Справа № 1007/4274/2012 Головуючий у І
інстанції Телепенько А.Д.Провадження №
22-ц/780/6202/14 Доповідач у 2 інстанції
Мельник Я.С.Категорія 19
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа - Броварська міська
рада Київської області про визнання
недійсним попереднього договору
купівлі-продажу, стягнення майнової та
моральної шкоди, і зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання
попереднього договору
купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася з
вищевказаним позовом, у якому просила
визнати недійсним попередній договір
купівлі-продажу від 12 травня 2011 року,
укладений між нею і ОСОБА_2, та стягнути
з відповідачки на її користь майнову та
моральну шкоду.

Умотивовує свої позовні вимоги тим, що
12 травня 2011 року, маючи на меті придбати
у власність однокімнатну квартиру,
уклала з відповідачкою ОСОБА_2
попередній договір купівлі-продажу, за
яким остання зобов'язувалась у строк не
пізніше 20 серпня 2011 року продати їй
квартиру у житловому будинку АДРЕСА_1.

Виконуючи умови вказаного договору,
позивачка передала ОСОБА_2
забезпечувальний платіж у розмірі 190 379
грн. 39 коп., та зобов'язалася вносити
протягом 18 місяців на вказаний
відповідачем рахунок щомісячно 5363 грн.
81 коп. Усього нею було сплачено
відповідачці 281 219 грн. 39 коп.

Вказує, що, всупереч умовам
попереднього договору, відповідачка не
набула права власності на зазначений
будинок та не ввела його в експлуатацію
у строк до 20 липня 2011 року, чим, на її
думку, порушила умови договору.

Позивачка також зазначає, що пізніше
вона дізналася про те, що вищевказаний
будинок відповідачкою збудовано
самочинно без належної документації,
що унеможливлює оформлення нею права
власності на квартиру у ньому.

Вважає, що даний попередній договір
укладено під впливом обману з боку
ОСОБА_2, оскільки про обставини
самочинного будівництва даного
будинку відповідачка її не повідомила,
у зв'язку із чим просила визнати даний
договір недійсним з підстав, що він
вчинений під впливом обману, та
стягнути з відповідачки збитки у
подвійному розмірі і моральну шкоду.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала зустрічний
позов, у якому просила розірвати даний
попередній договір, посилаючись на
порушення його умов саме з боку ОСОБА_3,
оскільки остання не здійснила повністю
оплату згідно договору, а також
відмовилася у подальшому укласти
основний договір, чим, на її думку,
порушила умови попереднього договору.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 червня 2013
року первісний позов задоволено
частково.

Визнано недійсним попередній договір
купівлі-продажу від 12 травня 2011 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
кошти у подвійному розмірі, сплачених
за попереднім договором
купівлі-продажу у розмірі 562 438 (п'ятсот
шістдесят дві тисячі чотириста
тридцять вісім) грн. 78 коп., витрати на
ремонт у розмірі 16 792 (шістнадцять тисяч
сімсот дев'яносто два) грн. 94 коп.,
моральну шкоду у розмірі 15 000
(п'ятнадцять тисяч) грн. і судовий збір у
розмірі 7182 (сім тисяч сто вісімдесят
два) грн.

У задоволенні іншої частини позову
ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
просила його скасувати та увалити нове,
яким у задоволенні первісного позову
ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, неправильного
застосування норм матеріального права
та неповного з'ясування судом усіх
обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що вищевказаний
правочин був вчинений відповідно до
вимог закону та за відсутності
будь-якого обману з її боку, оскільки
усі сторони бажали настання тих
наслідків, які були вказані у договорі,
а тому стягнення коштів за попереднім
договором у подвійному розмірі та
моральної шкоди, на її думку, є
безпідставним та необґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Згідно з ст. 214 ЦПК під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону
рішення не відповідає.

Задовольняючи частково первісний
позов, суд першої інстанції дійшов до
помилкового висновку про те, що
попередній договір між сторонами було
вчинено під впливом обману, та що з
відповідача необхідно стягнути збитки
та витрати на ремонт у подвійному
розмірі у зв'язку із недійсністю
правочину і моральну шкоду.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
травня 2011 року позивачка уклала із
ОСОБА_2 попередній договір
купівлі-продажу, за яким остання
зобов'язалася у строк не пізніше 20
серпня 2011 року продати їй квартиру у
житловому будинку АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Відповідно до п. 10 даного договору,
ОСОБА_2 зобов'язується ввести в
експлуатацію зазначений будинок до 20
липня 2011 року.

Відповідно до п. 11 цього договору, у
разі коли договір купівлі-продажу не
відбудеться з вини ОСОБА_2, зазначена
сума забезпечувального платежу та
інших платежів, передбачених умовами
договору, повертається ОСОБА_3, а також
вона має сплатити 1500 грн. штрафу.

Відповідно до п. 4 договору, сторони
встановили, що передбачений
забезпечувальний платіж не є одним із
видів забезпечення виконання
зобов'язання, тобто не є завдатком,
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням.

Так, виконуючи умови договору,
позивачка сплатила відповідачці
забезпечувальний платіж у загальному
розмірі 281 219 грн. 39 коп., а у порушення
умов договору, ОСОБА_2 не було введено
будинок в експлуатацію в строк до 20
липня 2011 року.

Позивач, посилаючись на вищевикладені
обставини, наголошує на тому, що дані
дії відповідачки містять у собі факт
введення позивачки в оману, а тому
просить суд застосувати відповідні
наслідки, передбачені ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів, виходячи з аналізу
вищевикладених обставин, приходить до
наступних висновків.

Предметом даного спору є визнання
недійсним попереднього договору з
підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Так, за змістом зазначеної норми
закону, правочин може бути визнаний
таким, що вчинений під впливом обману, у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману
стосовно фактів, які впливають на
укладення правочину. Ознакою обману є
умисел. Установлення у недобросовісної
сторони умислу ввести в оману другу
сторону, щоб спонукати її до укладення
правочину, є обов'язковою умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК України.

Проте, всупереч вищезазначеним вимогам
закону, визнаючи недійсним попередній
договір, суд не навів належних і
допустимих доказів на підтвердження
свого висновку про наявність умислу в
діях відповідачки стосовно фактів, які
впливають на укладення правочину,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману та існування
самого факту обману в розумінні ст. 230
ЦК України і помилково виходив з того,
що суми, сплачені позивачем є збитками
та підлягають стягненню за правилами ч.
2, ст. 230 ЦК України.

З аналізу наведеного вбачається, що
сплата збитків у подвійному розмірі та
стягнення моральної шкоди є похідним
наслідком від визнання правочину
недійсним з підстав, передбачених ч. 1,
ст. 230 ЦК України, проте матеріалами
справи факт омани не встановлений,
тому, на думку колегії, стягнення у
подвійному розмірі коштів з
відповідачки є безпідставним та
необґрунтованим.

Відповідно до умов даного договору,
сторони встановили, що даний
забезпечувальний платіж не є одним із
видів забезпечення виконання
зобов'язання у розумінні ст. 546 ЦК
України, оскільки згідно ст. 570
вказаного кодексу такий
забезпечувальний платіж за попереднім
договором вважається авансом.

Чинним законодавством передбачено
повернення сплаченого авансу, проте
позивачкою такі вимоги не заявлялися, а
в суді вона наполягає саме на сплаті
збитків відповідно до ч. 2, ст. 230 ЦК
України, однак це не позбавляє її
можливості звернутися до суду за
захистом свого порушеного права з
інших підстав.

Тому, на думку колегії суддів, рішення
суду першої інстанції не відповідає
вимогам закону через неповне
дослідження доказів та неправильного
застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів
вважає необхідним рішення суду першої
інстанції у частині визнання недійсним
попереднього договору купівлі-продажу,
стягнення з відповідачки майнової,
моральної шкоди та судового збору -
скасувати і ухвалити нове про відмову у
задоволені цих позовних вимог, а в
іншій частині рішення залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 червня 2013
року у частині визнання недійсним
попереднього договору купівлі-продажу,
стягнення з ОСОБА_2 майнової, моральної
шкоди та судового збору - скасувати і
ухвалити нове про відмову у задоволені
цих позовних вимог.

У іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: