АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 01 жовтня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
Голосіївського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби у м. Києві, третя
особа: орган опіки і піклування
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації, про виселення
і зняття з реєстраційного обліку, за
зустрічним позовом ОСОБА_1, який діє у
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, орган опіки і піклування
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації, про визнання
договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

20 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
Голосіївського районного відділу ГУ
ДМС у м. Києві, у якому просила виселити
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з будинку за адресою
АДРЕСА_1 і зобов'язати Голосіївський
районний відділ ГУ ДМС у м. Києві зняти
ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за
вказаною адресою. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що 17 липня 2012 року
між нею та ОСОБА_1 був укладений договір
позики, в забезпечення виконання
зобов'язань за яким між ними укладено
договір іпотеки, відповідно до умов
якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_3
належне йому майно, зокрема житловий
будинок АДРЕСА_1. ОСОБА_1 свої
зобов'язання за договором позики щодо
повернення грошових коштів не
виконував належним чином, у зв'язку з
чим за її заявою приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий
напис №1636, яким звернено стягнення на
майно ОСОБА_1, зазначене в Договорі
іпотеки, зокрема і на житловий будинок.
Реєстрація ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1
відбулася після укладення договору
іпотеки та мала на меті лише
перешкоджати задоволенню
іпотекодержателем своїх вимог за
договором позики за рахунок предмета
іпотеки.

14 лютого 2014 року ОСОБА_1, діючи в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4, звернувся
до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3,
у якому просив визнати недійсним
договір іпотеки від 17 липня 2012 року,
укладений між ним та ОСОБА_3 і
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 (зареєстрований в
реєстрі за № 1787). Свої вимоги
обґрунтовував тим, що в будинку
АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки,
зареєстрований та проживає його
неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
В іпотеку ОСОБА_3 передано будинок,
право на користування яким має
неповнолітня дитина, що порушенням
вимог чинного законодавства, оскільки
договір іпотеки був укладений без
дозволу органу опіки і піклування.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 11 березня 2014 року
зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято і
об'єднано в одному провадженні з
первісним позовом.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено, виселено ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці
площею 0, 1 га (кадастровий номер
:90:072:0129), зобов'язано
Голосіївський РВ ГУ ДМС у м. Києві зняти
ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання
за вказаною адресою, вирішено питання
про розподіл судових витрат; у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
було відмовлено.

13 жовтня 2014 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив його
скасувати в частині задоволення позову
ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове
рішення про відмову у задоволенні
вказаного позову. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт вказав, що
ОСОБА_3 втратила статус
іпотекодержателя, оскільки 18 квітня 2014
року приватним нотаріусом ОСОБА_5
зареєстровано за нею право власності
на будинок АДРЕСА_1 та того ж місяця
повернуто виконавчий напис нотаріуса
державною виконавчою службою за заявою
ОСОБА_3, а тому суд першої інстанції не
мав правових підстав для застосування
при вирішенні спору Закону України
«Про іпотеку» та норми ЖК України про
виселення з помешкання, що є предметом
іпотеки. На думку апелянта, вимога
ОСОБА_3 про виселення не є належною в
розумінні ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», так як обґрунтовується лише
вчиненням виконавчого напису
нотаріуса, а не зверненням стягнення на
предмет іпотеки у порядку, визначеному
Законом України «Про іпотеку». Також
апелянт зазначив, що на сьогодні
Голосіївським районним судом м. Києва
розглядається справа про визнання
виконавчого напису нотаріуса таким, що
не підлягає виконанню, а в
адміністративному суді оспорюється
рішення про реєстрацію за ОСОБА_3 права
власності на будинок АДРЕСА_1.
Додатково апелянт вказав, що позовні
вимоги до Голосіївського РВ ДМС
України у м. Києві підлягають розгляду
в порядку адміністративного
судочинства та є необґрунтованими,
оскільки підставою для зняття з
реєстрації є рішення суду про
виселення, будь-яких прав ОСОБА_3
Голосіївський РВ ГУ ДМС України не
порушував.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримав і просив
її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 за довіреністю -
ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
апеляційну скаргу просили відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
у судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи за апеляційною
скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК
України проведено за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у
справі та з'явилися у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що 17 липня 2012 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений
договір позики, який було посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстровано за №1785.

Того ж дня з метою забезпечення
виконання ОСОБА_1 договору позики між
ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1
(іпотекодавець) був укладений договір
іпотеки, що був нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, за умовами якого в
іпотеку ОСОБА_3 передано належне ОСОБА_1
майно, зокрема житловий будинок
АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
зобов'язань за договором позики з боку
ОСОБА_1 16 серпня 2013 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 було
вчинено виконавчий напис, яким
запропоновано звернути стягнення на
майно боржника, зокрема і житловий
будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення
його заборгованості перед ОСОБА_3 за
договором позики на загальну суму 5 953
117, 02 грн.

20 листопада 2013 року ОСОБА_3 направила
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вимогу про знаття з
реєстрації та виселення в строк до 25
грудня 2013 року. Вказану вимогу ОСОБА_1
отримав 23.11.2013 року, однак у визначений
у ній строк дій, спрямованих на
виселення з житлового приміщення, не
вчинив.

Як вбачається з Довідки Форма №3 від 11
жовтня 2013 року за вих. №4391, наданої КП
«ЖЕО-11 Голосіївського району», в
будинку АДРЕСА_1 зареєстровано одну
особу - неповнолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18.06.2013 року.

Задовольняючи первісний позов суд
першої інстанції керувався ч.ч. 1-2 ст. 40
Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК
України та виходив з того, що
проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_4 в житловому
приміщенні, що є предметом іпотеки,
перешкоджає праву ОСОБА_3 на
задоволення своїх вимог за договором
позики за рахунок вказаного майна.
Також суд першої інстанції з
посиланням на ст.ст. 3, 7 Закону України
«Про свободу пересування і вільний
вибір місця проживання» зазначив, що
вимога про зняття з реєстрації є
похідною від вимоги про виселення, а
тому підлягає задоволенню.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

На підставі абз. 2-3 п. 43 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року № 5 згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК
України, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про
іпотеку» виселення мешканців із
житлового будинку чи житлового
приміщення, яке є предметом іпотеки,
проводиться в порядку, встановленому
законом. При цьому суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором
позики належним чином не виконав,
внаслідок чого ОСОБА_3 задовольнила
свої вимоги за рахунок предмета
іпотеки шляхом переходу до неї права
власності на предмет іпотеки на
підставі застереження про задоволення
вимог іпотекодержателя відповідно до
п. 6.4.1 договору іпотеки і ст. 37 Закону
України «Про іпотеку», а тому суд
першої інстанції обґрунтовано виселив
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 на
підставі ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
ОСОБА_3 втратила статус
іпотекодержателя, а тому суд першої
інстанції не мав правових підстав для
застосування при вирішенні спору
Закону України «Про іпотеку» та норми
ЖК України про виселення з помешкання,
що є предметом іпотеки, колегія суддів
виходить з того, що ОСОБА_3 набула право
власності на предмет іпотеки внаслідок
звернення стягнення на нього, а тому
правомірно заявила вимоги про
виселення відповідачів згідно ч. 3 ст. 109
ЖК України.

На думку колегії суддів,
необґрунтованими є доводи апеляційної
скарги в тій частині, що вимога ОСОБА_3
про виселення не є належною в розумінні
ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так
як відповідно до ст. 37 Закону України
«Про іпотеку» відбулося звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Водночас колегія суддів не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції в частині задоволення позову
ОСОБА_3 про зобов'язання Голосіївського
РВ ГУ ДМС України у м. Києві зняти з
реєстрації ОСОБА_4 з огляду на таке.

За змістом ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

У постанові Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року, прийнятій за
результатами перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 травня 2011 року у справі про
усунення перешкод у користуванні
власністю вказано, що вирішення
питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156
Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК
України).

Зі змісту викладеного випливає, що
рішення суду про виселення ОСОБА_4 з
будинку АДРЕСА_1 є підставою для зняття
його з реєстрації місця проживання за
вказаною адресою. ОСОБА_3 до
Голосіївського РВ ГУ ДМС України у м.
Києві не зверталася, будь-які її права
орган реєстрації не порушував, а тому
підстав для задоволення позовних вимог
в частині зняття з реєстрації місця
проживання немає.

Отже, рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року слід
скасувати в частині задоволення позову
ОСОБА_3 про зобов'язання Голосіївський
РВ ГУ ДМС України вчинити дії та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні позову в цій
частині.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 01 жовтня 2014 року в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 не оскаржувалося, а тому
судом апеляційної інстанції не
перевірялася його законність і
обґрунтованість в цій частині.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 01 жовтня 2014 року в частині
задоволення позову ОСОБА_3 про
зобов'язання Голосіївського районного
відділу ГУДМС у м. Києві зняти ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації за адресою:
АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржена протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді