22-ц/775/1572/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого судді - Мальцевої
Є.Є.

суддів - Баркова
В.М., Ткаченко Т.Б.

при секретарі - Бєльченко
Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» про
відшкодування за час затримки
розрахунку при звільненні та стягнення
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат Імені Ілліча»
на рішення Іллічівського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 09 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулась з позовом до публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК
ім. Ілліча») з проханням стягнути з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» середній заробіток у
розмірі 96 367,51 грн. за час з дня
звільнення по день звернення до суду - з
29.11.2010 р. по 27.03.2014 р., та за час розгляду
справи у суді по день постановлення
рішення. Просила на її користь стягнути
моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та
витрати на правову допомогу в розмірі
609 грн..

В обґрунтування позову посилалась на
те, що відповідачем не було проведено
остаточного розрахунку на момент її
звільнення до моменту звернення до
суду.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
09 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 було
задоволено частково, стягнуто з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» на користь позивача 84864
грн. відшкодування за час затримки
розрахунку при звільненні і 1000 грн. у
відшкодування моральної шкоди з
утриманням з відповідача при виплаті
зазначених сум передбачених законом
податків та обов'язкових платежів. Було
також стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_2 витрати на правову
допомогу в розмірі 541,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на
користь держави судовий збір у розмірі
1092,22 грн.

В апеляційній скарзі
представник відповідача ПАТ «ММК ім.
Ілліча», посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення
Іллічівського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 09
жовтня 2014 року і ухвалити нове по суті
позовних вимог, яким просить повністю
відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ПАТ «ММК ім. Ілліча». Зокрема,
вказував, що судом було проігноровано
приписи ст. 117 КЗпП України під час
розрахунку та обчисленні суми
середнього заробітку. Суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що ПАТ
«ММК ім. Ілліча» добровільно виплатив
на користь ОСОБА_2 суму заборгованої
індексації з компенсацією 893,42 грн. як
результат часткового вирішення спору.
Посилаючись на те, що позивачем не
доведено порушення її трудового права,
немає підстав для відшкодування
моральної шкоди, судових витрат. Але
одночасно вказував, що судом не був
застосованій принцип співмірності при
розрахунку суми середнього заробітку.
Також вказував, що в частині вирішення
питання про відшкодування витрат на
правову допомогу рішення не відповідає
вимогам закону, оскільки зі змісту
позову вбачається, що адвокатом не було
витрачено стільки часу на підготовку
позову і матеріалів справи до суду, як
зазначено в акті виконаних робіт. На
думку апелянта рішення не відповідає
вимогам ст. 212-214 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки ОСОБА_2, яка просила скаргу
відхилити, заперечення представника
відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» -
Щербакової Н.В., яка просила апеляційну
скаргу задовольнити, перевіривши
матеріали справи у межах апеляційного
оскарження і доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що позивачка з 28
липня 1980 року по 26 листопада 2010 року
перебувала у трудових відносинах з ПАТ
«ММК ім. Ілліча» (а.с. 6). За цей період їй
нараховувалася і виплачувалася
заробітна плата, що відповідно до ст. 1
Закону України «Про оплату праці» є
винагородою у грошовому виразі, яку за
трудовим договором власник або
уповноважений ним орган виплачує
працівникові за виконану роботу.

З березня 2003 року по день звільнення 26
листопада 2010 року їй не проводилася
індексація, передбачена діючим
законодавством, за період з березня 2003
року по 2006 рік. 14 січня 2014 року позивач
звернулася з листом до відповідача про
відновлення своїх порушених прав і
виплату суми заборгованої індексації
заробітної плати та компенсації за
втрату частини доходів. Відповідачем
ОСОБА_2 28.03.2014 року було перераховано на
банківський рахунок суму даної
заборгованості в розмірі 893,89 грн., що
складалася з розрахунку по заробітній
платі, яка була проіндексована
відповідно до вимог закону.

Вирішуючи позов, суд виходив з того, що
підприємство-відповідач добровільно
28.03.2014 року виплатило позивачу суму
заборгованої індексації заробітної
плати та компенсації. Тому, виходячи з
того, що спір щодо суми заборгованості
між сторонами відсутній, у
відповідності до закону позивачу до
виплати підлягає й повна сума
середнього заробітку за час затримки
фактичного розрахунку.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
в частині необхідності відшкодування
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, але не може погодитись із
розміром такого відшкодування,
визначеним судом першої інстанції.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

В день звільнення позивача 26.11.2010
року підприємство повинно було
провести з ОСОБА_2 повний розрахунок.
Проте, суми індексація заробітної
плати та компенсація за несвоєчасно
виплачену заробітну плату в день
звільнення позивачу виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки. У разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному
провадженні трудового спору про
стягнення належної працівникові
заробітної плати положення частини
другої статті 233 КЗпП України підлягає
застосуванню у випадках пред'явлення
вимог про стягнення будь-яких виплат,
що входять до структури заробітної
плати, і застосування цих положень не
пов'язане з фактом нарахування чи не
нарахування роботодавцем спірних
виплат. У разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення сум індексації заробітної
плати та компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати як складових
належної працівнику заробітної плати
без обмеження будь-яким строком
незалежно від того, чи були такі суми
нарахованої роботодавцем.

Зі справи вбачається, що тільки в
квітні 2014 року позивач звернулася до
суду з даним позовом і просила
стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час затримки
виплати заборгованості по заробітній
платі в сумі 96367,51 грн за період з
29.11.2010 року по день звернення до суду і
суму середнього заробітку, що припадав
їй за період з дня звернення до суду по
день постановлення рішення. (а.с.3).

Ухвалюючи рішення про стягнення з
підприємства на користь позивача суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, суд першої інстанції
виходив з того, що підприємство визнало
факт заборгованості по заробітній
платі перед ОСОБА_2, виплатило їй таку
суму, яка не оспорювалася сторонами. А
з урахуванням 816 робочих днів, що
сплинули за період з дня її звільнення
по день фактичного розрахунку 28.03.2014
року (дати перерахування заборгованої
суми індексації), їй підлягала б
виплаті заробітна плата за затримку
розрахунку при звільненні в сумі 84864
грн..

Як правильно було встановлено судом,
позивач була звільнена 26 листопада 2010
року, цей день був для неї останнім
робочим (не вихідним) днем, тому
відповідач мав з позивачем провести
розрахунок в день звільнення, але не
виконав вимоги закону в цій частині.
Виходячи з позовних вимог і графіка
робочого часу позивача, судом
правильно встановлена кількість
робочих днів з 27 листопада 2010 року по 28
березня 2014 року, а саме 816 робочих днів.

Сторони такий розрахунок суду
кількості робочих днів не оспорюють,
погоджуючись з рішенням суду в цій
частині.

Згідно з довідкою відповідача розмір
середньоденного заробітку позивача
складає 104 грн. (а.с.42). Позивач
погодилася із таким розрахунком, не
наполягала на власному розрахунку суми
середньоденного заробітку, який
визначила в розмірі 118,1 грн..

Повністю задовольняючи позовні вимоги
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку, суд
виходив з того, що позивачу не були
виплачені усі належні при звільненні
суми, спору про їх розмір немає, тому
він має право на стягнення середнього
заробітку в розмірі 84864 грн. за весь
період затримки розрахунку з дня
звільнення по день фактичного
остаточного розрахунку 28.03.2014 року.

З таким висновком суду колегія суддів
не може погодитись.

Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
(далі - постанова Пленуму ВСУ),
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі,- наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню в
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як з'ясовано, між сторонами виник спір
щодо розміру заборгованості із
заробітної плати. Позивач звертався до
підприємства з заявою про виплату
заборгованості по заробітній платі за
період з 01 березня 20003 року по 26.11.2010
року. А відповідачем в березні 2014 року
були виконані вимоги з розрахунку
частково: виплачена сума індексації
заробітної плати тільки за період
2003-2006 років.

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 просила
стягнути з підприємства середній
заробіток за час затримки розрахунку в
сумі 96367,51 грн..

Рішенням суду сума середнього
заробітку за час затримки розрахунку,
що припадала б позивачу, визначена в
розмірі 84864 грн..

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом невірно визначений розмір
середнього заробітку із розрахунку за
816 робочих днів, а не виходячи з
пропорційності суми заробітку за
період, коли не була виплачена
індексація, до суми заборгованості по
невиплаченій індексації, не є
слушними, оскільки не грунтуються на
законі.

Враховуючи положення п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», колегія суддів доходить
до висновку про доцільність часткового
задоволення позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки у розрахунку, виходячи з
розміру частки основної спірної суми
по індексації і компенсації в сумі 1070
грн, на яку позивач мала право, і у
зв'язку з невиплатою якої виник даний
спір; істотності спірної суми
порівняно із середнім заробітком, що
припадав би до виплати; тривалості
часу, протягом якого за отриманням
недоплаченої суми не зверталася
позивач, що фактично і визначило розмір
суми середнього заробітку, стягнення
якого вона вимагає. І, беручи уваги
наведене, вважає, що вимоги ОСОБА_2
підлягають частковому задоволенню, до
стягнення на користь позивача слід
визначити суму 1500 грн..

Таким чином, колегія суддів частково
погоджується із доводами апеляційної
скарги відповідача, тому рішення
підлягає зміні, з ухваленням рішення
про стягнення з відповідача на користь
позивача середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні в
розмірі 1500 грн. з утриманням з вказаної
суми при виплаті передбачених законом
податків та обов'язкових платежів і
зборів.

Вирішуючи спір про відшкодування
моральної шкоди на користь позивача,
суд першої інстанції також вважав його
доведеним, а вимоги позивача про
компенсацію такої шкоди в розмірі 1000
грн обгрунтованими, тому задовольнив
її вимоги в цій частині в повному
обсязі.

З доводами апеляційної скарги
представника ПАТ «ММК ім..Ілліча» про
безпідставність відшкодування
моральної шкоди позивачу колегія
суддів не погоджується, оскільки
висновки суду першої інстанції про
наявність факту порушення трудових
прав позивача є правильними і
обгрунтованими.

Між тим, з огляду на те, що рішення суду
в частині відшкодування суми
середнього заробітку змінено, і розмір
такого відшкодування зменшений, сума
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність зміни суми
компенсації моральної шкоди також.
Виходячи з принципів розумності і
справедливості, враховуючи обставини
справи, колегія суддів вважає
достатньою для відшкодування позивачу
моральної шкоди суму 250 грн..

Також не є слушними доводи апеляційної
скарги про те, що суд безпідставно
стягнув на користь позивача з
відповідача витрати на правову
допомогу, оскільки зі справи
вбачається, що ОСОБА_2 згідно із
квитанцією до прибуткового касового
ордеру та акту прийому-передачі
виконаних робіт, оплатила адвокату 609
грн. за правову допомогу, яка
складалася з підготовки та складення
позовної заяви, складення запиту на
отримання відомостей про заробіток та
графік робіт, проведення розрахунку
середнього заробітку за весь час
затримки по день звернення до суду,
консультації тривалістю 1,25 годин (а.с.
21).

Відповідно до ст.79 ЦПК України до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
відносяться, зокрема, витрати на
правову допомогу.

Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Задовольняючи частково позов про
стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на
користь ОСОБА_2 суми заборгованості,
суд першої інстанції, керуючись ч. 1 ст.
88 ЦПК України, стягнув з відповідача
суму в розмірі 541,40 грн..

У відповідності до ст..303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Тому, враховуючи, що
відповідач не спростував висновків
суду першої інстанції про
обгрунтованість звернення позивача до
суду з позовом про захист порушеного
трудового права, а доводи скарги про
недоведеність позивачем витрат на
юридичну допомогу в наданому обсязі
не приводять колегію суддів до іншого
висновку, рішення суду в частині
відшкодування витрат на правову
допомогу скасуванню не підлягає.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК
України у зв'язку з частковим
задоволенням апеляційної скарги і
зміною рішення в частині розміру
відшкодування з відповідача на користь
держави слід стягнути судовий збір в
розмірі 487,2 грн. ( відповідно до ст..4
Закону України «Про судовий збір», по
243,6 грн за позовні вимоги майнового і
немайнового характеру).

З урахуванням зазначеного апеляційна
скарга Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат Імені Ілліча»
на рішення Іллічівського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 09 жовтня 2014 року підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
- зміні в частині розміру суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, моральної шкоди і судового
збору, з ухваленням в цій частині
нового рішення про задоволення
позовних вимог, стягнувши з
підприємства на користь ОСОБА_2
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні в розмірі 1500
грн. з утриманням з вказаної суми при
виплаті передбачених законом податків
та обов'язкових платежів і зборів, та у
відшкодування моральної шкоди 250 грн..
Також з відповідача на користь держави
підлягає стягненню судовий збір в
розмірі 487,2 грн, а в решті слід залишити
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309,309 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
09 жовтня 2014 року змінити, стягнути з
Публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат Імені Ілліча» на користь
ОСОБА_2 середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні в розмірі 1500
грн. з утриманням з вказаної суми при
виплаті передбачених законом податків
та обов'язкових платежів і зборів,
стягнути у відшкодування моральної
шкоди 250 грн ..

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський
металургійний комбінат Імені Ілліча»
на користь держави судовий збір 487,2
грн..

В решті залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів з
дня набрання чинності безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді