Провадження № 2/127/7064/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

за участі представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочину
удаваним, визнання дійсним договору
купівлі-продажу автомобіля та визнання
права власності на автомобіль,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання
правочину удаваним, визнання дійсним
договору купівлі-продажу автомобіля та
визнання права власності на
автомобіль. Позов мотивував тим, що 10
грудня 2012 року ОСОБА_4 доручив ОСОБА_2
вчиняти правочини щодо користування та
розпорядження автомобілем марки
«Шкода-Фабія-Класик», 2007 року випуску,
шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер
НОМЕР_1, що належить йому на праві
власності. Позивач, бажаючи придбати
автомобіль, 22 грудня 2012 року зустрівся
із ОСОБА_2, який розмістив об'яву, де
досягли згоди щодо продажу цього
транспортного засобу шляхом видання
довіреності на володіння, користування
та розпорядження транспортним засобом.
При цьому відповідачу терміново були
потрібні гроші, а часу для зняття
автомобіля з обліку в органах ДАІ не
було. Між позивачем та ОСОБА_2 досягнуто
угоди про ціну автомобіля та 22 грудня
2012 року позивач придбав його за 7600,00
доларів США, на підтвердження чого
відповідач видав розписку, передав
автомобіль, ключі, реєстраційні
документи і видав генеральну
довіреність. Таким чином, позивач
вважає, що між сторонами фактично
укладений договір купівлі-продажу
автомобіля. При цьому, з посиланням на
положення ст. 235 ЦК України, позивач
вважає, що довіреність від 22 грудня 2012
року є удаваним правочином та просить
її визнати удаваним правочином,
визнати, що між позивачем та ОСОБА_2
укладений договір купівлі-продажу
автомобіля та визнати за позивачем
право власності на автомобіль марки
«Шкода-Фабія-Класик», 2007 року випуску,
шасі НОМЕР_3, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі за обставин, викладених
у позовній заяві та просив його
задовольнити. При цьому, зазначав, що
ОСОБА_4 має кредитні зобов'язання, тому
можливий арешт автомобіля.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував щодо
задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, хоча був належним чином
повідомлений про дату, час та місце
розгляду справи, про поважні причини
неявки у судове засідання не повідомив,
а тому суд вбачає можливим розглянути
справу у його відсутність.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, проаналізувавши докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що у позові належить відмовити. Суд не
приймає визнання позову, оскільки таке
визнання суперечить закону та
інтересам третіх осіб.

Судом встановлено, що згідно довільної
розписки ОСОБА_2 22 грудня 2012 року
отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 7600,00
доларів США за продаж автомобіля марки
«Шкода-Фабія-Класик», 2007 року випуску,
шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер
НОМЕР_1 (а. с. 6). Крім того, відповідно до
довіреності від 22 грудня 2012 року,
посвідченої приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрованої в
реєстрі за № 5228, ОСОБА_2, діючи від імені
ОСОБА_4 на підставі нотаріально
посвідченої довіреності, уповноважив
ОСОБА_3 представляти інтереси ОСОБА_4 по
питаннях розпорядження (продаж, обмін,
надання в заставу, оренду, позичку)
належним йому автотранспортним
засобом марки «Шкода-Фабія-Класик», 2007
року випуску, шасі НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 5). При
цьому, відповідно до свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_4 від 24 квітня 2013 року зазначений
автомобіль зареєстрований за ОСОБА_3,
натомість в розділі «власність»
міститься запис «не є власником» (а. с.
7).

Фактичним обставинам у справі
відповідають правовідносини, що
врегульовані нормами розділу ІУ Книги
першої, глави 54 розділу ІІІ Книги п'ятої
Цивільного кодексу України стосовно
загальних положень про правочини,
зокрема договори купівлі-продажу
рухомого майна, а також договірних
зобов'язань.

Позивач, звертаючись до суду з даним
позовом, просить визнати довіреність
від 22 грудня 2012 року, видану ОСОБА_2, від
імені ОСОБА_4, на ім'я позивача удаваним
правочином.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ч.1 ст.240 ЦК України
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто.

Частиною 3 статті 244 ЦК України
визначено, що довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами.

Відповідно до ст. 235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили. Відповідно до п. 25
постанови пленуму Верховного суду
України від 06 дистопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», за удаваним правочином
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Отже, для визнання правочину удаваним
слід встановити, що обидві сторони
договору усвідомлювали, що вони
укладають саме удавану угоду та, що їх
дії направлені на досягнення інших
правових наслідків та приховують іншу
волю учасників. Разом з ти, як
вбачається із аналізу вищевикладених
норм, видача довіреності є
одностороннім правочином.

При цьому слід відмітити, що позивач
зазначає, що фактично між сторонами
укладений договір купівлі-продажу.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, відповідно
до ст. 208 ЦК України, належить письмовій
формі. До того ж, постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№ 1388 «Про затвердження Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів», передбачена
письмова форма договору
купівлі-продажу автомобілів, а перед
відчуженням транспортний засіб
повинен бути знятий з обліку в
підрозділі ДАІ.

Отже, для набуття права власності на
автомобіль передбачена законом певна
форма та процедура оформлення
документів на автомобіль. Сторони не
уклали угоду з додержанням цієї форми
та процедури, тому підстави вважати
доведеним факт укладення договору
купівлі-продажу автомобіля на підставі
розписки та довіреності та удаваності
довіреності відсутні, і як наслідок
відсутні підстави для визнання його
такого договору укладеним. Не
передбачають це і положення ст.ст. 638, 639
ЦК України, на які посилається позивач.

Твердження про відсутність у
відповідача часу для зняття автомобіля
з обліку в органах ДАІ суд сприймає
критично, адже з моменту надання
розписки пройшло майже 2 роки, та
звертає увагу на пояснення
представника позивача про боргові
зобов'язання ОСОБА_4 При цьому суд
відмічає, що надана ОСОБА_2 в порядку
передоручення позивачеві довіреність
від 22 грудня 2012 року не свідчить про
перехід права власності на автомобіль,
адже за своєю правовою природою
довіреність не є в даному випадку
договором купівлі-продажу. Відповідно
до положень ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Враховуючи, що судом
відмовлено у задоволені вимоги про
визнання договору купівлі-продажу
автомобіля укладеним, не підлягає
задоволенню і вимога про визнання
права власності на автомобіль, за
відсутності належно вчиненого
правочину.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.208, 237, 240, 244, 328, 638, 655 ЦК України, ст.
ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання правочину
удаваним, визнання дійсним договору
купівлі-продажу автомобіля та визнання
права власності на автомобіль -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницьким міським судом
Вінницької області шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
термін з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлений
у встановлений ч.3 ст.209 ЦПК України
п'ятиденний строк

Суддя: