Справа №2-2246/11
Провадження №2/463/18/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року
Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С. І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди;

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про зобов'язання до вчинення дій,
стягнення половини вартості майна,
стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_4, просить
ухвалити рішення, яким стягнути з
відповідача половину вартості
встановленої огорожі в сумі 1385,50 грн.,
матеріальну шкоду, яка складається з
вартості відновлювального ремонту
огорожі в сумі 750 грн. та витрат на
лікування в сумі 1186,13 грн., а також
моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що на підставі
виконавчого листа № 2-318, виданого
Личаківським районним судом м. Львова,
її, як боржника у виконавчому
провадженні, було зобов'язано до
23.11.2010р. добровільно виконати рішення
суду про встановлення порядку
користування земельною ділянкою за
адресою АДРЕСА_1, між нею та її сусідом
по суміжній земельній ділянці -
відповідачем у справі. На виконання
вимог державного виконавця, до
зазначеного терміну вона замовила та
встановила огорожу між ділянками в
межах, які були встановлені судом.
Загальна вартість такої огорожі
становить 2771 грн., і оскільки вона є
спільною як для неї, так і для
відповідача, вважає, що половину її
вартості він зобов'язаний
відшкодувати. В добровільному порядку
останній відмовляється повернути такі
кошти, і тому, просить стягнути їх в
примусовому порядку, що становить 1385,50
грн. Разом з тим, під час зведення
огорожі, відповідач будучи
незадоволеним рішенням суду, почав
чинити їй перешкоди, і в цей же вечір
зламав її. Оскільки обов'язок виконати
рішення суду був покладений на неї,
через протиправні дії відповідача вона
змушена була з відома та у присутності
працівників виконавчої служби
організувати та здійснити поновлення
огорожі, з приводу чого понесла
додаткові витрати в розмірі 750 грн. на
демонтаж та заміну пробитих стовпців.
Позаяк такі витрати є наслідком
протиправних дій відповідача, також
просить стягнути їх в примусовому
порядку. Крім того, пошкодження огорожі
супроводжувалося брутальною лайкою з
боку відповідача, скандалом та
побиттям її чоловіка. В результаті цих
дій вона перехвилювалась, їй стало
погано - з'явились сильні головні болі,
високий тиск, головокружіння та болі в
серці, внаслідок чого її
госпіталізували в кардіологічне
відділення Львівської Комунальної
клінічної лікарні швидкої допомоги, де
проходила курс стаціонарного
лікування, тривалістю 10 днів, через що
понесла витрати на лікування в розмірі
1186,13 грн. Оскільки такі витрати вважає
об'єктивним наслідком протиправних дій
відповідача, також просить стягнути їх
в примусовому порядку.

В обґрунтування моральної шкоди
покликається на те, що протиправні дії
відповідача вкрай негативно вплинули
на неї та членів її родини. Внаслідок
агресивних та брутальних дій ОСОБА_4,
вона зазнала значних душевних
хвилювань та моральних страждань,
пережила нервовий стрес. Його дії
привели її на лікарняне ліжко, де знову
ж таки гостро переживала описаний вище
конфлікт. Тривалий час у неї був
порушений сон, суттєво змінився
звичний ритм життя, побутовий уклад та
стосунки з оточуючими. Перебування її
на лікуванні вимушено змінило
життєвий ритм її близьких, які змушені
були провідувати її та витрачати кошти
на придбання медикаментів. Всі ці
незручності, що завдали їй моральної
шкоди, є наслідком дій відповідача.
Розмір такої шкоди, з врахуванням всіх
обставин, оцінює до суми 30 000 грн., які
також просить стягнути з відповідача.

ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до
відповідача ОСОБА_3, який у
встановленому законом порядку уточнив
заявою від 03.12.2014р., та в кінцевому,
просить ухвалити рішення, яким
зобов'язати ОСОБА_3 здійснити
реконструкцію огорожі встановленої на
межі їх земельних ділянок, щоб нижня
глуха частина огорожі не перевищувала
0,75 м, а верхня частина огорожі - 1,5 м,
стягнути з ОСОБА_3 половину вартості
спільної стіни будинку АДРЕСА_1 в
розмірі 18 745 грн. та стягнути з неї
моральну шкоду в розмірі 1000 грн.
Ухвалою Личаківського районного суду
м. Львова від 05.07.2011р. зустрічну позовну
заяву прийнято до розгляду та об'єднано
в одне провадження із первісним
позовом.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог покликається на те, що
встановлення відповідачем огорожі
24.11.2010р. відбувалось з порушенням норм
чинного законодавства, яке регулює
містобудівну діяльність. За своєю
конструкцією огорожа є капітальним
будівництвом, для здійснення якого
необхідно отримати відповідний дозвіл,
проте відповідач такого дозволу не
мала, що характеризує здійснене
будівництво як самочинне, яке серед
іншого, порушує його права як
користувача суміжної земельної
ділянки. Зокрема, огорожа є суцільною,
її висота становить від 2 м до 2,35 м та
розташована уздовж усього подвір'я. Її
наявність виключає оглядовість
місцевості та створює затінення
будинку, яке призводить до сирості в
кімнатах, і є причиною розмноження
плісняви та грибків, які шкідливі для
здоров'я. За приписами будівельних
норм, огородження повинно створювати
мінімальне затінення території
суміжних земельних ділянок, і повинні
бути сітчасті або решітчані висотою не
вище 1,5 м. Оскільки в добровільному
порядку ОСОБА_3 відмовляється привести
встановлену нею огорожу у
відповідності з приписами будівельних
норм, своє порушене право вимушений
захищати в судовому порядку у спосіб
зобов'язання відповідача до вчинення
цих дій.

Крім цього, в будинку АДРЕСА_1, ним у 1997р.
за власний кошт здійснено добудову до
належної йому 1/2 частки цього будинку, а
рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 04.04.2011р., яке залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 09.06.2011р., за ним
визнано право власності на самочинно
реконструйовану частину будинку.
Проведена ним реконструкція полягала у
встановленні стіни до будинку, однак
відповідач, у 2004-2005рр., самовільно, без
будь-яких погоджень компетентних
органів та без його згоди здійснила
реконструкцію до своєї частини
будинку. Як наслідок, така стіна у
використанні стала спільною як для
його частини будинку, так і для частини
будинку відповідача. Вважає, що в
такому випадку вона зобов'язана
відшкодувати половину її вартості.
Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
половина вартості цієї стіни становить
18 745 грн. і таку суму просить стягнути з
неї в примусовому порядку.

В обґрунтування суми моральної шкоди
покликається на те, що неправомірні дії
відповідача за зустрічним позовом
спричинили для нього страждання, яких
він зазнав у зв'язку з постійними
сварками, доріканнями та наклепами.
Таку шкоду оцінює до розміру 1000 грн.,
які також просить стягнути з
відповідача в примусовому порядку.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 за первісним позовом
підтримав вимоги своєї довірительки,
дав пояснення аналогічні
вищенаведеним та просить такий позов
задовольнити. Проти обґрунтованості
зустрічного позову заперечив, позаяк
всі без виключення вимоги ОСОБА_4 не
містять конкретної доказової бази, та
крім цього, не базуються на вимогах
чинного законодавства, позаяк за
правилами будівельних норм, висота
огорожі може досягати 2 м, в той час як
ОСОБА_5 в позовній вимозі вказує на
висоту, не більше 1,5 м. Тому, такий позов
вважає недоведеним та безпідставним і
в його задоволенні просить відмовити.
Поряд з цим, також зазначив, що
зустрічний позов подано поза межами
загального трьохрічного строку
позовної давності. ОСОБА_3 здійснила
самовільну добудову у 2004-2005рр., після
чого стіна будинку, яка була
реконструйована та узаконена ОСОБА_4, у
використанні стала спільною. Саме з
цього часу останній знав про порушення
своїх прав, однак до суду із позовом
звернувся лише в 2011р., пропустивши тим
самим строк для захисту свого
порушеного права. Наслідком пропуску
такого строку є відмова в задоволенні
позову, що також просить врахувати під
час ухвалення рішення.

Представник відповідача ОСОБА_4 вимоги
його зустрічного позову підтримав з
викладених в ньому мотивів, просить
такий позов задовольнити в повному
обсязі. Вимоги первісного позову
заперечив. Оскільки під час
встановлення огорожі ОСОБА_3 порушила
вимоги будівельних норм, порушивши тим
самим права суміжного
землекористувача ОСОБА_4, неможливим є
порушення її прав. Тому, в задоволенні
такого позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
оцінивши в сукупності зібрані в ній
докази та ухвалюючи рішення у
відповідності до вимог ст. 215 ЦПК
України, суд приходить до висновку, що
первісний та зустрічний позов слід
задовольнити частково виходячи з
наступного.

Відповідно до даних, відображених в
технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1
від 24.11.2006р. (а.с.77), його власниками є
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 04.10.2010р. (а.с.6) скасовано
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 08.10.2008р. та ухвалено нове
рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про встановлення порядку користування
земельною ділянкою задоволено
частково та зокрема, встановлено
порядок користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками
будинковолодіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по
першому варіанту експертного висновку
№ 78 від 21.06.2010р. Виділено у користування
кожному з них земельну ділянку площею
246,5 кв.м., а земельну ділянку площею 8
кв.м. залишено у спільному
користуванні.

Постановою державного виконавця
Личаківського ВДВС ЛМУЮ від 16.11.2010р.
(а.с.14) відкрито виконавче провадження з
примусового виконання цього судового
рішення, та зобов'язано ОСОБА_3, як
боржника у виконавчому провадженні,
встановити порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між
співвласниками будинковолодіння по
першому варіанту експертного висновку
№ 78 від 21.06.2010р. Строк для добровільного
виконання судового рішення
встановлено до 23.11.2010р.

Згідно копій товарних чеків та
квитанцій які датовані 23 та 24 листопада
2010р. (а.с.8-9), тобто в період
добровільного виконання рішення суду,
загальна вартість понесених позивачем
витрат для встановлення огорожі
становить 2771 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 ЗК України,
витрати на встановлення суміжних меж
несуть власники земельних ділянок у
рівних частинах, якщо інше не
встановлено угодою між ними.

Суд не ставить під сумнів той факт, що
саме ОСОБА_3 зобов'язана була
встановити огорожу згідно вимог
судового рішення, однак, з огляду на
імперативність приписів ч. 3 ст. 106 ЗК
України, незалежно від того, кого
судовим рішенням було зобов'язано
встановити суміжну межу, витрати по її
встановленню зобов'язані нести обидва
землекористувачі. Винятком може бути
лише випадок, коли інше встановлено
домовленістю між ними. Такої
домовленості між сторонами не було, і
тому вимогу про стягнення з
відповідача половини вартості
встановленої огорожі в сумі 1385,50 грн.
суд знаходить підставною та ухвалює
рішення про її задоволення.

Разом з тим, обґрунтованою є вимога про
стягнення з ОСОБА_4 витрат понесених
позивачем у зв'язку з демонтажем та
заміною стовпців в розмірі 750 грн.

Як вже згадувалось вище, добровільне
виконання судового рішення повинне
було здійснене у строк до 23.11.2014р.
Відповідно до акту державного
виконавця від 24.11.2010р. (а.с.15), у
встановлений строк, боржником ОСОБА_3
добровільно рішення суду не виконано,
оскільки стягувачем ОСОБА_4 чиняться
перешкоди по встановленню огорожі. З
долучених до справи фотознімків місця
події (а.с.21, 21зв.) вбачається, що така
огорожа дійсно була встановлена, проте
в подальшому, зруйнована. За
повідомленням державного виконавця,
яке адресовано сторонам виконавчого
провадження, повторне виконання
рішення суду заплановане 10.12.2010р. (а.с.16),
і як вбачається з копій товарних чеків,
який також датовано 10.12.2010р. (а.с.10), за
демонтаж огорожі та заміну пробитих
стовпців позивачем додатково понесено
витрати в розмірі 750 грн. 21.12.2010р.
державним виконавцем винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження (а.с.18), і як вбачається з її
мотивувальної частини, виконання
рішення суду, тобто встановлення
огорожі, відбулось 10.12.2010р.

Загальні правила відшкодування
завданої особі недоговірної шкоди
врегульовано положеннями Глави 82
Розділу ІІІ Книги П'ятої ЦК України.
Зокрема, за загальним правилом,
визначеним ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Логічна хронологія описаних вище подій
дає достатні підстави для висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
матеріальної шкоди в розмірі 750 грн.

Так, саме стягувачем у виконавчому
провадженні - відповідачем у даній
справі, чинились перешкоди у виконанні
рішення суду під час встановленні
огорожі. Існування зруйнованої огорожі
підтверджується згаданими вище
фотознімками. Очевидно, що демонтаж та
заміна пробитих стовпців неможливе для
цілісної споруди. Виконання рішення
суду у день такого демонтажу,
підтверджує, що огорожа була
встановлена повторно. Відповідно,
попередня була зруйнована.

За правилами ст. 1166 ЦК України, особа
звільняється від відповідальності за
завдану шкоду лише в тому випадку, коли
доведе відсутність своєї вини.

В порушення вимог цієї статті,
відповідач за первісним позовом не
представив суду доказів, які б
спростовували його причетність до
руйнування огорожі. Наявність
встановленого факту заподіяння шкоди у
вигляді самовільного демонтажу
огорожі, а також поведінка відповідача,
підтверджує ту обставину, що саме ним
були вчинені такі дії, і тому, понесені
позивачем витрати в розмірі 750 грн. для
ліквідації негативних наслідків
заподіяної шкоди також підлягають
примусовому стягненню.

При цьому, мотиви заперечення
відповідача про те, що встановлена
огорожа не відповідає вимогам
будівельних норм, судом до уваги не
береться.

Як встановлено судом, встановлення
огорожі відбувалось двічі. Оскільки
первинна огорожа була зруйнована,
виключається можливість встановити
факт її невідповідності вимогам
будівельних норм та правил, що в свою
чергу, виключає можливість вважати
доводи сторони відповідача
обґрунтованими. У випадку, якщо б
відповідач не здійснив самовільний
демонтаж огорожі, встановленої
первинно, його позиція заслуговувала б
на увагу.

Тому, такі вимоги первісного позову
слід визнати обґрунтованими та
задовольнити в повному обсязі.

Разом з тим, не підлягає до задоволення
вимога про стягнення матеріальної
шкоди в розмірі 1186,13 грн., яку позивач
понесла для придбання ліків під час
знаходження на стаціонарному
лікуванні в період з 02.12.2010р. по 12.12.2010р.

Правова природа цих коштів, за мотивами
позову, є позадовірною шкодою,
спричиненою протиправними діями
відповідача.

Однією з підстав для відшкодування
такої шкоди є причинно-наслідковий
зв'язок між протиправною поведінкою та
шкодою, який виражається в тому, що
шкода виступає об'єктивним наслідком
поведінки завдавача шкоди.

Доказів того, що погіршення стану
здоров'я та стаціонарне лікування було
наслідком протиправної поведінки
позивача судом не здобуто, а сторонами
не представлено.

Що стосується вимог зустрічного
позову, задовольняючи його частково
суд виходить з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 152 ЗК України,
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
30.09.2014р. (а.с.126-133), встановлена огорожа
на межі земельних ділянок сторін на
АДРЕСА_1 не відповідає вимогам п. 3.2, п. 3.3
та п. 3.4 «Положення про порядок
влаштування огорож у м. Львові»,
затвердженого рішенням Львівської
міської ради № 834 від 09.09.2011р.

Відповідно до цих положень, висота
огорожі повинна відповідати вимогам
СН-441-72*, але не перевищувати 2,0 м від
рівня поверхні землі (не враховуючи
висоту огорожі, що служить підпірною
стіною). Нижня, цокольна частина
огорожі може бути глухою, висота якої
не повинна перевищувати 0,75 м. Верхня
частина огорожі повинна бути прозорою.
Коефіцієнт прозорості (відношення
прозорих частин огорожі до суцільних
частин огорожі) повинен бути більшим за
50 (п'ятдесят) відсотків.

Враховуючи, що таким вимогам
встановлена огорожа не відповідає,
вимогу про зобов'язання здійснити її
реконструкцію слід визнати
обґрунтованою, проте задовольнити лише
частково.

Як вбачається з дослідницької частини
висновку, висота огорожі становить 2,30
м.

Слід погодитись з позицією
представника відповідача за
зустрічним позовом про відсутність
підстав зобов'язувати провести
реконструкції таким чином, щоб
максимальна висота огорожі не
перевищувала 1,5 м, позаяк згаданим вище
положенням максимальна висота
встановлюється на рівні не більше 2 м.
Тому, підстав задовольняти цю вимогу в
повному обсязі немає, а даним судовим
рішення, ОСОБА_3 слід зобов'язати
здійснити реконструкцію не у спосіб,
який просить позивач за зустрічним
позовом, а у спосіб, який відповідає п.
п. 3.2, 3.3, 3.4 згаданого вище Положення.

Що стосується вимоги зустрічного
позову про стягнення половини вартості
спільної стіни будинку, яка згідно
висновку судової будівельно-технічної
експертизи становить 18 745 грн., її слід
залишити без задоволення як
безпідставну.

Відповідно до п. 1.2 висновку, стіна
будинку АДРЕСА_1, що розділяє будинок
між сторонами, збудована внаслідок
реконструкції будинку, відображеної в
технічному паспорті, виготовленому ОКП
ЛОР «БТІ та ЕО» від 24.11.2006р. є спільною.
Власником квартири № 1 вищевказаного
будинку здійснено добудову до цієї
стіни.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 04.03.2011р., яке залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 09.06.2011р. (а.с.52),
право власності на реконструйований
будинок визнано лише за ОСОБА_4

В розумінні ч. 1 ст. 187 ЦК України,
спільна стіна реконструйованого
будинку є складовою частиною речі,
тобто складовою частиною будинку. Сам
будинок в свою чергу, на праві спільної
часткової власності належить сторонам.

Через свою матеріальну природу, річ, як
різновид майна, зумовлює характер
суб'єктивного права, яке
встановлюється відносно неї, і дія
такого права поширюється на всю річ в
цілому, а не на окрему її частину.
Будучи невіддільними, окремі частини
речі не є об'єктами правовідносин, а
тому, не можуть створювати цивільного
права.

Враховуючи, що право власності на
реконструйовану частку будинку, в тому
числі на складові його частини визнано
за ОСОБА_4, нема підстав для стягнення
із ОСОБА_3 половини вартості складової
частини речі.

Якщо ж даним судовим рішенням
задовольнити цю вимогу, у ОСОБА_3, яка
понесе такі витрати, виникне обмежене
речове право на складову частину
будинку. В розумінні ч. 2 ст. 187 ЦК
України, право на складову частину речі
в особи, відмінної від особи власника,
не може виникнути.

Більше того, будинок знаходиться у
спільній власності позивача та
відповідача. Частки співвласників не є
виділеними, а отже, користування ним є
спільне. Актами цивільного
законодавства не передбачено
стягнення з одного співвласника на
користь іншого половину вартості
складової частини речі, лише з тієї
підстави, що така складова частина
речі, використовується спільно іншим
учасником права спільної власності.

Тому така вимога зустрічного позову
судом залишається без задоволення.

Ідентичними вимогами як первісного,
так і зустрічного позову, в яких суд
відмовляє, є вимоги про стягнення
моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності, як
про це зазначив пленум ВСУ в. п. 5
Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

В межах розгляду первісного позову,
судом не встановлено, а позивачем не
доведено обставин, які б
підтверджували наявність такої шкоди,
яка оцінена до розміру 30 000 грн. Єдиною
протиправною поведінкою відповідача,
яка встановлена судом, є самовільний
демонтаж огорожі. Вимога про стягнення
половини вартості спільної огорожі, є
правом позивача. Вимога про стягнення
витрат на лікування в судовому
засіданні підтвердження не знайшла. За
таких обставин справи, немає достатніх
підстав вважати, що позивачу
спричинена моральна шкода, і тому,
даним судовим рішенням вона не
стягується.

Аналогічні обставини і за вимогою
зустрічного позову. В межах його
розгляду судом не встановлено факту
заподіяння душевних хвилювань,
оскільки за його мотивами, моральна
шкода полягає виключно у стражданнях,
яких ОСОБА_4 зазнав у зв'язку з
постійними сварками, доріканнями та
наклепами. Всі ці обставини, які є
підставою для стягнення моральної
шкоди, позивачем за зустрічним позовом
не доведені.

Тому, ці вимоги обох позовів суд
залишає без задоволення як
безпідставні та недоведені.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, пропорційно до задоволених
первісних та зустрічних позовних
вимог, суд присуджує судові витрати, та
при цьому враховує, що на момент
звернення до суду як з первісним, так і
з зустрічним позовом, чинним
нормативно-правовим актом, який
регулював ставки судового збору був
Декрет КМУ «Про державне мито», а
ОСОБА_3, як інвалід І групи, про що
долучено копію відповідного
посвідчення (а.с.7), за правилами п. 18 ст. 4
Декрету, від сплати державного мита
звільнена. Тому, судові витрати за
первісним позовом, пропорційно до
задоволених вимог, слід стягнути з
відповідача ОСОБА_4 в дохід держави.

Враховуючи, що до судових витрат на
момент звернення до суду із зустрічним
позовом, крім державного мита, також
входили витрати на ІТЗ розгляду справи,
частково задовольняючи зустрічний
позов, такі витрати в розмірі 120 грн.,
сплата яких підтверджується
відповідною квитанцією (а.с.48) з ОСОБА_3
слід стягнути на користь ОСОБА_4

На підставі наведеного та керуючись,
ст. ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України,
ст.ст. 3,11,15,16,22,23,1166,1167 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
матеріальну шкоду в розмірі 2135,50 грн.
(дві тисячі сто тридцять п'ять грн.
п'ятдесят коп.).

В задоволенні решти первісних позовних
вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 51 грн.
державного мита та 120 грн. витрат на ІТЗ
розгляду справи.

Зустрічний позов задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 здійснити
реконструкцію встановленої огорожі на
межі земельних ділянок на АДРЕСА_1 у
відповідності до вимог п. п. 3.2, 3.3., 3.4
«Положення про порядок влаштування
огорож у м. Львові», затвердженого
рішенням № 834 від 09.09.2011 року Львівської
міської ради.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 120
грн. витрат на ІТЗ розгляду справи.

В задоволенні решти зустрічних
позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:
Леньо С. І.