Справа № 366/1631/14-ц Головуючий у І
інстанції Слободян Н.П.Провадження №
22-ц/780/5194/14 Доповідач у 2
інстанції ОлійникКатегорія 29
УХВАЛА

Іменем України

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Іванової
І.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Іванківського районного
суду Київської області від 7 липня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Іванківської районної ради Київської
області, Іванківської
райдержадміністрації Київської
області, комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Іванківської
районної ради, комісії з питань
поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради, про стягнення
матеріальної шкоди, завданої внаслідок
смерті особи та неповерненням майна, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом до
Іванківської районної ради та
Іванківської РДА Київської області про
стягнення матеріальної шкоди, завданої
внаслідок смерті особи та
неповерненням майна, посилаючись на те,
що її батько ОСОБА_2 у 1930 році був
розкуркулений.

Факт розкуркулення встановлено
комісією з питань поновлення прав
реабілітованих Іванківської районної
ради (рішення №7 від 29 листопада 1993 року
на підставі архівної довідки №885 від 2
листопада 1993 року). Цим же рішенням було
визнано, що йому належали: дім, сарай,
клуня, кустарно-шкіряне виробництво, 30
га землі, 20 корів та 6 коней, тобто
встановлено розмір відібраного майна
згідно архівної довідки.

У 1937 році ОСОБА_2 засуджений на 10 років,
внаслідок чого позивачка зазнала
великих моральних страждань через
численні проблеми, пов'язані з
повсякденним життям, і тому суму
моральної компенсації вона оцінила у 75
мінімальних заробітних плат.
Відповідно до довідки Апеляційного
суду Київської області №07-23/3289/13 від 22
жовтня 2013 року, ОСОБА_2 реабілітований.

Посилаючись на ст.5, 9 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні», п.8, 9 ст.16, п.2, 3 ч.2, 5
ст.23, ч.2 ст.ст.1167, 1168, ч.2 ст.1213 ЦК
України, позивачка розрахувала суму
відшкодування загальною сумою 20 764 350
грн., до якої входять:

20592 000 грн. - відшкодування вартості 30 га
землі (686 400 грн. (вартість 1 га в смт.
Іванкові на даний час) х 30 га);

59400 грн. - відшкодування вартості 20
корів (9 грн./кг (вартість на даний час) х
330 кг=2970 грн. за одну корову х 20 шт.);

21600 грн. - відшкодування вартості 6 коней
(9 грн./кг (вартість на даний час) х 400
кг=3600 грн. за одного коня х 6 шт.);

91350 грн. - відшкодування моральної шкоди
(1218 грн. (мінімальна заробітна плата на
даний час) х 75).

Враховуючи вищенаведене просила
стягнути з Іванківської районної ради
суму завданих збитків відповідно до
вищенаведених розрахунків.

Рішенням Іванківського районного
суду Київської області від 7 липня 2014
року відмовлено у задоволенні позовних
вимог.

В апеляційній скарзі з підстав
порушення судом норм матеріального і
процесуального права ставиться
питання про скасування рішення та
ухвалення нового, яким задовольнити
позовні вимоги.

Колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був
батьком позивачки.

Факт смерті ОСОБА_2 встановлений у
справі №366/3023/13-ц. Рішенням
Іванківського районного суду від 09
грудня 2013 року у вказаній справі його
оголошено померлим. На підставі цього
рішення відділом РАЦС РС Іванківського
МРУЮ у Київській області було видано
Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії
НОМЕР_1 де зазначено датою смерті 30
грудня 2013 року у віці 119 років, тобто
після оголошення судом ОСОБА_2 померлим
і набрання рішенням законної сили. У
судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 зазначав, що фактично
ОСОБА_2 помер значно раніше, точної дати
і місця смерті ніхто не знає, так як він
не повернувся з місць позбавлення волі
після засудження у 1937 році.

Рішенням комісії з питань поновлення
прав реабілітованих Іванківської
районної ради народних депутатів №7
від 29 листопада 1993 року «Про виплату
грошових компенсацій прямим
спадкоємцям першої черги ОСОБА_2.» за
заявою його дружини ОСОБА_4 було
встановлено факт його розкуркулення та
прийнято рішення про виплату за
рахунок місцевого бюджету фінансовим
відділом районної ради по пред'явленні
свідоцтва про спадщину прямим
спадкоємцям першої черги компенсації в
сумі 15 мінімальних заробітних плат.

В зазначеному рішенні комісія
встановила, що «ОСОБА_2 проживав з
сім'єю в смт.Іванків. По матеріалах
перевірки Іванківським РВВС та по
архівній довідці №885 від 2 листопада 1993
року був розкуркулений. При цьому у
нього було вилучено: будівлі, майно.
Вилучене не збереглося».

В архівній довідці №161/04-23 від 01 жовтня
2013 року зазначено майнове становище
сім'ї, а саме, «землі - 30га, дім, сарай,
клуня, 20 корів, 6 коней, мав кустарне
шкіряне виробництво. Доля майна:
розкуркулений у 1930 році».

Не погоджуючись з рішенням комісії,
ОСОБА_1 оскаржила це рішення до Комісії
з питань поновлення прав
реабілітованих Київської обласної
ради народних депутатів, яка за
результатами розгляду скарги
погодилась з рішенням Комісії
Іванківської районної ради, як таким,
що прийнято відповідно до діючого
законодавства, що підтверджується
витягом з рішення від 28 лютого 1994 року
за №17.

Матеріали справи, яка розглядалась
комісіями, не збереглися.

09 вересня 1937 року ОСОБА_2 був засуджений
постановою трійки НКВС по Київській
області до 10 років виправно-трудових
таборів, що підтверджується протоколом
засідання трійки №40 від 09 листопада 1937
року.

14 липня 1988 року справа була переглянута
Президією Київського обласного суду.
Постановою від 09 вересня 1937 року
відмінена і справа відносно ОСОБА_2
провадженням закрита за відсутністю в
його діях складу злочину.

ОСОБА_2 по цій справі реабілітований, що
підтверджується довідкою Апеляційного
чуду Київської області №07-23/3289/13 від 22
жовтня 2013 року.

З рішення комісії з поновлення прав
реабілітованих Іванківської районної
ради від 29 листопада 1993 року
вбачається, що майно, яке було вилучене
у ОСОБА_2 під час розкуркулення, не
збереглося, і в порядку виплати
компенсації вирішено виплатити 15
мінімальних заробітних плат
спадкоємцям першої черги по
пред'явленню свідоцтва про спадщину.

Як встановлено у судовому засіданні,
сума нарахованої компенсації за
конфісковане майно спадкоємцями
ОСОБА_2 отримана не була через її
невідповідність та не значимість на
думку останніх, а також у зв'язку з тим,
що не змогли у нотаріуса отримати
свідоцтво про право на спадщину, хоча
постанови про відмову у вчиненні
нотаріальної дії вони не мають, що
підтвердили представники позивачки і в
судовому засіданні.

Із встановлених судом обставин
вбачається, що спір між сторонами виник
з приводу виплати компенсації
реабілітованим і регулюється нормами
Закону України «Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні»,
де в преамбулі зазначено, що «цим
Законом ліквідуються наслідки
беззаконня, допущені з політичних
мотивів до громадян України,
поновлюються їх права, встановлюються
компенсація за незаконні репресії та
пільги реабілітованим». Тобто Закон
містить спеціальні норми, якими
регулюються питання компенсації
реабілітованим громадянам та їх
спадкоємцям.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» вилучені будівлі
та інше майно по можливості (якщо
будинок незайнятий, а майно збереглося)
повертаються реабілітованому або його
спадкоємцям натурою. При відсутності
такої можливості заявнику
відшкодовується вартість будівель та
майна.

Заяви про компенсацію та
повернення майна подаються не
пізніше трьох років з моменту набрання
чинності цим Законом або з дня
одержання особою довідки про
реабілітацію згідно з цим Законом.

Порядок виплати компенсації,
повернення майна або відшкодування
його вартості реабілітованим
регулюється Положенням,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України. Ця ж норма закріплена у п.6
Положення про порядок виплати грошової
компенсації, повернення майна або
відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, затвердженим постановою
КМ УРСР № 48 від 24 червня 1991 року.

За ст.9 цього ж Закону встановлено, що
вирішення питань, пов'язаних з
встановленням факту розкуркулювання,
адміністративного виселення, з
відшкодуванням матеріальних збитків,
поновленням трудових, житлових,
пенсійних та інших прав громадян,
реабілітованих відповідно до цього
Закону, покладено на обласні, міські і
районні Ради народних депутатів.

З цією метою Ради народних депутатів
мали утворити штатні комісії,
положення про які затверджується
Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позовні вимоги про
компенсацію вартості вилученої землі
(30га), 6 коней, 20 корів з розрахунком в
ціни, які склалися на даний час, не
ґрунтується на нормах законодавства,
оскільки п.17 зазначеного вище
Положення передбачено, що вартість
худоби визначається, якщо в архівних
документах вказана їх якісна
характеристика (вага, вид, тощо), - за
закупівельними цінами, що діють на
момент розгляду заяви.

В архівній довідці лише перелічено
майно, а його вага, вид тощо не
зазначені. Земля ж на час піддання
репресіям батька позивачки (1930 рік)
була власністю держави, громадянам
надавалась лише у користування, а тому
не може ставитися питання про
відшкодування вартості майна (землі),
яка у власності громадянина не
перебувала. Тому такі позовні вимоги
не можуть бути задоволені.

Керуючись п.18 зазначеного вище
Положення, яким передбачено, що «у разі
коли неможливо повернути майно або
відшкодувати його вартість у порядку,
передбаченому пунктами 12 і 15 цього
Положення, реабілітованим на сім'ю
виплачується грошова компенсація у
розмірі до 15 мінімальних заробітних
плат. Спадкоємцям ОСОБА_2 Комісією
вирішено виплатити максимальну суму
яка передбачена цим пунктом - 15
мінімальних заробітних плат.

Судом також встановлено, що
відповідачем (комісією з питань
поновлення прав реабілітованих
Іванківської районної ради) вчинено
всі дії, пов'язані з нарахуванням
позивачці компенсації вартості
конфіскованого майна, у відповідності
до Закону України «Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні»
та Положення про порядок виплати
грошової компенсації, повернення майна
або відшкодування його вартості
реабілітованим громадянам або їхнім
спадкоємцям, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 24
квітня 1991 року №48, з наступними змінами
та доповненнями, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 18
лютого 1993 року за №112.

Рішення, прийняте Комісією з питань
поновлення прав реабілітованих
Київської обласної ради народних
депутатів від 22 березня 1994 року, яка
погодилась з попереднім рішенням
комісії Іванківської районної ради, до
суду не оскаржувалось, хоча і
роз'яснювалось право на це.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що протягом 20 років
позивачка цим правом не
скористувалась, і не оскаржує його і
під час слухання даної справи.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.5 Закону
встановлено для осіб, які відбували
покарання у вигляді позбавлення волі і
згодом реабілітовані відповідно до ст.1
цього Закону, грошову компенсації у
розмірі однієї мінімальної заробітної
плати за кожний місяць позбавлення
волі, але не більш як 75 мінімальних
заробітних плат. Проте, ч.2 цієї статті
передбачає, що «виплата компенсації
спадкоємцям не проводиться, крім
випадків, коли компенсація була
нарахована, але не отримана
реабілітованим». ОСОБА_2 така
компенсація не нараховувалась,
відповідно позивачка, хоч і
відноситься до кола спадкоємців першої
черги, не має права на нарахування і
виплату такої компенсації.

Враховуючи вищенаведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
відмовивши у задоволенні позовних
вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
про порушення судом норм матеріального
і процесуального права безпідставні,
спростовуються матеріалами справи та
висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення постановлене з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Іванківського районного суду
Київської області від 7 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської
області набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:
Олійник В.І.

Судді:
Сліпченко О.І.

Іванова І.В.