Справа № 1306/1844/12
Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/5397/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: представника
позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відподача
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5
та ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 12 грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12 грудня 2013
року задоволено позов Відкритого
акціонерного товариства
«Сортнасіннєовоч» до ОСОБА_3, ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу нежитлового
приміщення, повернення такого
приміщення.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1,
укладений 31.12.2004 року між Відкритим
акціонерним товариством
«Сортнасіннєовоч» та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Дрогобицького районного нотаріального
округу ОСОБА_7., р. №3812.

Повернуто нежитлове приміщення, що по
АДРЕСА_1 у власність ВАТ
«Сортнасіннєовоч» (ідентифікаційний
код 00492302) шляхом витребування його із
володіння ОСОБА_5 (ідентифікаційний код
НОМЕР_1).

В зустрічному позові ОСОБА_5 до
Відкритого акціонерного товариства
«Сортнасіннєовоч», ОСОБА_3, про
визнання права приватної власності на
нежитлове приміщення - відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_5 та
ОСОБА_3.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 14 лютого 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_5на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 12 грудня 2013 року
задоволено частково. Апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 12 грудня 2013 року
задоволено.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12 грудня 2013
року в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, укладеного 31
грудня 2004 року між ВАТ
«Сортнасіннєовоч» та ОСОБА_3, та
повернення вказаного нежитлового
приміщення у власність ВАТ
«Сортнасіннєовоч» шляхом витребування
його із володіння ОСОБА_5 скасовано та в
цій частині ухвалено нове рішення.

Цим рішенням у задоволенні позову ВАТ
«Сортнасіннєовоч» до ОСОБА_3, ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, укладеного 31
грудня 2004 року між ВАТ
«Сортнасіннєовоч» та ОСОБА_3, та
повернення вказаного нежитлового
приміщення у власність ВАТ «
Сортнасіннєовоч» шляхом витребування
його із володіння ОСОБА_5 - відмовлено
за пропуском строку позовної давності.

В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 червня 2014 року касаційну
скаргу Відкритого акціонерного
товариства «Сортнасіннєовоч»
задоволено частково. Рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 14 лютого 2014 року скасовано, а справу
передано на новий розгляд до цього
суду.

В апеляційній скарзі на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 12 грудня 2013 року
ОСОБА_8 зазначає, що оскаржуване
рішення є незаконним і
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а висновки суду
не відповідають обставинам справи.
Вважає, що позивач за первісним позовом
не надав суду відповідних доказів на
підтвердження тих обставин, на які ВАТ
«Сортнасіннєовоч» посилався як на
підставу своїх позовних вимог, а
висновки суду про зловмисну
домовленість ОСОБА_9 та ОСОБА_3 при
укладенні договору купівлі - продажу
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 від 31.12.2004 року не підтверджені
належними та допустимими доказами.
Вказує на те, що позивачем пропущено
без поважних причин строк позовної
давності, що є підставою для відмови у
позові. Крім того зазначає, що протокол
зборів акціонерів ВАТ
«Сортнасіннєовоч» №1 від 17.11.2007 року не
свідчить про визнання ОСОБА_9 свого
боргу чи обов'язку і не є може бути
підставою для застосування положень ч.1
ст.264 ЦК України.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові ВАТ «Сортнасіннєовоч»
відмовити, а зустрічний позов
задовольнити.

Не погоджуючись з оскаржуваним
рішенням, ОСОБА_3 також просить його
скасувати, ухваливши нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог ВАТ
«Сортнасіннєовоч» відмовити.

ОСОБА_3 посилається на те, що спірний
договір купівлі-продажу від 31.12.2004
року між ВАТ «Сортнасіннєовоч» та
ОСОБА_3 було укладено на підставі
рішення спостережної ради товариства,
оформленого протоколом від 28.12.2004 року
та підписане головою спостережної ради
- Литвин О.І., яка виконує свої обов'язки
і на даний час. Вказує, що підприємство
не вчиняло жодних дій щодо розірвання
чи визнання такого договору недійсним
до моменту звернення з позовом, а
відтак пропустило строк позовної
давності. Вважає, що суд першої
інстанції незаконно застосував п.3 ч.1
ст.388 ЦК України, витребувавши спірне
майно із володіння ОСОБА_5, порушуючи
при цьому ч.4 ст. 41 Конституції України,
де зазначено, що ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності; право приватної власності є
непорушним.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що вони не підлягають
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, укладений 31.12.2004
року між ВАТ «Сортнасіннєовоч» та
ОСОБА_3, на підставі ч.1 ст.232 ЦК України
та витребувати його із володіння
ОСОБА_5

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
просив визнати за ним право приватної
власності на нежитлове приміщення, яке
розташоване по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам моральним засадам держави і
суспільства, його моральним засадам;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Районним судом встановлено, що 31.12.2004
року між Відкритим акціонерним
товариством «Сортнасіннєовоч» в особі
директора ОСОБА_9, який діє на підставі
Статуту, та ОСОБА_3(його невісткою)
укладено договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення в будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 17,4 кв.м.,
позначеного літ. «А-2», вартістю 11595 грн.
згідно з витягу Дрогобицького ДКМБТІ
та ЕО від 30.12.2004 року, а продаж вчинено
за 14000 грн.

Первинно таке приміщення ВАТ
«Сортнасіннєовоч» було придбано у
виконавчого комітету Дрогобицької
міської ради 25.10.2004 року за 13914 грн., а
згідно витягу Дрогобицького ДКМБТІ та
ЕО вартість такого становила 11595 грн.,
вартість з ПДВ -13914 грн.

15.04.2010 року ОСОБА_3 продала вказане
нежитлове приміщення ОСОБА_5 за 21200 грн.,
який здійснив реєстрацію свого права
власності. При цьому ринкова вартість
такого згідно витягу КП ЛОР
Дрогобицького ДКМБТІ та ЕО від 12.04.2010
року становила 21198 грн.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ГК України
управління діяльністю товариства
здійснюють його органи та посадові
особи. Посадовими особами визнаються
голова, члени виконавчого органу та
інші посадові особи. Керівник (голова)
товариства відноситься до посадових
осіб, на яких розповсюджується трудове
законодавство. Для вчинення певних дій
від імені товариства він користується
повноваженнями, якими його наділено, на
умовах представництва.

Згідно зі ст. 154 ЦК України установчим
документом акціонерного товариства є
його статут.

Статут є установчим документом
товариства у якому наявні положення
щодо повноважень органів управління,
керівника юридичної особи та їх
компетенції (ст.ст. 87, 88 ЦК України).

Статутом ВАТ «Сортнасіннєовоч», у
чинній на час вчинення оспорюваного
правочину редакції, передбачено, що
управління ВАТ здійснюють: Загальні
збори ВАТ, Спостережна рада,
Генеральний директор, Ревізійна
комісія. Вищим органом ВАТ є загальні
збори акціонерів. Генеральний директор
здійснює оперативне керівництво та
організацію поточної діяльності.
Генеральний директор уповноважений
без довіреності здійснювати дії від
імені товариства дії та
розпоряджатися майном в межах, що не
перевищують 50 000 неоподаткованих
мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.92 ЦК України,
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону. Орган
або особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Частиною 1 ст.161 ЦК України визначено, що
виконавчий орган акціонерного
товариства діє від імені товариства у
межах, встановлених статутом
акціонерного товариства і законом,
тобто, у межах наданих йому
повноважень.

При здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватись від дій, які
могли б порушити права інших осіб. Не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах(ч.ч.2,3 ст. 13 ЦК України).

Зі сторони ВАТ «Сортнасіннєовоч»
оспорюваний договір було підписано
його представником - генеральним
директором ОСОБА_9

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 237 ЦК Україні
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчиняти
правочини від імені другої сторони,
яку вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Представництво ОСОБА_9, який при
укладенні оспорюваного договору діяв
від імені продавця, виникло на підставі
Статуту та рішення загальних зборів
про обрання його керівником
товариства. При укладенні оспорюваного
договору він діяв як посадова особа, що
здійснює представництво інтересів
юридичної особи.

ОСОБА_9 був керівником ВАТ
«Сортнасіннєовоч» з 1996 року (головою
правління, генеральним директором та
президентом товариства).

За рішенням наглядової ради ВАТ
«Сортнасіннєовоч», оформленим
протоколом позачергового засідання
наглядової ради №8 від 19 липня 2010 року,
у зв'язку з вчиненням дій, що суперечать
інтересам ВАТ «Сортнасіннєовоч»,
ОСОБА_9 було відсторонено від виконання
обов'язків президента товариства. На
період до позачергових загальних
зборів товариства призначено
виконуючим обов'язки президента
товариства ОСОБА_11

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 6 грудня 2011
року підтверджено законність
вказаного вище рішення наглядової ради
від 19 липня 2010 року. Цим судовим
рішенням встановлено, що вчинення
ОСОБА_9 дій, які суперечать інтересам
товариства, підтверджено письмовими
доказами у справі, в яких зафіксовано
порушення ним чинного законодавства
під час перебування на посаді
керівника товариства, а саме:
відчуження належного товариству
нерухомого майна по заниженій
ринковій вартості, використання майна
у власних цілях, що завдало майнової
шкоди товариству.

Відповідно до Статуту ВАТ
«Сортнасіннєовоч» (п.п.2.1,2.2),
товариство було створене з метою:
виробництва елітного і сортового
насіння овочевих, баштанних, квіткових
культур, кормових коренеплодів,
картоплі, посадкового матеріалу
овочевих та інших
сільськогосподарських культур, квітів;
забезпечення потреб області в
сортовому, елітному насінні та
виконання договірних зобов'язань по
міжобласних, міждержавних поставках
цих культур та іншої
сільськогосподарської продукції;
проведення торгово-посередницьких і
комерційних робіт та послуг; надання
різноманітних послуг підприємствам,
об'єднанням, організаціям, а також
приватним особам у виробничій,
науковій, невиробничій та торгівельній
сфері; забезпечення
соціально-економічних потреб членів
трудового колективу підприємства;
здійснення інших видів господарської
діяльності, що не заборонено
законодавством України. Основними
напрямками діяльності товариства є:
виробництво елітного і сортового
насіння овочевих, баштанних, квіткових
культур, кормових коренеплодів,
картоплі, посадкового матеріалу
овочевих та інших
сільськогосподарських культур, квітів
та реалізація насіння овочевих
культур, посадкового матеріалу іншої
сільськогосподарської та промислової
продукції господарствам, населенню.

Виходячи з аналізу норм чинного
цивільного законодавства, Статуту ВАТ
«Сортнасіннєовоч», враховуючи
встановлені судом обставини та
відсутність доказів в підтвердження
необхідності відчуження товариством
спірного приміщення, яке було
призначене для забезпечення
діяльності товариства, через два
місяці після його придбання, колегія
суддів погоджується з висновком
районного суду про те, що так як
оспорюваний договір купівлі-продажу
укладено внаслідок зловмисної
домовленості ОСОБА_9 із своєю невісткою
- ОСОБА_3, всупереч інтересам
товариства, напрямкам і меті його
діяльності, оскільки відчуження
приміщення, яке забезпечує здійснення
статутної діяльності ВАТ
«Сортнасіннєовоч», призвело до
припинення права власності на основні
фонди товариства, що в свою чергу,
унеможливлює здійснення товариством
передбачених його статутом основних
видів діяльності, то його слід визнати
недійсним.

Твердження апелянта ОСОБА_5 про те, що
висновки суду про зловмисну
домовленість ОСОБА_9 та ОСОБА_3 при
укладенні договору купівлі - продажу
нежитлового приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 від 31.12.2004 року не підтверджені
належними та допустимими доказами,
колегія суддів вважає неспроможними.

Колегія суддів вважає правильним
висновок місцевого суду про те, що
оскільки спірний об'єкт вибув із
володіння позивача поза його волею, то
його необхідно витребувати від
набувача ОСОБА_5 та повернути у
власність ВАТ «Сортнасіннєовоч», а
твердження апелянта ОСОБА_3 у тій
частині, що суд першої інстанції
незаконно застосував п.3 ч.1 ст.388 ЦК
України, витребувавши спірне майно із
володіння ОСОБА_5, - необгрунтованими.

Безпідставними, на думку судової
колегії, є і доводи апелянтів у тій
частині, що позивачем пропущено без
поважних причин строк позовної
давності, що є підставою для відмови у
позові.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три
роки(ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності до нового
строку не зараховується(ст.264 ЦК
України).

Правила переривання перебігу позовної
давності застосовуються судом
незалежно від наявності чи відсутності
відповідного клопотання сторін у
справі, якщо в останній є докази, що
підтверджують факт такого переривання.
При цьому, у дослідженні обставин,
пов'язаних із вчиненням зобов'язаною
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку,
суду необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій тощо.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що позивачем не пропущено строку
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом, оскільки його
перебіг був перерваний 17.11.2007 року, коли
ОСОБА_9, звітуючись перед загальними
зборами як генеральний директор ВАТ
«Сортнасіннєовоч», визнав перед
товариством свій обов'язок щодо
повернення у його власність приміщення
спірного магазину.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення у повній мірі
відповідає даним вимогам.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: