Справа № 339/774/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1490/2014
Головуючий у 1 інстанції Головенко О.С.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Соколовського
В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Беркій
О.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, його
представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
представників позивача ОСОБА_5 та
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальних та моральних збитків,
завданих в результаті
дорожньо-транспортної пригоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Болехівського міського суду
від 23 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 24 червня 2013 року на своєму
автомобілі марки "Опель Комбо",
державний номер НОМЕР_2, близько 21 год.
приїхав у бар «Патріот» в с.Тисів
Болехівської міської ради, де
перебував зі своїми друзями до 3 години
ранку. В даному закладі був зі своїми
друзями і відповідач, з яким він був
знайомий. Біля 2 год. він на прохання
відповідача дав йому ключі від своєї
машини, так як останній хотів їхати до
своєї дівчини в с.Поляниця, а сам
залишився далі відпочивати в барі.
Через півгодини йому стало відомо, що
відповідач вчинив
дорожньо-транспортну пригоду (далі -
ДТП) на його автомобілі. Зі своїми
товаришами він поїхав на місце ДТП, де
виявив, що його автомобіль перекинутий,
має механічні пошкодження та
знаходиться в кюветі в ур.Демня. Біля
автомобіля стояв відповідач з
тілесними ушкодженнями. Також на місці
ДТП була і його дружина, яку теж
повідомили про пошкодження їхнього
автомобіля. Побачивши такий стан
автомобіля, він звернувся до
відповідача з питанням, щоб вияснити,
як сталася ДТП, при цьому звернувся до
нього з вимогою про повернення коштів
за пошкоджений автомобіль. Однак
відповідач сказав, що за кермом
автомобіля був не він, а сам позивач,
який після ДТП втік, а тепер знову
приїхав. На звернення позивача до
Долинського РВ УМВС про вчинення ДТП
ОСОБА_2 було порушено кримінальне
провадження та внесено до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
№000763 від 25.06.2013 р за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Проведеним досудовим розслідуванням
встановлено, що саме ОСОБА_2 вчинив ДТП.
Згідно висновку експертного
автотоварознавчого дослідження
вартість матеріальних збитків
становить 55204,70 грн. Також в позові
зазначив, що йому завдано і моральну
шкоду в розмірі 5000 грн., яка полягає в
тому, що через пошкодження автомобіля,
який необхідний йому для роботи,
порушилися його нормальні життєві
зв'язки через незручність у
пересуванні. Посилаючись на наведене,
ОСОБА_7 просив стягнути на свою користь
з відповідача матеріальні збитки в
сумі 55204,70 грн., витрати за проведення
експертного дослідження в сумі 1200 грн.,
моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові
витрати.

Рішенням Болехівського міського суду
від 23 травня 2014 року позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_7 55204 грн. завданої
майнової шкоди, 2000 грн. завданих
моральних збитків, 1200 грн. витрат за
проведення експертизи та 781 грн.
судових витрат. В частині позовних
вимог про стягнення моральної шкоди в
сумі 3000 грн. відмовлено.

