Номер провадження: 22-ц/785/7637/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Гірняк Л.А., Процик М.В.,

за участю секретарів - Решетник М.С.,
Орлової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
договору позики недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 червня 2014 року,

встановила:

У вересні 2013 р. ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просила визнати недійсним договір
позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 09.08.08 р.
щодо отримання коштів у сумі - 3 555 500
доларів США. Стягнути з відповідача на
її користь судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивувала тим, що
під час розгляду іншої справи про
стягнення з неї та ОСОБА_6 суми боргу їй
стало відомо про існування
вищевказаної розписки. Вважає, що
договір позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
вчинений з порушенням норм діючого
законодавства України. Оскільки за
спірним договором сума позики
становить - 3 555 550 доларів США, що станом
на 09.08.08 р. за курсом НБУ складало - 17 208 620
грн., то відповідно до ч. 1 ст. 208, ч. 1 ст.
1047 ЦК України такий договір має бути
укладений в письмові формі. Розписка
про отримання грошових коштів не може
бути визнана письмовою формою договору
позики. 08.08.09 р. було зареєстровано шлюб
між нею та ОСОБА_6. Вона письмової згоди
на укладення договору позики не
надавала, а тому згідно ч. 2 ст. 65 СК
України вона має право звернутися до
суду з позовом про визнання
вищевказаного договору позики
недійсним.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 19.06.14 р. (а. с. 105 - 109) в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить
рішення суду першої інстанції
скасувати. Ухвалити нове рішення, яким
визнати недійсним договір позики у
вигляді боргової розписки від 09.08.08 р.
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на суму - 3 555 500
доларів США. Стягнути з відповідача на
її користь судові витрати. Посилається
на те, що рішення ухвалено при
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

ОСОБА_7, представник ОСОБА_4, в
судовому засіданні підтримав доводи та
вимоги, які викладені в апеляційній
скарзі.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому
засіданні вважав необхідним
апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позову.
Пояснив, що позивачка не давала ні
усної, ні письмової згоди на укладання
договору позики. Розписку він не
підписував, грошей по ній не отримував.

Відповідач ОСОБА_5 письмових
заперечень на апеляційну скаргу не
надав. Його представник ОСОБА_8 в
судовому засіданні вважала необхідним
скаргу відхилити як безпідставну,
рішення залишити без змін як законне та
обґрунтоване. З посиланням на
роз'яснення пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.12 р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», вказувала на
те, що при укладанні договору позики
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримання згоди
дружини не потрібно. Надала висновок
експертів № 8166/11-33/8167/11-32 від 28.12.12 р. по
іншій цивільній справі, з висновками
про те, що підпис в розписці від 09.08.08 р.
виконаний самим ОСОБА_6.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
колегія суддів перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши осіб, які прийняли участь в
судовому засіданні, обговоривши доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при ухваленні рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що згода
ОСОБА_4 на укладання її чоловіком -
ОСОБА_6 договору позики з ОСОБА_5 не
потрібна. ОСОБА_4 пропущений строк
звернення до суду (а. с. 106 - 109).

Колегія суддів, вважає, що суд першої
інстанції, на підставі наданих
сторонами і досліджених судом доказів,
дійшов правильного висновку про
відмову в задоволенні позову. Висновки
суду в цій частині відповідають
обставинам справи, нормам
матеріального та процесуального права.

Судом правильно встановлено, що
права позивачки не порушено, до
правовідносин сторін не підлягають
застосуванню положення ст. 65 СК
України. Доводи апелянта про порушення
судом ст. ст. 31, 203 ЦК України, ст. ст. 54, 55,
65 СК України, неправильне тлумачення
роз'яснень, які містяться в п. 25
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.12 р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» є
неспроможними.

Статтями 1046, 1047 ЦК України
передбачено, що за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність іншій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж саму
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України,
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою іншого з подружжя. Дружина,
чолові має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться в п. 25 пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.12 р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», при
оспорюванні кредитного договору чи
договору поруки, застави/іпотеки іншим
із подружжя суми мають виходити з
такого. Положення ст. 65 Сімейного
кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майно, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

За своєю правовою природою договір
позики грошей, як і кредитний договір є
правочином з отримання у власність
грошей. Параграф 1 «Позика», як і
параграф 2 «Кредит» знаходиться в
Главі 71 ЦК України «Позика. Кредит.
Банківський вклад». За вищевказаного
доводи апелянта щодо неправильного
тлумачення судом першої інстанції
положень вищевказаного пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ колегію суддів не приймаються до
уваги.

Доводи апелянта про те, що зазначених
у розписці коштів вона не бачила, на які
цілі вони були витрачені їй не відомо, в
інтересах сім'ї гроші не витрачались
колегія суддів не приймає до уваги,
виходячи з положень ст. 179 ЦПК України.

Разом з тим, відмовивши в задоволенні
позову за його безпідставністю, суд
першої інстанції як на підставу
відмови у задоволенні позову послався
і на пропуск позивачем строку позовної
давності, передбачений ст. 257 ЦК
України.

Відповідно до ч. 3 п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.09 р. № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», суд, встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
оскаржене рішення, зазначених положень
до уваги не взяв. Встановивши, що
позовні вимоги не доведені, у
мотивувальній частині разом з тим
помилково послався на ст. ст. 256, 257, 261 ЦК
України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення суду першої
інстанції. Підставою для змінити
рішення суду є порушення норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду першої
інстанції, які викладені в рішенні,
відповідають обставинам справи, що
мають значення для справи, але судом
додатково було безпідставно
застосовано ст. 257 ЦК України як
підставу для відмови в задоволенні
позову, рішення суду підлягає зміні.
Необхідно виключити з мотивувальної
частини рішення суду посилання на ст. 257
ЦК України, як на підставу для відмови в
задоволенні позову. В решті рішення
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 19 червня 2014 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 червня 2014 року посилання на
ст. 257 ЦК України як на підставу для
відмови в задоволенні позову.

В решті рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий суддя:
А. П. Заїкін

Судді:
Л. А. Гірняк

М. В. Процик