У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання
майна спільною сумісною власністю та
поділ майна подружжя за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького
районного суду Чернігівської області
від 25 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 14 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що з 05 вересня 1985 року по 09 квітня
2003 року перебувала з ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі, 27 липня 2008 року
повторно зареєстрували шлюб, а з 23
лютого 2005 року по 13 листопада 2007 року та
з 19 березня 2008 року по 27 липня 2008 року
вони проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. За цей час вони
придбали: автомобіль марки «Mersedes-Benz 407»,
1986 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1; автомобіль марки «Lexus» GX470,
2005 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_3; автомобіль марки «Fiat Fiorino»,
1999 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_2; нежитлову будівлю
(магазин), площею 87,9 кв. м (після
перебудови площа становить 278,1 кв. м),
розташовану по АДРЕСА_1, а також меблі,
побутову техніку та інше майно.

Враховуючи викладене та з урахуванням
уточнень позовних вимог, позивачка
просила встановити факт її проживання
з відповідачем однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 23 лютого 2005 року по 13
листопада 2007 року та з 19 березня 2008 року
по 27 липня 2008 року; визнати за нею право
власності на автомобіль марки «Mersedes-Benz
407», 1986 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1, припинити право власності
відповідача на зазначений автомобіль;
визнати право власності на Ѕ частину
вартості автомобіля марки «Lexus» GX470, 2005
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_3; виділити та залишити у
власності відповідача автомобіль
марки «Fiat Fiorino», 1999 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_2,
визнати за нею право власності на Ѕ
частину нежитлової будівлі (магазину),
площею 278,1 кв. м, розташованої на
АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її
користь Ѕ частину вартості указаної
нежитлової будівлі, поділити інше
рухоме майно, загальною вартістю 109 200
грн.

Рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 25 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 14 квітня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 23
лютого 2005 року по 13 листопада 2007 року та
з 19 березня 2008 року по 27 липня 2008 року.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
автомобіль марки «Mersedes-Benz 407», 1986 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 вартістю 24 689 грн. 53 коп., та
виділено їй. Припинено право власності
ОСОБА_4 на автомобіль марки «Mersedes-Benz 407»,
1986 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1. Виділено та залишено у
власності ОСОБА_4 автомобіль марки «Fiat
Fiorino», 1999 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_2, вартістю 22 184 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
грошові кошти у розмірі 1 251 грн. 27 коп.
за перевищення ідеальної Ѕ частини
майна (транспортних засобів). Визнано
за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину
вартості автомобіля марки «Lexus» GX470, 2005
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_3, вартістю 260 240 грн. 94 коп.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Ѕ
частину вартості автомобіля марки
«Lexus» GX470, 2005 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_3, що становить 130 320
грн. 47 коп. Залишено автомобіль марки
«Lexus» GX470, 2005 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_3 у власності
ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 Ѕ частину вартості нежитлової
будівлі (магазину), площею 87,9 кв. м,
розташованої по АДРЕСА_1, що становить 79
275 грн., та залишено у власності ОСОБА_3
рухоме майно, загальною вартістю 109 200
грн. У іншій частині позову відмовлено.
Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення в частині
стягнення компенсації Ѕ частини
вартості нежитлової будівлі (магазину),
площею 87,9 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1
та розподілу рухомого майна і відмови в
задоволенні решти її позовних вимог,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
й ухвалити нове рішення про
задоволення її позову в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 липня 2014 року
частково задоволено касаційну скаргу
ОСОБА_4, рішення Козелецького районного
суду Чернігівської області від 25
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернігівської області від 14
квітня 2014 року в частині позовних вимог
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання автомобіля
«Lexus» GX470, 2005 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_3, спільним майном
та його поділу скасовано, а справу в цій
частині передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не
переглядались.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
сторони придбали нежитлову будівлю,
площею 87,9 кв. м., а перебудову, внаслідок
якої площа будівлі збільшилася до 278,1
кв. м, відповідач проводив самостійно,
тому компенсація позивачці за її Ѕ
частину цієї будівлі має обчислюватись
виходячи із площі до перебудови. Крім
того, суди послались на недоведеність
позову в частині вимог про поділ
рухомого майна, загальною вартістю 109 200
грн.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення в
частині, яка оскаржується ОСОБА_3, не
відповідають.

Судами встановлено, що з 05 вересня 1985
року по 09 квітня 2003 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому
шлюбі, а 27 липня 2008 року повторно
зареєстрували шлюб.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що у шлюбі вони придбали
нежитлову будівлю, площею 87,9 кв. м., яку
після розлучення, проте у період
спільного проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, перебудували, у
результаті чого її площа збільшилась
до 278,1 кв. м.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 334 ЦК України передбачено,
що право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Суди наведеного не врахували та у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
належним чином не перевірили тверджень
позивачки (у разі доведення її вимог
про встановлення факту проживання
однією сім'єю з відповідачем з
урахуванням мотивів ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 09 липня 2014 року) про те, що
перебудову спірної нежитлової будівлі,
в результаті якої приміщення
збільшилось до 278,1 кв. м., сторони
проводили у 2005-2006 роках під час
фактичних шлюбних відносин спільними
зусиллями та за спільні кошти.

Крім того, суди дійшли до передчасного
висновку про те, що спірна нежитлова
будівля є власністю ФОП ОСОБА_4, а,
відтак, не є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки не
врахували позиції Конституційного
Суду України, викладеної у рішенні від
19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за
конституційним зверненням ПП «ІКІО»
щодо офіційного тлумачення положення
ч. 1 ст. 61 СК України, в якому вказано, що
статутний капітал та майно приватного
підприємства є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Отже
необхідно встановити за які кошти це
майно придбавалось і у разі доведення,
що за спільні кошти сторін, то воно
підлягає врахуванні при поділі.

Також суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315
ЦПК України не дали належної оцінки
нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_3
від 03 вересня 2007 року, якою вона, на
вимогу банка та ОСОБА_4, надала згоду на
передачу в іпотеку спірної нежитлової
будівлі. Суди не врахували, що дана
заява може свідчити про визнання
відповідачем права спільної сумісної
власності позивача на це майно.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли передчасного
висновку про одноособове виділення
позивачці всього рухомого майна,
загальною вартістю 109 200 грн., оскільки
належним чином не обґрунтували такого
висновку та не встановили обставин та
часу придбання цього майна, його
місцезнаходження і порядку
користування ним сторонами.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
в оскарженій частині не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 25 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 14 квітня 2014
року в частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ
спільного сумісного майна подружжя,
зокрема: автомобіля марки «Mersedes-Benz 407»,
1986 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1; автомобіля марки «Fiat Fiorino»,
1999 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_2; Ѕ частини нежитлової
будівлі (магазину), площею 278,1 кв. м,
розташованої на АДРЕСА_1; іншого
рухомого майна, загальною вартістю 109 200
грн. скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська