Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів - Ковальчук Н.М., Собіна І.М.,

секретаря судового засідання Демчук
Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Рівненської області цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника відкритого акціонерного
товариства „Рівненський завод
тракторних агрегатів" на рішення
Рівненського міського суду від 22
травня 2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до відкритого
акціонерного товариства „Рівненський
завод тракторних агрегатів" про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів заслухавши
суддю-доповідача, учасників судового
розгляду, що з'явились у судове
засідання, перевіривши рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 22 травня 2014 року позов задоволено,
стягнуто з ВАТ „Рівненський завод
тракторних агрегатів" на користь
ОСОБА_3 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
сумі 35316 грн. за період з 1 жовтня 2008 року
по 1 квітня 2013 року.

В апеляційній скарзі представник
відповідача вказує на незаконність
прийнятого рішення, вважає, що воно
прийнято з порушенням норм
матеріального права. Доводить, що
позивачка звернулась із позовом до
суду з пропуском тримісячного строку,
встановленого ст.233 КЗпП України щодо
вирішення таких спорів. При цьому
покликається на роз'яснення, які
викладені в рішенні Конституційного
Суду України щодо визначення строку
звернення до суду із такими позовними
вимогами. Не заперечує, що підприємство
допустило затримку при розрахунку з
позивачкою після її звільнення, але
позивачка пропустила тримісячний
строк звернення до суду після
отримання повного розрахунку. За
викладених обставин просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким у
позові відмовити та відшкодувати
відповідачу витрати понесені на
судовий збір.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка ОСОБА_3, за наказом №14 від 29
вересня 2008 року, звільнилась за власним
бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП
України, з посади контролера відділу
охорони ВАТ „РЗТА".

Судовим наказом Рівненського
міського суду від 27 лютого 2013 року з ВАТ
„РЗТА" на користь ОСОБА_3 стягнуто
заборгованість по заробітній платі в
сумі 2009 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку щодо обґрунтованості
позовних вимог з підстав визначених
ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодись
із таким висновком суду з тих підстав,
що суд першої інстанції залишив поза
увагою вимоги викладені у ст.233 КЗпП
України щодо строків звернення до суду
із такими позовними вимогами.

Вирішуючи спори даної категорії
необхідно виходити з того, що у
відповідності до ст.ст.47, 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належить йому від
підприємства, установи, організації
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

За приписами ст.117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належним
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст.116 цього кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При цьому необхідно враховувати,
що вимоги про виплату середнього
заробітку за час затримки основної
заробітної плати, повинні буди
заявлені в межах тримісячного строку,
визначено ст.233 КЗпП України, визначено
для вирішення таких спорів.

Дані положення норм
матеріального права узгоджуються із
роз'ясненням, що викладено в п.25
постанови Пленуму Верховного Суду
України №13 від 24 грудня 1999 року „Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці", що
непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку. Пропуск без поважних
причин тримісячного строку звернення
до суду є самостійною підставою для
відмови в позові, однак якщо суд
установить, що останній є
необґрунтованим, він відмовляє в його
задоволенні саме з цих підстав.

Конституційний Суд України у
рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у
справі за конституційним поданням
громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного
тлумачення положень ст.233 КЗпП України
у взаємозв'язку з положенням ст.ст.117,237-1
цього кодексу, надав тлумачення, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень
свідчить про те, що невиплата
звільненому працівникові всіх сум, що
належать йому від власника або
уповноваженого ним органу, є триваючим
правопорушенням, а отже, працівник може
визначити остаточний обсяг своїх вимог
лише на момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення
початку перебігу строку звернення
працівника до суду з вимогою про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільненні
визначальними є такі юридично значимі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим
ним органом належних працівникові при
звільненні сум і вимога звільненого
працівника щодо їх виплати є трудовим
спором між цими учасниками трудових
правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233
Кодексу працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

З огляду на наведене
Конституційний Суд України дійшов
висновку, що для звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли
звільнений працівник дізнався або
повинен був дізнатися про те, що
власник або уповноважений ним орган, з
вини якого сталася затримка виплати
всіх належних при звільненні сум,
фактично розрахувався з ним.

Відповідач у справі ВАТ
„Рівненський завод тракторних
агрегатів" виплатило позивачу ОСОБА_3
заборгованість по заробітній платі в
сумі 2009 грн., виплата якої проведена
підприємством за видатковим касовим
ордером 4 квітня 2013 року (а.с.12), що не
спростовується позивачкою.

Даний позов ОСОБА_3 подала до
Рівненського міського суду 11 лютого 2014
року, про що свідчить штамп (а.с.1), тобто
більше ніж через 10 (десять) місяців з
дня отримання заробітної плати, яку
належало виплати відповідачем після
звільнення позивачки, що свідчить про
пропущення позивачкою тримісячного
строку, встановленого ст.233 КЗпП
України.

Представник відповідача до суду
першої інстанції подавав заяву про
застосування строку позовної давності,
яка залишилась не розглянутою судом
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо
стягнення з позивачки судового збору
не заслуговують на увагу з тих підстав,
що у відповідності до п.1 ч.1 ст.5 Закону
України „Про судовий збір" від сплати
судового збору звільняються позивачі
за подання позовів про стягнення
заробітної плати, поновлення на роботі
та за іншими вимогами, що випливають із
трудових правовідносин, а за ст.4 цього
Закону підлягає сплаті 50% ставки, що
підлягає сплаті при подання позовної
заяви.

Таким чином, з позивачки ОСОБА_3 не
можу бути стягнутий судовий збір у
зв'язку із звільнення від його сплати, у
відповідності до ст.ст.4,5 Закону
України „Про судовий збір".

За викладених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апеляційної
скарги заслуговують на увагу, а тому
наявні підстави для застосування
положень ст.307 ЦПК України щодо
скасування рішення суду першої
інстанції, яке прийняте з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
за пропуском строку звернення до суду.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст.116,117,233 КЗпП України, керуючись
ст.ст.303,307,309,314,316,324-325 ЦПК України
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
відкритого акціонерного товариства
„Рівненський завод тракторних
агрегатів" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від
22 травня 2014 року скасувати та відмовити
ОСОБА_3 у позові до відкритого
акціонерного товариства „Рівненський
завод тракторних агрегатів" про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним чинності.

Головуючий:
Ю.М. Рожин

Судді:
Н.М. Ковальчук

І.М. Собіна