Єдиний унікальний номер 725/3964/14-ц
Номер провадження 2/725/909/14
28.10.2014 року м.Чернівці
Першотравневий районний суд м.
головуючої судді Федіної А.В.
при секретарі Сорокан М.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення з квартири без надання
іншого житлового приміщення, -
Позивач звернулася до суду з вище
Посилалась на те, що вона є власником
квартири АДРЕСА_1 та у вказаній
квартирі окрім неї та інших осіб також
зареєстрований її онук - відповідач
ОСОБА_2, якому вона надала дозвіл на
реєстрацію у своїй квартирі та
дозволила проживати разом з нею у
зв'язку з тим, що останній, звільнившись
з місць позбавлення волі, не мав місця
проживання та вона його пожаліла.
Вказувала на те, що не зважаючи на її
добре ставлення до свого внука,
останній не проявляє до неї поваги,
ображає, систематично порушує правила
співжиття, зокрема веде паразитичний
спосіб життя, зловживає алкогольними
напоями, наркотичними засобами,
приводить сумнівних друзів, погрожує
їй виселенням та фізичної розправою, з
квартири почали пропадати речі.
Вважає, що спільне проживання з
відповідачем ставить під загрозу її
життя та здоров'я, створює перешкоди в
користуванні належною їй на праві
власності квартирою, у зв'язку з чим
звернулась з даним позовом та
посилаючись на норми матеріального
права, просила усунути перешкоди в
користуванні власністю та виселити
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2.
В судове засідання позивач не
з'явилась, від її представника до суду
надійшла заява про розгляд справи без
його участі, позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та не заперечував проти
винесення заочного рішення по справі.
Справа слухалась у відсутності
відповідача, який не з'явився в судове
засідання незважаючи на те, що двічі
належним чином був повідомлений судом
про час та місце розгляду справи.
Причини своєї неявки суду не
повідомили і не подали заяви про
відкладення розгляду справи.
Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК
України судова повістка надсилається
фізичним особам, які не мають статусу
підприємців, - за адресою їх місця
проживання чи місця перебування,
зареєстрованою у встановленому
законом порядку. У разі відсутності
осіб, які беруть участь у справі, за
такою адресою, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення
вручене їм належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи
відповідач зареєстрований та проживає
за адресою - АДРЕСА_1. Саме за цією
адресою судом неодноразово
надсилались судові повістки та
матеріали позовної заяви з додатками.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у
разі повторної неявки в судове
засідання відповідача, повідомленого
належним чином, суд вирішує справу на
підставі наявних у ній даних чи доказів
(постановляє заочне рішення).
Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Оскільки позивач не заперечував проти
розгляду даної цивільної справи за
відсутності відповідача, суд вважає, що
по справі слід ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши письмові докази по
справі, вважає, що позов обґрунтований
і підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
окрім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

У відповідності до ч. 1,2 ст. 182 ЦК
України право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Згідно ст. 331 ЦК України, якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, то право власності виникає
з моменту державної реєстрації. Так, у
відповідності до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Судом встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу квартири від
21.02.2002 року позивач придбала квартиру
АДРЕСА_1 та згідно витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності,
зареєструвала своє право власності на
вказану квартиру (а/с 5,6).

Так, основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 04 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України, відповідно до
якого закріплено принцип непорушності
права приватної власності, який
означає право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 386 ЦК України, вказано, що
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

З матеріалів справи вбачається, що
окрім позивача у спірній квартирі
зареєстрований та проживає відповідач
ОСОБА_2, що підтверджується довідкою ПП
«Житлосервіс» від 05.06.2014 року (а/с 4).

Згідно ч. 1,2 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням. За
згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків
їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно. Члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Разом з тим, положеннями ст. 157 ЖК
України передбачено, що членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири)
може бути виселено у випадках,
передбачених частиною першою статті 116
цього Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Відповідно до вимог ст. 116 ЖК України
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться
без надання іншого жилого
приміщення.

Судом встановлено, що відповідач
систематично порушував правила
співжиття з позивачем.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 12.04.85 року при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при
повторному порушенні, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Маються на увазі, зокрема,
заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача.

Так, судом встановлено, що між
позивачем та відповідачем виникали
конфліктні ситуації, які в результаті
призвели до неможливості позивача
користуватись своєю власністю як
належить власнику.

Статтею 150 Житлового кодексу України
передбачено, що громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші,
не заборонені законом, угоди.

Відповідно до ст. 155 Житлового Кодексу
України жилі будинки (квартири), що є у
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком (квартирою), крім
випадків, установлених законодавством.

Так, судом встановлено, що проживання
відповідача у належній позивачу
квартирі порушує її права як власника
квартири.

Оскільки справа слухалась за
відсутності відповідача, суд ухвалює
рішення на підставі наявних у справі
доказів, наданих позивачем.

За таких обставин, враховуючи вище
наведені докази та норми права, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість вимог позивача щодо
виселення відповідача з метою
усунення перешкод позивачу в
користуванні її власністю.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст.182,321,331,383,386,391, 405 ЦК
України, ст.ст. 116, 150,155,157 ЖК України,
ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 169,174, 208, 209, 212-215, 218,
224,294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні власністю шляхом
виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
А. В. Федіна