Справа №2-2387/11 03.12.2014 03.12.2014 03.12.2014
Провадження №22-ц/784/3207/14
Провадження № 22ц/784/3207/14
Головуючий у 1-ї інстанції Батченко О.В.
Доповідач в апеляційній
інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

3 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової
О.О.,

при секретарі: Свіщук О.В.,

за участю: представника
позивачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 22 жовтня 2014 року

за її позовом

до виконавчого комітету Миколаївської
міської ради,

треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

Міський відділ державної реєстрації
актів цивільного стану

Миколаївського міського управління
юстиції

(надалі - МВДРАЦС ММУЮ),

про визнання недійсним рішення про
всиновлення дитини,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до виконкому
Миколаївської міської ради про
визнання недійсним рішення №964 від 13
червня 1951 року «Про всиновлення дитини
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянином
ОСОБА_8».

Свої вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що її вітчим ОСОБА_8 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року та залишив на її
користь заповіт. Але вона випадково
дізналася, що на спадок претендують
родичі всиновленого її вітчимом ОСОБА_7

Так як рішення виконкомом у 1951 році
було прийнято з порушенням порядку,
встановленого статтею 62 Кодексу
законом про сім'ю, опіку, шлюб і акти
громадянського стану УРСР 1926 року, то
воно підлягає визнанню недійсним с
моменту його прийняття, а третя особа
ОСОБА_4 усуненню від спадкування.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 28 листопада 2011 року до
участі у справі в якості третіх осіб
залучено ОСОБА_5, ОСОБА_6, МВДРАЦС ММУЮ.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 22 жовтня 2014 року у
задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_2, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове по суті спору, зазначаючи, що суд
неправомірно вважав, що вона оскаржує
всиновлення, коли її позов стосується
скасування рішення органу влади.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
наведені в скарзі доводи та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першій інстанції виходив з
того, що у позивачки немає права вимоги
оскаржувати всиновлення, здійснене
спадкодавцем на підставі рішення
виконкому, прийняте в межах його
повноважень.

Такий висновок суду першій інстанції
відповідає обставинам справи та нормам
матеріального права.

Із матеріалів справи убачається, що
позивачка ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_9, яка
перебувала у шлюбі з ОСОБА_8.

За життя ОСОБА_8 склав 23 липня 1998 року
заповіт на користь позивачки, яким
заповів їй належний йому житловий
будинок АДРЕСА_1 та усе належне йому
майно (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер (а.с.17), та
після нього відкрилася спадщина у
вигляді житлового будинку та грошей,
які як компенсаційні вклади
знаходяться на розрахункових рахунках
у ВАТ «Державний Ощадний банк України».

З фотокопії спадкової справи, що
заведена 24 липня 2007 року після смерті
ОСОБА_8 слідує, що позивачка ОСОБА_3, яка
не має права на спадкування за законом,
відмовилася від прийняття спадщини за
заповітом, та на протязі встановленого
законом строку цю заяву про відмову не
відкликала.

В той же час, за прийняттям спадщини в
порядку спадкування за законом
звернулися із заявами: мати позивачки
ОСОБА_9, яка зазначила про наявність
інших спадкоємців - онуків спадкодавця,
у зв'язку зі смертю його сина ОСОБА_10 до
відкриття спадщини; та третя особа
ОСОБА_4 як онука спадкодавця ОСОБА_8 та
донька ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3
року.

За змістом статті 1222, частини 1 статті
1223, статей 1273, 1275 ЦК України
передбачено, що спадкоємець має право
на спадщину, яку зобов'язаний прийняти.
У випадку відмови від прийняття
спадщини за заповітом або законом,
спадкоємець повинен подати відповідну
заяву, внаслідок чого спадщина
успадковується іншими спадкоємцями за
заповітом чи законом.

Таким чином, позивачка ОСОБА_3 ні є
спадкоємицею, після смерті вітчима
ОСОБА_8, а тому у неї відсутнє право на
оспорювання порядку спадкування
іншими спадкоємцями спадкового майна,
та пов'язаних з ними вимог.

Щодо оскарження рішення Миколаївської
міської ради депутатів трудящих №964
від 13 червня 1951 року «Про всиновлення
дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
громадянином ОСОБА_8», то у позивачки не
має цивільного інтересу або порушеного
права її як громадянки, пов'язаного з
прийняттям цього рішення. Таке право не
передбачається і у спадкоємців у
відповідності до книги шостої ЦК
України 2003 року, розділу ЦК УРСР 1963
року, глави 5 Кодексу законом про сім'ю,
опіку, шлюб і акти громадянського стану
УРСР 1926 року та глави 18 СК України. Воно
(право вимоги) відсутнє також і у осіб,
які відмовилися від прийняття
спадщини, а тим паче ні є близькими
родичами спадкодавця, який всиновив
іншу дитину, яка к моменту відкриття
спадщини досягла повноліття та
померла.

За таких обставин суд, з'ясувавши
обставини спору, перевіривши доводи
сторін, проаналізувавши зібрані докази
і дав їм належну правову оцінку,
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову ОСОБА_3 про визнання недійсним
рішення виконкому, оскільки для цього
відсутні будь-які вищезазначені
підстави.

Твердження суду щодо наявності
родинного зв'язку ОСОБА_10 з його матір'ю
та померлим спадкодавцем, зроблено на
підставі досліджених звернень батьків
із заявами до органів охорони здоров'я
та не мають правового значення при
наявності актового запису про
народження дитини, відсутності спору з
боку померлого ОСОБА_8, та відсутності у
позивачки права на оспорювання даних
правовідносин.

При встановлені зазначених
фактів судом не було порушено норм
цивільного процесуального закону та
правильно застосовано норми
матеріального права.

За таких обставин рішення суду першій
інстанції є законним та обґрунтованим
і не підлягає скасуванню.

Інші доводи в апеляційній скарзі
не спростовують висновки суду, в скарзі
відсутні посилання на докази, які суд
не дослідив.

Підстав для перерозподілу судових
витрат у порядку статті 88 ЦПК України
не має.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 22 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді