У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Наумчука М.І.,
Ступак О.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, відділу
Держземагенства у Деражнянському
районі, Деражнянської міської ради,
третя особа - ОСОБА_6, про визнання
незаконними рішень органу місцевого
самоврядування та скасування
державних актів на право власності на
земельні ділянки, за касаційною
скаргою ОСОБА_7, який діє від імені
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на рішення
Деражнянського районного суду
Хмельницької області від 23 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 12 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом.
Зазначали, що ОСОБА_3 є власником 281/1000
частки житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель по
АДРЕСА_3. Іншим співвласником цього
будинковолодіння, а саме 719/1000 частки, є
ОСОБА_6 ОСОБА_4 належить на праві
власності будинок, земельна ділянка
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,0686 га по
АДРЕСА_1. Їм стало відомо, що ОСОБА_5,
який є власником житлового будинку
АДРЕСА_2, було приватизовано земельні
ділянки площею 0,1000 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд і 0,3443
га для ведення особистого підсобного
господарства, що розташовані за
вказаною адресою, і йому видані на
підставі рішень Деражнянської міської
ради від 29 січня 2010 року та 11 жовтня 2011
року державні акти на право власності
на земельні ділянки. Оскільки вважають,
що вказані рішення та державні акти на
право власності на земельні ділянки є
незаконними, так як вони видані з
порушенням процедури та порушують їх
права як суміжних землекористувачів,
просили задовольнити позов.

Рішенням Деражнянського районного
суду Хмельницької області від 23 травня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Хмельницької
області від 12 лютого 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Державні акти на право власності на
земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав у судовому
порядку.

Судами встановлено, що на підставі
рішення Деражнянської міської ради № 6
від 28 жовтня 2008 року ОСОБА_4 передано у
власність земельну ділянку площею 0,0686
га по АДРЕСА_1, 11 лютого 2009 року ОСОБА_4
отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку серія ЯЗ
№1033257.

Крім того, судами встановлено, що
рішенням Деражнянської міської ради №
8 від 11 жовтня 2011 року „Про
затвердження технічної документації
та передачі земельних ділянок у
власність" затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки та передано
ОСОБА_5 у власність, уточнені після
обміру в натурі та затверджені
Деражнянською міською радою, земельні
ділянки, - площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 із
земель житлової та громадської
забудови для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та
площею 0,3443 га по АДРЕСА_2 із земель
сільськогосподарського призначення
для ведення особистого селянського
господарства. На підставі зазначеного
рішення міської ради 15 листопада 2011
року ОСОБА_5 отримав державний акт
серія ЯК №721268 на право власності на
земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відсутні
будь-які офіційні документи щодо
розміру земельної ділянки, яка
перебуває у їх користуванні, а накладка
земельної ділянки ОСОБА_5 на земельну
ділянку, що належить ОСОБА_4, не може
бути визнана порушенням її прав,
оскільки, як вбачається з даних
експертизи, за домогосподарством
ОСОБА_4 по АДРЕСА_1, з урахуванням
рішення Хмельницького районного суду
від 4 січня 1995 року про встановлення
порядку користування присадибною
земельною ділянкою по АДРЕСА_3, мала б
перебувати земельна ділянка площею 0,0630
га (додаток до висновку експерта № 2), а
приватизація землі проведена без
урахування даних обставин та наявності
меж, встановлених судовим виконавцем 3
травня 1995 року при виконанні рішення
суду. Крім того, в рішенні зазначено, що
межі приватизованої земельної ділянки
з ОСОБА_5, який є суміжним
землекористувачем, не були погоджені,
що підтверджується протоколом
встановлення (погодження) зовнішніх
меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 5
листопада 2011 року.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Хмельницького районного суду
від 4 січня 1995 року у справі № 2-37/95 було
визначено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_3 між
попередніми співвласниками цього
будинку ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11
та ОСОБА_12

За цим рішенням ОСОБА_9 було виділено в
користування 0,0930 га земельної ділянки,
ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - 0,05499 га,
ОСОБА_12 - 0,05732 га. В подальшому ОСОБА_5,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подарували 10
листопада 1995 року свої частки у будинку
ОСОБА_9, який 19 грудня 2007 року провів їх
відчуження за договором дарування
(719/1000) ОСОБА_6 У свою чергу ОСОБА_12 20
серпня 2008 року подарувала свою частку
будинку (281/1000) ОСОБА_3

Земельна ділянка по АДРЕСА_3
співвласниками будинку приватизована
не була, однак вона перебуває у
правомірному користуванні ОСОБА_3 і
ОСОБА_6 у розмірах визначених
зазначеним рішенням особам, від яких
перейшло право власності на частки у
будинку до ОСОБА_3, ОСОБА_6 відповідно до
ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Дані про те, що ці земельні ділянки
вилучались у останніх, відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно висновку земельно-технічної
експертизи від 13 грудня 2013 року № 125/13-26
на вирішення якої, зокрема, поставлено
питання про площі земельних ділянок,
які перебувають у користуванні ОСОБА_3
та ОСОБА_6 по АДРЕСА_3, ОСОБА_4 по АДРЕСА_1,
ОСОБА_5 по АДРЕСА_2, експертом
встановлено (абз. 1 п. 1 висновку), що з
урахуванням оспорюваних державних
актів на право власності на земельні
ділянки ОСОБА_5 фактичні площі
земельних ділянок складають: ОСОБА_3 -
0,0580 га; ОСОБА_6 - 0,0251 га; ОСОБА_4 - 0,0681 га;
ОСОБА_5 - 0,4443 га.

Виходячи з наведено площа земельної
ділянки, яка знаходиться у
користуванні ОСОБА_3, перевищує розмір
земельної ділянки право на
користування якою в нього виникло на
підставі рішення Хмельницького
районного суду від 4 січня 1995 року.

Доказів про те, що йому у користування
надавалася у встановленому законом
порядку земельна ділянка більшим
розміром ним не подано, як і про те, що у
приватну власність ОСОБА_5 була
передана земельна ділянка право на яку
має він.

За таких обставин саме по собі
непогодження ОСОБА_3, як суміжним
користувачем, меж земельної ділянки,
переданої у власність ОСОБА_5, не може
бути підставою для задоволення його
вимог.

З огляду на викладене, суд обґрунтовано
відмовив у позові ОСОБА_3 і підстави для
скасування оскаржуваних судових
рішень в цій частині відсутні.

Що ж стосується вирішення позову
ОСОБА_4, то погодитьсь із ухваленими у
цій частині рішеннями неможливо.

Встановивши, що частина земельної
ділянки, яку передано у власність
ОСОБА_5, накладається на земельну
ділянку позивача, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що останній
у власність була передана земельна
ділянка більшою площею ніж та на яку
вона мала право.

Між тим, державний акт яким посвідчено
право ОСОБА_4 на земельну ділянку у
розмірі 0,0686 га ніким не оспорений, він
виданий останній до передачі земельної
ділянки у приватну власність
відповідачу.

Оскільки позов про визнання недійсним
виданого ОСОБА_4 державного акта не
заявлявся і не був предметом розгляду,
суд не міг робити висновки щодо його
незаконності та з приводу існування
обставин, якими це підтверджується.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, не з'ясувавши всіх обставин, які
мають значення для справи, суди дійшли
передчасного висновку що її права
видачею ОСОБА_5 оспорюваних державних
актів не порушені.

При цьому не було враховано і те, що
розмір земельної ділянки, право на
користування якою має ОСОБА_4, рішенням
Хмельницького районного суду від 4
січня 1995 року не визначався, не
перевірено обґрунтованості висновків
експертизи про те, якої площі земельною
ділянкою остання мала право
користуватись, та чи має вона право на
користування земельною ділянкою
площею 630 га, як про це вказано у
висновку.

Наведені порушення норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи в
частині позову ОСОБА_4, тому судові
рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими, в зв'язку з чим вони
підлягають скасуванню з передачею
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє від
імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Деражнянського районного суду
Хмельницької області від 23 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 12 лютого 2014
року в частині вирішення позову ОСОБА_4
скасувати, а справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: В.І. Амелін С.О. Карпенко
М.І. Наумчук О.В.
Ступак