Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/5813/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Бойко С.М., Берези В.І.,

за участі судового секретаря: Брикайло
М.В.,

представника ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» Семенюк С.Я. та представника
відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5, розглянувши
у відкритому судовому засіданні у
місті Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
02 липня 2014 року у цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
договорів купівлі-продажу квартири
недійсними та застосування наслідків
недійсності договору,-

встановила:

У вересні 2011 року Публічне акціонерне
товариство (далі ПАТ) «Райффайзен Банк
Аваль» звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладених 4 грудня 2009
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, а також 22
грудня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із
застосуванням наслідків недійсності
договорів, шляхом зобов'язання ОСОБА_8
повернути ОСОБА_7 22 283 грн., а ОСОБА_7
повернути ОСОБА_4 20 701 грн.. Також
зобов'язати ОСОБА_8 звільнити та
передати цю квартиру ОСОБА_4 та визнати
за останнім право власності на вказане
житло.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що ухвалою Галицького районного суду
м.Львова від 27 жовтня 2009 року з метою
забезпечення позову про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
укладеним 13 листопада 2007 року між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4,
накладено арешт на грошові кошти
ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на рухоме і нерухоме
майно, що належить останнім. Однак,
незважаючи на накладений арешт, ОСОБА_4
4 грудня 2009 року відчужила квартиру
ОСОБА_7, а останній 22 грудня 2010 року
продав цю ж квартиру ОСОБА_8 Оскільки 24
вересня 2010 року рішенням Галицького
районного суду м. Львова ухвалено
стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_9
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 309870,16 доларів США, позивач
вважає, що оскаржувані договори
купівлі-продажу вказаної квартири
порушують права Банку на належне
виконання рішення суду про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 02 липня 2014 року в
задоволенні цього позову ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Це рішення суду оскаржив «Райффайзен
Банк Аваль». В апеляційній скарзі
представник позивача ОСОБА_10.
посилається на незаконність,
необґрунтованість оскаржуваного
рішення, порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
постановлення рішення без повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
без належної оцінки всіх доказів.
Зокрема, апелянт зазначає, що судом
першої інстанції не обґрунтовано свого
висновку щодо правомірності
відчуження ОСОБА_4 спірної квартири.
Крім того, така позиція суду, на думку
апелянта, суперечить висновкам
Верховного Суду України викладеним в
судових рішеннях від 07.12.2004 року, 29.11.2006
року, 18.09.2007 року, в яких містяться
роз'яснення, що заборона
розпоряджатись майном виникає з
моменту постановлення ухвали про
накладення арешту на те чи інше майно.
Така ж позиція висловлена Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ при скасуванні рішення
Галицького районного суду м. Львова від
31.01.2012 року у даній справі. Звертає
увагу суду на той факт, що на момент
укладання договору купівлі-продажу з
ОСОБА_7 - 04.12.2009 року спірна квартира не
перебувала в іпотеці у ПАТ
«Прокредитбанк», а відтак останній не
мав жодних переваг при реалізації цієї
квартири. Вважає, що договір іпотеки
припинив свою дію принаймні за один
день до укладення зазначеного вище
договору з ОСОБА_7, оскільки є похідним
від основного зобов'язання з ПАТ
«Прокредитбанк». Вказує, що поза увагою
суду першої інстанції залишився факт
відчуження спірної квартири, яка
знаходиться в центральній частині м.
Львова всього за 20700,00 грн., що на його
думку в 10 разів нижче ринкової ціни
спірного нерухомого майна. На підставі
вищевказаного, зазначає також, що судом
першої інстанції не вказано мотивів
відмови суду витребовувати докази на
підтвердження укладення між ОСОБА_4 та
ПАТ «Прокредитбанк» кредитного
договору та договору іпотеки; не
досліджено обставин відчуження
спірної квартири в подальшому синові
ОСОБА_4 - ОСОБА_8; не встановлено
обставин та не досліджено доказів на
підтвердження висновків суду про
відхилення доводів позивача. Просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог. (а.с.246-248).

Заслухавши суддю-доповідача,
представника Семенюк С.Я. на
обґрунтування апеляційної скарги,
заперечення на скаргу представника
ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

У відповідності до ст.3 ЦПК України та
ст.16 ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

В той же час, за змістом положень ст.15
ЦК України право особи на захист свого
цивільного права виникає у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга статті
3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Однак зазначеним вимогам закону
дане рішення в повній мірі не
відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи
та безспірно встановлено судом першої
інстанції, 13.11.2007 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір № 010/08-3/3315в,
за умовами якого ОСОБА_4 отримала
кредит у розмірі 300 000 доларів США на
строк до 12.11.2017 року.

Судом встановлено також, що у
зв'язку з невиконанням позичальником
своїх зобов'язань за вказаним
кредитним договором, Банк звернувся з
відповідним позовом до ОСОБА_4 та
ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за
вказаним кредитним договором. В ході
вирішення судом вказаного спору,
Галицький районний суд м.Львова 27
жовтня 2009 року за заявою ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» своєю ухвалою
наклав арешт на грошові кошти ОСОБА_4 та
ОСОБА_9, а також на рухоме і нерухоме
майно, що належить їм на праві
власності. Вказаний позов Банку
рішенням того ж суду від 24 вересня 2010
року повністю задоволений, та стягнуто
з відповідачів солідарно
заборгованість за кредитним договором
розмірі 309 870,16 доларів США (т.1 а.с.7,8).

Постановою начальника Галицького
відділу ДВС Львівського міського
управління юстиції від 02 грудня 2009
року скасована постанова про відкриття
виконавчого провадження від 24
листопада 2009 року на виконання ухвали
Галицького районного суду від 27 жовтня
2009р. про накладення арешту на грошові
кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_9 та на рухоме і
нерухоме майно, яке належить вказаним
особам н аправі власності, як
забезпечення позову ПАТ «Райфайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4 та ОСОБА_9 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №010/08-3/3315/в від 13.11.2007р.. Крім
того, 02.12.2009 року державним виконавцем
винесена постанова про відмову у
відкритті виконавчого провадження, що
стверджується повідомленням
Галицького ВДВС ЛМУЮ від 02.12.2009р.
(т.1а.с.9).

Безспірно встановлено і те, що
спірна квартира АДРЕСА_1 була предметом
застави за кредитним договором та
договором іпотеки №0869-ІД від 26.03.08р.
укладених між ОСОБА_4 та ПАТ
«Прокредитбанк», і не являлась
предметом застави при укладенні
кредитного договору між ОСОБА_4,ОСОБА_9
та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»

З матеріалів справи вбачається
також, що 04.12.2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 20701
грн. (а.с.10-11), а 22.12.2010 року договір
купівлі-продажу цієї ж квартири було
укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за 22 283
грн. (т.1 а.с.12-13).

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
вважаючи що вказаними договорами
купівлі-продажу спірної квартири
порушуються права Банку на належне
виконання рішення Галицького
районного суду м.Львова від 24 вересня
2010 року про стягнення заборгованості
за кредитним договором, звернувся до
суду з вказаним позовом про визнання
цих договорів недійсними та про
застосування наслідків недійсності
цих правочинів, відповідно до ст.216 ЦК
України, шляхом зобов'язання кожного з
покупців повернути кошти, за які
придбана вказана квартира, продавцям,
зобов'язати ОСОБА_8 звільнити та
передати цю квартиру ОСОБА_4, а татко ж
визнати за останньою право власності
на вказане житло.

Відмовляючи у задоволенні позову
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо
визнання недійсними договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 4 грудня 2009 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив
із того, що в даному випаду банк не є
стороною вказаного договору
купівлі-продажу, ніколи не був
власником цієї квартири, його права і
інтереси укладенням цього договору не
порушуються, а тому останній не набув
права звертатись до суду з
відповідними позовними вимогами.

Однак погодитись з таким
висновком суду першої інстанції в
повній мірі в цій частині не можна.

Так, у відповідності до положень ст.ст.
4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК України, міжнародним договорам,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.

Відповідно до статті 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Наявність ухвали суду про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно означає, що відповідач
не має права розпоряджатись майном або
коштами, на які накладено арешт, з
моменту винесення такої ухвали,
незалежно від того, які зроблені дії на
стадії виконання цієї ухвали.

На час укладення оспорюваного договору
купівлі-продажу від 4 грудня 2009 року
ОСОБА_4 була обізнана про наявність
ухвали про накладення арешту та
заборону на відчуження, отже з 27 жовтня
2009 року, тобто з моменту винесення
ухвали Галицьким районним судом
м.Львова, вона не мала права
розпоряджатись майном, на яке було
накладено арешт.

За таких обставин, та з врахуванням
положень ст.203, 215 ЦК України,
оспорюваний договір купівлі-продажу
від 4 грудня 2009 року, за яким ОСОБА_4
продала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 слід
визнати недійсним, чого не було
зроблено судом першої інстанції.

В той же час, суд першої інстанції
обґрунтовано не застосував наслідки
недійсності оспорюваного правочину,
передбачені ст.216 ЦК України, у вигляді
реституції, оскільки правила про
реституцію володіння не можуть бути
використані для повернення
індивідуально-визначеної речі,
переданої на виконання недійсного
правочину, але відчуженої третій особі.
При цьому вимога про повернення
індивідуально-визначеної речі, якою
даному випадку є спірна квартира,
переданої на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути заявлена лише однією
стороною недійсного правочину іншій
стороні такого правочину.

Однак в даному випадку ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» не є стороною
оспорюваного договору купівлі-продажу,
на що вірно звернув увагу суд першої
інстанції, а тому не уповноважений
вимагати повернення спірної квартири
попередньому власнику.

В той же час, не дивлячись на те, що
позивачем не заявлявся віндикаційний
позов про витребування спірного майна
в порядку ст.388 ЦК України у ОСОБА_8, як
добросовісного набувача за наступним
договором купівлі-продажу квартири,
судом першої інстанції, виходячи з
роз'яснень п.10 Постанови Пленуму ВСУ
від 06.11.2009 9 „ Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" вірно зазначено
про те, що в такому випадку право
витребувати майно у добросовісного
набувача має лише власник цього майна,
яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не
являється, а тому правові підстави для
витребування позивачем цієї квартири у
останнього набувача відсутні.

Помилковою є вимога позивача
зобов'язати ОСОБА_8 повернути ОСОБА_7 22
283 грн., а ОСОБА_7 повернути ОСОБА_4 20701
грн. за придбану квартиру внаслідок
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
оскільки в такому випадку поверненню
підлягали б кошти отримані ОСОБА_4 від
ОСОБА_7, а останнім від ОСОБА_8 за
придбання квартири, а не навпаки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
є: неповне з'ясування судом обставин
справи, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» щодо визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири №6а в буд.13 по вул.Менделєєва у
м.Львові, укладеного 04 грудня 2009 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 слід скасувати та
постановити в цій частині нове рішення
яким задовольнити ці позовні вимоги.

В решті рішення суду першої інстанції ,
як таке, що ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права
слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 4
ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р
і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду
м.Львова від 02 липня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 04 грудня 2009 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_7 скасувати і постановити в цій
частині нове рішення про задоволення
цих позовних вимог.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 04 грудня 2009 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_7.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання цим
рішенням законної сили.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Берези В.І.

Бойко С.М.