Справа
№ 201/1819/14-ц
№ 2/201/903/2014р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014р.
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко
Н.В.

при секретарі - Кірієнко
Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання недійсним правочину, визнання
недійсним свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, розподіл майна
та визначення порядку користування
ним,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2014р. ОСОБА_1 звернулася до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2
про визнання недійсним правочину від
03.10.2013р. про відчуження ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 автомобіля ВАЗ 21104,
визнання недійсним свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_4 від 03.10.2013р. за ОСОБА_3, визнання
за ОСОБА_1 права власності на 2/3 (дві
треті) частини цього автомобіля
визначення порядку користування
автомобілем: січень, березень, травень,
липень, вересень, листопад -
використання автомобілю ОСОБА_1, а
лютий, квітень, червень, серпень,
жовтень, грудень - використання
автомобілю ОСОБА_2 Уточнені позовні
вимоги, де відповідачем зазначена і
ОСОБА_3 надійшли до суду 22.09.2014р. (а.с. №
57 - 60).

В обґрунтування позовних вимог
позивачка в позовній заяві посилалася
на те, що між нею та ОСОБА_2 04.03.1995р. був
зареєстрований шлюб, який розірвано
рішенням Красногвардійского районного
суду м. Дніпропетровська від 03.10.2013р.
(набуло законної сили 15.10.2013р.).В період
шлюбу сторони придбали в кредит у 2006р.
автомобіль ВАЗ 21104, д/н НОМЕР_3, який був
зареєстрований на ОСОБА_2, що
вбачається зі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 15.08.2006р. На
укладення кредитного договору і
договору застави була отримана її
згода, про що є відповідна розписка на
кредитному договорі, а також надана
нотаріальна згода при укладенні
договору застави. Пунктом 10.5. договору
застави передбачено, що автомобіль є
спільною сумісною власністю подружжя.
Зобов'язання по кредитному договору на
момент розірвання шлюбу були виконані.
Погашався кредит здебільшого за кошти
батьків позивачки.

З колишнім чоловіком не досягнуто
згоди щодо грошової компенсації
вартості автомобілю, тому з
урахуванням позиції у п. 25 Постанови
Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р., просить
визначити частки у цьому майні.
Стверджує, що спірний автомобіль
03.10.2013р. відчужений ОСОБА_2 без її відома
на користь племінниці відповідача -
ОСОБА_3, на яку він і зареєстрований, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_4 від 03.10.2013р. Про це вона
дізналася в ході розгляду даної справи
судом. Шлюбні відносини припинилися з
травня 2013р., подружжя разом не
проживали, тому правочин від 03.10.2013р. не
міг бути укладений за її згодою та в
інтересах сім'ї. Такий правочин
суперечить закону та порушує її права
на частку майна у спільній сумісній
власності, тому підлягає визнанню
недійсним. З цих же підстав підлягає
визнанню недійсним свідоцтво про
реєстрацію спірного транспортного
засобу.

Посилаючись на норми ст.ст. 60, 63, 68 СК
України вважає, що автомобіль підлягає
поділу шляхом визначення часток в
свідоцтві про державну реєстрацію
транспортного засобу. А у зв'язку з тим,
що діти проживають разом із позивачкою,
знаходяться на її утриманні, є
підстави відповідно до ч. 3 ст. 70 СК
України збільшити її частку до 2/3 у
спільному майні. Також слід визначити
порядок його користування з
урахуванням інтересів дітей.
Враховуючи викладене, просила суд
позов задовольнити.

Представник позивачки - ОСОБА_4 (діє за
дорученням від 30.07.2014р. - а.с. № 61) в
судове засідання 03.12.2014р. надав заяву
про підтримання позовних вимог, а також
просив розглядати справу без його
участі та без фіксування технічними
засобами (а.с. № 92).

Відповідач - ОСОБА_2 також в
судові засідання на 22.09.2014р., 03.11.2014р.,
03.12.2014р. неодноразово не
з'являвся, про дату та час слухання
справи сповіщався належним чином (а.с.
№ 56, 78, 91). 03.11.2014р. надав заяву, в якій
просив справу розглядати за його
відсутністю (а.с.№ 80-81) . Надав суду
заперечення на позов, в яких відзначив,
що власником спірного автомобілю з
03.10.2013р. є ОСОБА_3 Автомобіль на неї
зареєстрований органами ВРЕР УДАЇ
ГУМВС України, тому спір про розподіл
майна відсутній. Крім того, вказує, що
автомобіль позивачці не потрібен,
оскільки вона не має навіть
водійського посвідчення. Автомобіль є
єдиним майном, яке залишилося у нього
після того, як вони стали проживати
окремо. Він забрав лише особисті речі, а
все інше майно залишилося у позивачки.
Тому вважає, що поділ автомобілю є
несправедливим (а.с. № 46-49).

Відповідачка - ОСОБА_3 в судові
засідання на 03.11.2014р., 03.12.2014р. повторно
не з,явилася, про дату судових
засідань повідомлялася належним
чином (а.с. № 79, 90), про причини своєї
неявки суд не сповіщала.

Суд вважає за можливе розглядати
дану справу за відсутності обох
відповідачів на підставі ст. 169 ЦПК
України, а з урахуванням того, що один з
відповідачів - ОСОБА_2 надав письмові
пояснення щодо невизнання ним позовних
вимог (а.с. № 46-49), які будуть судом
враховані при розгляді справи поряд з
іншими обставинами по справі, та
винести по справі рішення на загальних
підставах, встановлених ЦПК України.

Розгляд справи відбувався за
правилами ч.2 ст. 197 ЦПК України без
фіксації судового процесу технічними
засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Матеріалами справи підтверджено та не
оспорюється сторонами, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 04.03.1995р. по 15.10.2013р. Рішенням
Красногвардійского районного суду м.
Дніпропетровська від 03.10.2013р., яке
набрало законної сили 15.10.2013р., шлюб
розірвано (а.с. № 7). Фактичні шлюбні
відносини припинилися в травні 2013р., що
встановлено судом при розгляді
справи про розірвання шлюбу та не
заперечується сторонами.

Від шлюбу народилося двоє дітей:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. (вже повнолітня) та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (малолітня), що
підтверджується копіями свідоцтв про
народження. (а.с. № 5, 6).

Під час перебування у шлюбі, а саме
15.08.2006р., між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний договір
№ DN10AK01960219, згідно якого банк надав
ОСОБА_2 кошти в сумі 34 380грн. у вигляді
кредитної лінії на строк з 15.08.2006р. по
15.08.2011р. шляхом перерахування на р/р
ТОАВ «Авто-технологія» для купівлі
автомобіля, а також 11 095грн.50коп. на
сплату страхових платежів, зі сплатою
за користування кредитом відсотків в
розмірі 1,32 (а.с. № 18,19).

Також між тими ж сторонами був
укладений договір застави, предметом
якого став спірний автомобіль - ВАЗ 21104,
випуску 2006р.випуску, легковий седан-В,
номер кузова НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2. В
пункті. 10.5. договору застави вказано, що
автомобіль є спільною сумісною
власністю подружжя та передається у
заставу за письмовою нотаріально
посвідченою другого з подружжя (а.с. №
20, 21).

Як вбачається з довідки рахунку НОМЕР_6
ТОВ «Автоімпортсервіс» від 03.10.2013р.
даний автомобіль був придбаний ОСОБА_3
за 41 403 грн.47коп. Право власності ОСОБА_3
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію від 03.10.2013р. НОМЕР_4
(а.с. № 50, 51).

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23
постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з
дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
автомобіль придбаний у період шлюбу, а
тому відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК
України, має правовий режим спільного
сумісного майна.

Як роз'яснено у п. 30 цієї ж постанови
Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Матеріалами справи підтверджується, що
спірне майно - автомобіль марки ВАЗ 21104,
2006р.випуску, легковий седан-В, номер
кузова НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2, проданий
відповідачем 03.10.2013р., у період коли
сторони не підтримували сімейних
стосунків, що вбачається із рішення
Красногвардійского районного суду м.
Дніпропетровська від 03.10.2013р. про
розірвання шлюбу та не заперечується
сторонами. Відчуження автомобілю
здійснено прямо у той день, коли судом
винесено рішення про розірвання шлюбу,
таке відчуження відповідачем зроблено
без відома позивачки. Коштів від його
подальшого відчуження позивачка не
отримувала, що останнім і не
заперечується (а.с. № 46-49, 80-81).

Отже, спірний автомобіль проданий без
згоди іншого з подружжя, не в інтересах
сім'ї, кошти від продажу якого не
використані на потреби сім,ї, а тому є
предметом поділу.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК
України).

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
ЦК України. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
можливе за умови попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду (частини 4, 5 ст.71 СК України).

Також, відповідно до п. 25 даної
постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема, неподільні речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя
на отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Грошової компенсації відповідач на
депозитний рахунок суду не вносив.

Враховуючи, викладене та беручи до
уваги, що спірний автомобіль було
продано ОСОБА_2 через ТОВ
«Автоімпортсервіс» за 41 403 грн.74коп.
ОСОБА_3, приймаючи до уваги також те, що
спірний автомобіль є неподільною
річчю, враховуючи вимогу позивачки
щодо визначення ідеальних часток, суд
вважає за можливе розподілити майно
подружжя шляхом визначення ідеальних
часток.

Разом із тим, відповідно до ч.1 ст.70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом прав спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК
України при вирішенні спору, суд бере
до уваги інтереси дружини, чоловіка,
дітей та інші обставини, що мають
істотне значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Суд вважає, що позивачкою не доведена
належними доказами підставність
визначення за нею права на 2/3 частини. В
позовній заяві вказано, що позивачка
претендує на 2/3 частини автомобілю
тому, що діти проживають із нею, вона не
отримує достатніх аліментів,
самостійно утримує дітей. Проте
жодними доказами у відповідності до
вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України дані
доволи не підтверджено. До того, ж
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вже є
повнолітньою. Доказів, що
підтверджують необхідність її
подальшого утримання суду не надано.

Таким чином, суд доходить висновку про
рівність часток сторін у спірному
майні і автомобіль слід розділити,
визначивши по ? ідеальної частки за
кожним.

Що стосується позовних вимог про
визнання недійсним правочину від
03.10.2013р. про відчуження ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 автомобілю ВАЗ 21104, 2006р.
випуску, д/н НОМЕР_3, визнання недійсним
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_4 від
03.10.2013р. за ОСОБА_3, то суд не вбачає
підстав для їх задоволення.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсною оспорюванню угоди
автомобіля позивач зазначила його як
«правочин» і не вказала, який саме
правочин (зокрема, і при уточненні
позовних вимог 22.09.2014р. - а.с. № 57-60).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Суд вважає, що позивачка обрала
невірний спосіб захисту свого права
(ст. 16 ЦК України), тому в цій частині у
такому захисті їй слід відмовити.

Водночас, відповідно до п 24.
вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ
№ 11 від 21.12.2007р. до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться
у третіх осіб.

Отже, дане майно підлягає поділу і в
частині вимог про поділ майна суд може
вирішити спір.

Стосовно вимог про визнання недійсним
свідоцтва про державну реєстрацію, суд
зазначає, що відповідно до п. 8 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою КМУ від 07.09.1998р. N 1388 (у
редакції постанови КМУ від 23.12.2009р. N 1371),
документами, що підтверджують
правомірність придбання транспортних
засобів є, зокрема, довідка-рахунок за
формою, договори та угоди, укладені
на товарних біржах, інші документи,
що встановлюють право власності на
транспортні засоби, рішення суду.
Згідно із п. 16 даного Порядку на
зареєстровані у підрозділі ДАІ
транспортні засоби видаються
свідоцтва про реєстрацію. Транспортні
засоби підлягають реєстрації з метою
здійснення контролю за відповідністю
конструкції та технічного стану
транспортних засобів установленим
вимогам стандартів (п. 3 Порядку.)

Отже, само по собі свідоцтво про
реєстрацію є документом, що
підтверджує постановку на облік
транспортного засобу в органах
Державтоінспекції, не є правочином,
тому не має юридичних наслідків, у
зв'язку із чим не може бути визнаний
недійсним на підставі ст. ст. 203, 205 ЦК
України.

Щодо позовних вимог про визначення
порядку користування автомобілем.

Пунктом 30 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ
№ 11 від 21.12.2007р. передбачена рівність
прав кожного із подружжя на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності (якщо інше не
встановлено домовленістю між ними) та
необхідність взаємної згоди подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права його спільної сумісної
власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.
65 СК.

Позивачка просить суд визначити спосіб
використання автомобіля (встановити
графік). Проте з матеріалів справи не
вбачається, що між сторонами був раніше
встановлений будь-який спосіб
використання та він порушується
якоюсь із сторін.

До компетенції суду відноситься захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних
осіб, інтересів держави. Отже, суд не є
органом, який встановлює
правовідносини між сторонами, а є
органом судочинства, що вирішує спори у
встановлений законом спосіб. Тому суд
вважає дані вимоги передчасними,
внаслідок чого такими, що не
підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових
витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК
України вважає за можливе стягнути з
відповідача ОСОБА_2 судовий збір на
користь позивачки в сумі 243грн.60коп.
(пропорційно задоволеної частини
позову -а.с. 1), оскільки дії саме цього
відповідача призвели до порушення прав
позивачки. З позивачки ОСОБА_1 в дохід
держави слід стягнути 243грн.60коп. (за ту
частину вимог, в задоволені якої ій
відмовлено, оскільки при уточнені
позову 22.09.2014р. вона не сплатила судовий
збір за цю частину позовних вимог - а.с.
№ 57-60).

На підставі викладеного, керуючись п.п.
23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від
21.12.2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст. 60, 61, 63, 70,
71 СК України, ст. ст. 8, 10, 11, 57,60, 74-76, 88, 169,
ч.2 ст. 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним
правочину, визнання недійсним
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, розподіл майна
та визначення порядку користування ним
- задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя, а
саме автомобіль марки ВАЗ 21104, 2006р.
випуску, легковий седан-В, номер кузова
НОМЕР_5, д/н НОМЕР_2, між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Визначити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
кожним право власності на 1/2
частину вказаного автомобілю,
залишивши його у спільній частковій
власності.

У задоволенні іншої частини вимог
ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по сплаті судового
збору у розмірі 243грн.60коп.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави
судові витрати по сплаті судового
збору у розмірі 243грн.60коп.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційний суд Дніпропетровської
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів.

Суддя:

Ткаченко Н.В.