за їх безпідставністю.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 30 квітня 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 14 травня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 05
листопада 2008 року державним нотаріусом
П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори, зареєстроване в
реєстрі за №3-2994, на ім'я ОСОБА_5 в
частині спадкування ним 3/32 ідеальних
частин спадкового майна - квартири
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/32
ідеальну частку у спадковому майні -
квартирі АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті батька - ОСОБА_9,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В решті позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 жовтня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської
області від 30 квітня 2014 року скасовано
в частині визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом в
частині спадкування ОСОБА_5 3/32
ідеальної частини спадкового майна -
квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_3
права власності на 1/32 ідеальної частки
у спадковому майні - квартири АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті батька - ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а справу в цій
частині передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного
суду Львівської області від 30 квітня 2014
року залишено без змін.

В апеляційній скарзі на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 14 травня 2013 року ОСОБА_2 зазначає, що
оскаржуване рішення у частині відмови
у позові є незаконним. Вважає, що
оскільки ОСОБА_9 постійно проживав у
спірній квартирі до дня смерті, то
вступив в управління спадковим майном
після смерті свого батька ОСОБА_11, який
помер у 1986 році, а вони у порядку
представлення мають право на частку
квартири АДРЕСА_1, яку успадкував
ОСОБА_9 Після смерті бабусі ОСОБА_6
позивачі у порядку ст.1226 ЦК України
звернулись у нотаріальну контору із
заявою про прийняття спадщини. Вона та
позивачі вважають, що заповіт слід
визнати недійсним в цілому, а не
частково, так як на те є усі правові
підстави.

Просить рішення суду в частині відмови
в позові скасувати та задовольнити
позов в повному обсязі.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, котрі
належним чином відповідно до вимог
ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про
час та місце розгляду справи, але не
з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню,
виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у частині, яка залишилась не
скасованою після перегляду рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 30 квітня 2014 року касаційною
інстанцією, у повній мірі відповідає
даним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_12, 1933 року народження, та ОСОБА_6,
1933 року народження, 26 жовтня 1956 року
уклали шлюб, який зареєстрували в
Рожнятівському районному бюро ЗАГС
Станіславської області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_12 помер, що
стверджується свідоцтвом про його
смерть.

Згідно довідки №50 від 18.05.1993 року
ОСОБА_6 належить кооперативна
квартира АДРЕСА_1, котра станом на
01.01.1986 року повністю внесла свій
пайовий внесок за вказану квартиру в
сумі 8175 рублів СРСР в цінах 1985 року.
На підставі вказаної довідки ЛМБТІ
видано реєстраційне посвідчення №10371
від 10.01.1993 року №10371, реєстровий
№24433254.

12.02.1996 року ОСОБА_6 склала заповіт,
посвідчений Трускавецькою державною
нотаріальною конторою, зареєстрований
в реєстрі №1221, яким заповідала все
належне їй майно, де б воно не було
і з чого б воно не складалось, і
взагалі все те, що буде належати їй
на день смерті і на що вона за
законом матиме право, своєму синові
ОСОБА_5.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року правила
книги шостої ЦК України застосовуються
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми ЦК
України 2003 року застосовується до
спадщини, яка відкрилася, але була
прийнята спадкоємцями після 01 січня 2004
року; якщо спадщина була прийнята до 1
січня 2004 року - застосовується ЦК
Української РСР 1963 року. Таким чином, до
спірних правовідносин щодо прийняття
спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3
року застосовуються положення ЦК УРСР
в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
Української РСР часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця, а при оголошенні його
померлим - день, зазначений в статті
21 цього Кодексу.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, то саме
цей день є днем відкриття спадщини
після його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 524 ЦК України
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу
Української РСР (1963 року) при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти
(у тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого. До
числа спадкоємців першої черги
належить також дитина померлого, яка
народилася після його смерті. Онуки і
правнуки спадкодавця є спадкоємцями за
законом, якщо на час відкриття
спадщини немає в живих того з їх
батьків, хто був би спадкоємцем; вони
успадковують порівну в тій частці,
яка належала б при спадкоємстві за
законом їх померлому родителю.

Відтак, спадкоємцями першої черги
за законом спадкодавця ОСОБА_9, який за
життя заповіту не складав, були його
мати ОСОБА_6, дружина ОСОБА_2 та діти
ОСОБА_4 і ОСОБА_3.

Частиною 1 ст.548 ЦК УРСР визначено, що
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 Цивільного кодексу
Української РСР визначається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини. Особи, для яких право
спадкоємства виникає лише у випадку
неприйняття спадщини іншими
спадкоємцями, можуть заявити про свою
згоду прийняти спадщину протягом
строку, що залишився для прийняття
спадщини. Якщо строк, що залишився,
менше трьох місяців, він продовжується
до трьох місяців.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 в межах шестимісячного строку
звернулася до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_9, як від свого імені, так в
інтересах своїх неповнолітніх дітей
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

До складу спадщини входять лише ті
права та обов'язки, носієм яких за життя
був сам спадкодавець і які належали
йому на законних підставах. Не набуття
права власності на річ спадкоємцем не
дає підстав для виникнення такого
права у спадкоємців.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 червня 1983 року № 4
«Про практику розгляду судами України
справ про спадкування» встановлено, що
вирішуючи позови спадкоємців про право
власності на жилий будинок (квартиру),
його (її) поділ в натурі, а також
питання, пов'язані з визначенням
вартості будівель, судам слід
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що є викладені
в постанові від 04 жовтня 1991 року № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок», в
постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності».

Згідно з ст. 15 Закону України «Про
власність» (у редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин) член
ЖБК, який повністю вніс свій пайовий
внесок за квартиру, надану йому в
користування, набуває право власності
на квартиру і вправі розпоряджатись
нею на свій розсуд - продавати,
заповідати, обмінювати, в тому числі на
інше жиле приміщення у будинку
державного або громадського житлового
фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок
(частину будинку), що належить
громадянину на праві власності і
вчиняти відносно неї інші угоди, що не
заборонені законом.

Пай, внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також за рахунок
коштів, подарованих подружжю або
одержаних ним у позичку, а після повної
сплати пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном (п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 вересня
1987 року № 9 «Про практику застосування
судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи»).

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 червня 1983
року № 4 «Про практику розгляду судами
України справ про спадкування», слід
звернути увагу судів на те, що у
випадках смерті до 1 липня 1990 року члена
житлово-будівельного,
дачно-будівельного або
гаражно-будівельного кооперативу,
члена садівницького товариства
спадщина відкривається не на квартиру,
дачу, гараж, садовий будиночок,
насадження, а на пай спадкодавця та
інші суми, які підлягають поверненню у
таких випадках.

Що стосується зазначених осіб, які
померли після 1 липня 1990 року, то таким
же чином відкривається спадщина, якщо
до дня смерті не були внесені повністю
пайові внески, а якщо на цей час
спадкодавцем був повністю внесений
пайовий внесок - спадщина
відкривається відповідно на квартиру,
дачу, гараж, садовий будиночок, інші
будівлі і насадження.

Наведене свідчить про те, що член ЖБК,
який повністю вніс свій пайовий внесок
за квартиру, надану йому в
користування, набуває право власності
на квартиру з 26 березня 1991 року (з дня
набрання чинності Законом України «Про
власність»), а тому у випадках смерті
до 1 липня 1990 року члена
житлово-будівельного кооперативу
спадщина відкривається не на квартиру,
а на пай спадкодавця та інші суми, які
підлягають поверненню у таких
випадках.

Проте, оскільки позовних вимог щодо паю
спадкодавця та стягнення сум, які
підлягають поверненню у такому
випадку, позивачами не заявлялося, то
районний зробив правильний висновок
про відсутність правових підстав для
визнання за ними права на частку як
спадкоємцями за законом першої черги
після смерті їх батька ОСОБА_9 у
квартирі АДРЕСА_1 та визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом за заповітом, видане 05
листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_5 П'ятою
Львівською державною нотаріальною
конторою, реєстраційний № 3-2994.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 14 травня 2013 року у частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - П'ята
Львівська державна нотаріальна
контора, про визнання права на частку
як спадкоємцями за законом першої
черги після смерті ОСОБА_9 у квартирі
АДРЕСА_1 та визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, яке видане 05 листопада 2008
року П'ятою Львівською державною
нотаріальною конторою, реєстраційний
№3-2994 на ім'я ОСОБА_5, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: