Ухвала

іменем україни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Попович О.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», третя особа - ОСОБА_4, про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 28 травня 2014 року та рішення
апеляційного суду Сумської області від
8 липня 2014 року, та касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» на рішення апеляційного суду
Сумської області від 8 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди. Свої вимоги позивач
обґрунтовував

тим, що він з 23 лютого 2011 року працював
на посаді радника

президента публічного акціонерного
товариства « Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» (далі - ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе»).

4 квітня 2013 року позивача було
звільнено із займаної посади, однак
рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 23 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
4 квітня 2013 року, його було поновлено на
роботі з 17 січня 2014 року.

Вважав накази ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» від

9 квітня 2014 року № 2075/ВК про своє
звільнення, на підставі

п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та накази №
152/ОК та № 153/ОК незаконними.

Посилаючись на наведене, просив
скасувати вказані накази, поновити
його на посаді радника президента
товариства, стягнути з відповідача на
свою користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 9 квітня

2014 року по час ухвалення рішення про
його поновлення на роботі, втрачену
заробітну плату та 5 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 28 травня

2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 8 липня 2014 року рішення суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нове рішення про часткове задоволення
позову.

Визнано незаконним наказ ПАТ «Сумське
МНВО ім. М.В. Фрунзе» від 9 квітня 2014 року
№ 2075-ВК «Про звільнення».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді радника
Президента

ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе» з
соціальних питань.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 29 338 грн 93 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 500 грн на
відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погодившись із зазначеними судовими
рішеннями,

ОСОБА_3 та ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» звернулися до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з касаційними скаргами, ОСОБА_3
просив скасувати оскаржувані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, а

ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе»
просило скасувати оскаржуване судове
рішення та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційні скарги підлягають
відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Із матеріалів справи вбачається, що
наказом № 1138/ВК від 13 лютого 2011 року
ОСОБА_3 прийнято на посаду радника
Президента

ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе» з
соціальних питань з 1 березня

2011 року за згодою президента
товариства ОСОБА_5

4 квітня 2013 року позивача було
звільнено з займаної посади.

Рішенням Ковпаківського райсуду м.
Суми від 23 грудня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Сумської області від

13 лютого 2014 року ОСОБА_3 поновлено на
роботі. Допущено негайне виконання
рішення суду в частині поновлення
позивача на посаді радника Президента
товариства з соціальних питань та
стягнуто заробітну плату за один
місяць.

Наказом № 151/ОК від 17 січня 2014 року
ОСОБА_3 поновлено на посаді радника
Президента «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» з соціальних питань (а.с. 13).

Наказом № 152/ОК від 17 січня 2014 року
визначено, що робочий час радника
Президента товариства з соціальних
питань з 17 січня 2014 року вважається
простоєм і з цього часу оплата праці
радника здійснюється в розмірі двох
третин від встановленого посадового
окладу.

Наказом відповідача № 153/ОК від 17 січня
2014 року визначено, що посадовий оклад
радника Президента з 21 березня 2014 року
встановлений в розмірі 3 075 грн. на
місяць.

17 січня 2014 року ОСОБА_3 був попереджений
про наступне вивільнення по спливу 2-х
місяців з моменту вручення
попередження.

Наказом відповідача № 2075/ВК від 9
квітня 2014 року позивач був звільнений у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці на підставі п. 1 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем під час
звільнення позивача дотримано всі
вимоги законів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, обґрунтовано
виходив з того, що рішенням наглядової
ради товариства від

21 листопада 2013 року ліквідовано
структурний підрозділ товариства -
«Апарат Президента», у зв'язку з чим
затверджено нову організаційну
структуру управління товариства, що
відповідає вимогам ст. 61 ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що 17
січня 2014 року позивач був ознайомлений
з наказом про призупиненням роботи
структурного підрозділу «Апарат
Президента» починаючи з 25 листопада 2013
року (а.с. 51-52).

Тому, правильним є висновок
апеляційного суду про те, що
відповідач, не мав можливості
забезпечити роботою позивача у зв'язку
з відсутністю організаційних умов,
необхідних для її виконання, тому
правомірно її призупинив та визнав час
перебування ОСОБА_3 на робочому місці
протягом кожного робочого дня, без
виконання ним трудових обов'язків з

17 січня 2014 року простоєм не з вини
працівника, та здійснив оплату праці в
розмірі двох третин від встановленого
посадового окладу, що відповідає
вимогам ст. ст. 34 та 113 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Апеляційний суд правильно зазначив, що
відповідно до довідки

ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе» від 20
травня 2014 року, штатна кількість
працівників підрозділу з 21 листопада
2013 року склала нуль одиниць, оскільки
структурний підрозділ «Апарат
Президента» ліквідований та
виключений з організаційної структури
управління товариства, а з дати
прийняття зазначеного рішення,
працівники товариства, які працювали у
структурному підрозділі «Апарат
Президента», до прийняття рішення про
їх вивільнення або працевлаштування на
інші робочі місця у товаристві
обліковуються поза штатом (а.с. 114).

Отже, висновки апеляційного суду є
правильними у тому, що відповідач був
вправі допустити зміну істотних умов
праці позивача, а встановлення ОСОБА_3 з
21 березня 2014 року наказом № 153 від 17
січня 2014 року значно нижчого
посадового окладу та режиму неповного
робочого часу є фактичною зміною
істотних умов праці, про запровадження
якої він був повідомлений 17 січня 2014
року шляхом ознайомлення з наказом.

Крім того, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд в частині відмови у
задоволенні вимог про стягнення на
користь ОСОБА_3 середнього заробітку за
період з 24 грудня

2013 року по 17 січня 2014 року правильно
посилались на те, що такі вимоги є
окремим предметом розгляду, який
вирішується ухвалою суду, що раніше
розглядав трудовий спір про поновлення
позивача на роботі.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є членом
об'єднаної первинної профспілкової
організації працівників
машинобудування і металообробки
товариства, Сумського обласного
комітету профспілки працівників
машинобудування та металообробки,
Центрального комітету профспілки
працівників машинобудування та
металообробки України та членом Ради
Федерації професійних спілок України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Якщо працівник одночасно є членом
кількох первинних профспілкових
організацій, які діють на підприємстві,
в установі, організації, згоду на його
звільнення дає виборний орган тієї
первинної профспілкової організації,
до якої звернувся власник або
уповноважений ним орган.

Тому, апеляційний суд обґрунтовано
вважав помилковими доводи відповідача
про отримання попередньої згоди вищого
виборного органу профспілки на
звільнення позивача, та вважав, що на
звільнення позивача повинна бути
надана згода Президента товариства, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи довідками та постановою від 13
березня

2014 року (а.с. 60, 173-175).

Також апеляційний суд звернув увагу на
те, що рішенням Ковпаківського
районного суду м. Суми від 4 березня 2014
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
5 червня

2014 року, ОСОБА_5 був поновлений на
посаді Президента «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе», що також підтверджується
наказом відповідача від 19 березня 2014
року № 1347/ВК (а.с. 218).

Отже, апеляційним судом вірно та
всебічно розглянуті обставини справи
та правильно визначено, що тривалість
вимушеного прогулу ОСОБА_3 складала 59
днів, перерахунок середнього заробітку
за час цього прогулу здійснений
відповідно до законно прийнятих
наказів відповідача та його розмір
відповідає положенням Постанови
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100.

Тому, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що апеляційним
судом правильно встановлено та належно
перевірено обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судове рішення ухвалено із
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а тому підстав
для його зміни чи скасування немає.

З огляду на те що судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
касаційні скарги підлягають
відхиленню згідно із положеннями ст. 337
ЦПК України.

Керуючись статтями 332, 336, 337, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе» відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 8 липня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В.
Дем'яносов В.М. Коротун О.В. Попович
О.В. Ступак