Єдиний унікальний номер 205/1167/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді Мовчан Д.В.

при секретарі
Волкобоєвої А.О.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,
представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у праві користування житловим
приміщенням, та визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі - Позивач) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, про усунення
перешкод у праві користування житловим
приміщенням, та визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що 11/12 частина
житлового будинку АДРЕСА_1, належить
йому, ОСОБА_4, на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності на спадщину від 27
лютого 2008 року, посвідченого 27.02.2008 року
державним нотаріусом Другої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори зареєстровано в
реєстрі за № 1-1172, зареєстрованого в КП
«ДМБТІ» 07 квітня 2008 року за № 18405300. 1/2
частина вищевказаного будинку
належала на праві приватної власності
ОСОБА_5, яка померла приблизно 25 років
тому, і право власності на належну їй
частину будинку ніким не успадковане.
Далі позивач зазначає, що він, ОСОБА_4, з
21.08.2004 року по 07.02.2013 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (далі -
Відповідач). Однак, після припинення
спільного проживання відповідач у
жовтні 2012 року виїхала із згаданого
вище будинку у невідомому напрямку.
Таким чином, відповідач постійно не
проживає у вищевказаному житловому
будинку без поважних причин, більше
шести місяців, будинком не цікавиться,
витрат по його утриманню не несе.

У зв'язку з чим, позивач змушений
звернутися до суду і просити суд
усунути йому, ОСОБА_4, перешкоди у
володінні, користуванні, і
розпорядженні житловим будинком
АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування
житловим будинком АДРЕСА_1.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити. В
обґрунтування позовних вимог
посилалася на обставини викладені у
позовній заяві.

Відповідач та її представник у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, просили суд у задоволені
позову відмовити з огляду на його
безпідставність та необґрунтованість.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, з'ясувавши
обставини справи та перевіривши їх
доказами, дослідивши матеріали справи,
знаходить позовні вимоги такими, що
підлягають задоволенню з огляду на
нижчевикладене.

Так, судом встановлені наступні
обставини справи та визначені
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 11/12 частина
житлового будинку АДРЕСА_1, належить
йому, ОСОБА_4, на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності на спадщину від 27
лютого 2008 року, посвідченого 27.02.2008 року
державним нотаріусом Другої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори зареєстровано в
реєстрі за № 1-1172, зареєстрованого в КП
«ДМБТІ» 07 квітня 2008 року за № 18405300(5-6).

Судом також встановлено, що станом на
день розгляду справи, за вказаною
адресою є зареєстрованою відповідач
ОСОБА_2, але фактично у житлового
будинку АДРЕСА_1, така особа не
проживає.

Задовольняючи позов, суд виходив з
наступного.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого або майнового права
та інтересу.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319,
321 ЦК України власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону. Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України передбачено, що власник
будинку має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і
має право розпоряджатися своїм житлом
на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого або майнового права
та інтересу.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійснені ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут
може бути також припинений за рішенням
суду на вимогу власника майна за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

З аналізу вказаної норми
матеріального закону вбачається, що
припинення сервітуту має власник, а
таке право пов'язане з тим, що
встановлення сервітуту не повинно
супроводжуватися значним обмеженням
прав власника майна. При цьому право
вимагати припинення такого сервітуту
належить виключно власникові, а
обставини які мають істотне значення,
можуть полягати у порушенні
договірних умов, використання всупереч
досягнутим домовленостям, порушення
меж користування, способу тощо.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. При цьому, ця
норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу,
яка називається „Право користування
чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає
сервітутом).

Таким чином, на даний час цивільне
законодавство передбачає, що члени
сім'ї власника користуються жилим
приміщенням на підставі сервітуту. Як
наслідок, це означає, що щодо аналізу
цього права, зокрема, підстав його
виникнення та припинення,
застосовуються усі положення Кодексу
щодо сервітуту.

Згідно зі ст.401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Таким чином, законодавство пов'язує
право користування чужим майном
(сервітут) з потребами інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

При встановленні права членів сім'ї
власника квартири користуватися жилим
приміщенням, належним власнику,
законодавство виходить з того, що такий
сервітут пов'язується з неможливістю
ведення спільного господарства
членами однієї сім'ї без їх спільного
проживання. Це вбачається, зокрема, зі:

- ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до якої
до членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать дружина власника,
їх діти і батьки; членами сім'ї власника
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство, а також

- ч.2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки. Таким
чином, однією з підстав виникнення у
членів сім'ї власника права на
користування жилим приміщенням поряд з
наявністю між ними сімейних відносин є
й їх спільне проживання. У разі якщо
члени сім'ї власника з якихось
правомірних підстав не проживають
спільно, вони не набувають права на
користування жилим приміщенням
власника (сервітуту). Такий висновок
безпосередньо підтверджується й
змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на
наявність права користування житлом
лише у членів сім'ї власника, які
проживають разом з ним.

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право
користування житлом, яке належить на
праві приватної власності іншій особі,
надається лише члену сім'ї власника
цього житла.

Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут
може бути також припинений за рішенням
суду на вимогу власника майна за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

З аналізу вказаної норми матеріального
закону вбачається, що припинення
сервітуту має власник, а таке право
пов'язане з тим, що встановлення
сервітуту не повинно супроводжуватися
значним обмеженням прав власника
майна. При цьому право вимагати
припинення такого сервітуту належить
виключно власникові, а обставини які
мають істотне значення, можуть
полягати у порушенні договірних умов,
використання всупереч досягнутим
домовленостям, порушення меж
користування, способу тощо.

Аналізуючи зазначені обставини та
докази, які надані суду, у їх
сукупності, суд доходить висновку, що
відповідач ОСОБА_2 є такою особою, що
втратила право користуватися житловим
приміщенням за вказаною адресою, адже
право користування житлом, яке
належить на праві приватної власності
іншій особі, надається лише члену сім'ї
власника цього житла, та лише у випадку
неможливості ведення спільного
господарства членами однієї сім'ї без
їх спільного проживання. В даному
випадку особистий сервітут не може
бути встановлений по відношенню до
вказаного відповідача, адже відповідач
у спірному житловому приміщенні не
мешкає з 2012 року, спільного
господарства з позивачем така особа не
веде.

Окрім цього, відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11
грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
Закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне усунути ОСОБА_4 перешкоди у
володінні, користуванні, і
розпорядженні житловим будинком
АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування
житловим будинком АДРЕСА_1.

Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 88
ЦПК України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати, тому з відповідача на користь
позивача необхідно стягнути витрати по
сплаті судового збору в розмірі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 321, 391, 401 ЦК України, ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 130, 174, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про усунення перешкод у праві
користування житловим приміщенням, та
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
задовольнити.

2. Усунути ОСОБА_4 перешкоди у володінні,
користуванні, і розпорядженні житловим
будинком АДРЕСА_1, шляхом визнання
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

3. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
понесені та документально
підтверджені судові витрати по справі
у вигляді судового збору в розмірі
243(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області, через Ленінський районний суд
міста Дніпропетровська, шляхом подачі
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
Д.В. Мовчан