На дане рішення відповідач ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що збитки
було завдано не ним, оскільки він
перебував в автомобілі в на місці
пасажира, а за кермом був його власник -
позивач ОСОБА_7 Такі показання він
давав в ході проведення слідчих
перевірок, вони є послідовні, логічні і
не спростовані жодними доказами.
Долинським РВ УМВС було винесено три
постанови про закриття кримінального
провадження, відкритого по факту ДТП і
в одній з них було зазначено, що за
кермом автомобіля перебував позивач.
Всі вказані постанови було скасовано і
проводиться повторна перевірка, а тому
вважає, що рішення суду є передчасним.
На думку апелянта, наявність у нього
тілесних ушкоджень не є належним
доказом його вини у вчиненні ДТП, а
свідчать про знаходження у
транспортному засобі на місці
пасажира. Він був оглянутий експертом
одразу після ДТП, а ОСОБА_7 - аж на
дев'ятий день після пригоди. Вважає
невірним зазначення в рішенні про те,
що ОСОБА_7 був обурений на нього за
пошкоджений автомобіль, так як після
ДТП між ними дійсно відбувся конфлікт,
але через те, що він повідомив
працівникам ДАІ, що це позивач вчинив
ДТП, що і стало причиною побиття. На
підставі наведених обставин вважає, що
висновок суду про те, що він перебував
за кермом, не відповідає обставинам
справи. Також зазначає, що висновок
експертного автотоварознавчого
дослідження №55/13 від 30.09.2013 року,
який взятий судом за основу для
визначення розміру матеріального
збитку, суперечить Закону України "Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
України", оскільки експерт при оцінці
вказав занадто високу, необґрунтовану
вартість складових частин
транспортного засобу, що підлягають
заміні, що призвело до перевищення
ринкової вартості автомобіля. У
висновку не зазначено пробіг
автомобіля, експертом при оцінці було
виявлено сліди раніше виконуваного
відновлювального ремонту
транспортного засобу, що впливає на
ринкову вартість автомобіля, однак цих
обставин не враховано при визначенні
вартості майна. Стверджує, що судом
було безпідставно відхилено
клопотання про витребування з
Калуського МРЕВ ДАІ копії договору
купівлі-продажу автомобіля, який
позивач відмовився надати і в якому
вказано значно нижчу ціну. Отже,
враховуючи дійсну вартість автомобіля
та користування позивачем автомобілем
протягом двох років, вважає
необґрунтованим відшкодування
вартості нового автомобіля. Крім того
апелянт стверджує, що з нього стягнуто
судовий збір в завищеному розмірі, що
не відповідає ціні позову та розміру
задоволених позовних вимог. З цих
підстав просив рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 і
його представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4
апеляційну скаргу підтримали з
наведених у ній мотивів та просили її
задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_5
та ОСОБА_6 заперечили проти задоволення
апеляційної скарги, просили її
відхилити, зазначивши, що рішення суду
є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін та представників, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_7,
суд першої інстанції виходив з того, що
саме відповідач ОСОБА_2 є особою, яка
завдала майнових збитків позивачу в
розмірі 55204 грн. в результаті
пошкодження транспортного засобу
останнього та моральної шкоди на суму
2000 грн., що доведено належними та
допустимими доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам
відповідає.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь в справі.

Положенням статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що 24 червня 2013 року
близько 3 год. в с.Тисів Болехівської
міської ради ОСОБА_2, керуючи
автомобілем марки "Опель Комбо", д.н.з.
НОМЕР_1, що належить ОСОБА_7, рухаючись в
напрямку с.Поляниця, в порушення вимог
п.12.1-12.3 Правил дорожнього руху України
не справився із керуванням та заїхав у
кювет. В результаті ДТП транспортний
засіб "Опель Комбо" зазнав значних
механічних пошкоджень, а сам водій
ОСОБА_2 отримав легкі тілесні
ушкодження.

По даному факту порушено кримінальне
провадження та внесено до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за
№000763 від 25.06.2013року за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Оскільки диспозицією зазначеної норми
передбачено, що кримінальна
відповідальність настає за порушення
Правил дорожнього руху особою, яка
керує транспортним засобом, за
спричинення потерпілому середньої
тяжкості тілесного ушкодження,
кримінальне провадження підлягало
закриттю за відсутності складу
кримінального правопорушення. При
цьому в ході досудового розслідування
слідчими СВ Долинського РВ УМВС тричі
виносились постанови про закриття
кримінального провадження (16 серпня 2013
року, 05 листопада 2013 року, 26 квітня
2014 року (а.с.33, 51, 136)), які в подальшому
скасовувалися як незаконні прокурором
Долинської міжрайонної прокуратури і
на час розгляду справи остаточного
рішення органом досудового
розслідування не прийнято.

Положеннями ч.1 та 2 ст.1166 ЦК України
передбачено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Наведеною нормою встановлено підстави
відповідальності за заподіяну майнову
шкоду, обов'язок доказування яких
покладається на позивача (потерпілого).
Ними є: неправомірність поведінки
особи, наявність шкоди та причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та
шкодою.

Судом першої інстанції правильно
встановлено факт заподіяння позивачу
шкоди саме відповідачем, внаслідок
пошкодження належного позивачу
автомобіля, який він надав у керування
відповідачу.

Даний факт було встановлено із
вищенаведених постанов про закриття
кримінального провадження, показань
свідків, допитаних в судовому
засіданні: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, а також із висновку
судово-медичного експерта від 25.07.2013
року, згідно якого у ОСОБА_2 зафіксовані
тілесні ушкодження у вигляді садна,
подряпин, синців, в ділянці обличчя,
переходом на ділянку плечового суглоба
та лівого плеча, які відносяться до
легких тілесних ушкоджень. Експерт
дійшов висновку, що такі тілесні
ушкодження спричинені дією тупих
твердих предметів могли утворитися при
ударах до виступаючих частин салону
автомобіля в результаті ДТП, яка мала
місце 24.06.2013 року (а.с.138-139). Отже даним
висновком спростовано твердження
представника відповідача про те, що
вказані тілесні ушкодження відповідач
міг отримати внаслідок нанесення йому
ударів позивачем.

Разом з тим, згідно висновку експерта
від 01 липня 2013 року у ОСОБА_7 тілесних
ушкоджень не виявлено (а.с.144). При цьому
судом обґрунтовано не взято до уваги
посилання представника відповідача на
неналежність даного висновку, який
зроблений через 7 днів після ДТП,
оскільки допитані за клопотанням
представника відповідача свідки
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що коли
позивач приїхав на місце ДТП, то у нього
не було жодних ушкоджень. Особливості ж
даної ДТП, внаслідок якої автомобіль
двічі перевернувшись, зазнав значних
ушкоджень та є фізично знищеним,
позбавили б можливості позивача у
випадку перебування його в автомобілі
(як на це вказує відповідач) уникнути
тілесних ушкоджень.

Також відповідач, заперечуючи свою
причетність до скоєння ДТП , вказував
на те, що позивач був за кермом
автомобіля і при цьому посилався на
виявлення при огляді місця події
особистих речей ОСОБА_7 (гаманець та
паспорт), що, як вірно вважав суд, не є
належним доказом перебування позивача
за кермом автомобіля з огляду на те, що
ОСОБА_7 є його власником і
знаходження належних йому особистих
речей у його ж автомобілі є цілком
природнім, а також на пояснення свідка
ОСОБА_13, який в судовому засіданні
пояснив, що коли вночі повертався на
мопеді додому, то їдучи по дорозі із
увімкненими фарами, побачив як по
дорозі біг чоловік від місця ДТП і за
його твердженням це був позивач. При
цьому суд обґрунтовано не взяв до уваги
такі показання, які розходяться з тими,
які цей свідок давав на досудову
слідстві, а тому викликають сумнів у їх
достовірності.

Про вчинення ДТП з вини ОСОБА_2 свідчить
також і поведінка позивача, який,
приїхавши на місце ДТП та побачивши
пошкодження автомобіля, був обуреним
на неправомірні дії відповідача і
намагався нанести йому тілесні
ушкодження , а також згода родичів
відповідача зразу ж після ДТП на
часткове відшкодування шкоди.

Враховуючи сукупність досліджених в
судовому засіданні доказів, суд дійшов
обґрунтованого висновку про
доведеність вини відповідача ОСОБА_2 у
порушенні ним вимог Правил дорожнього
руху, що стало причиною ДТП та
пошкодження автомобіля позивача.

Що стосується розміру матеріального
збитку завданого відповідачем
позивачу, то судом вірно взято за
основу наданий ОСОБА_7 висновок
судового експерта Петрикович Б.С. від 30
вересня 2013 року (а.с.6), в якому визначено
вартість матеріального збитку,
завданого власнику автомобіля, в
розмірі 55204 грн., і даний висновок
відповідає вимогам Закону України «Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні» і „Методики товарознавчої
експертизи і оцінки колісних
транспортних засобів", затвердженої
наказом Міністерства юстиції України і
Фонду державного майна за № 133551159 від
24.11.2003р., а тому є належним і допустимим
доказом суми матеріального збитку,
заподіяного позивачеві.

У висновку зазначено, що вартість
матеріального збитку, нанесеного
володільцю транспортного засобу марки
"Опель Комбо" визначається рівною
ринковій вартості автомобіля на момент
пошкодження, тому що вартість
відновлювальних робіт, яка становить
77174,11 грн. є більшою від його ринкової
вартості, що складає 55204,70 грн. Це
узгоджується із роз'ясненням, наданим у
п.15 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки".

Згідно ч.2 ст.1192 ЦК України розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Оскільки експертиза, призначена за
клопотанням представника відповідача,
який заперечував проти
вищезазначеного висновку, не була
проведена у зв'язку з відмовою
відповідача оплатити вартість її
проведення, то будь-які заперечення
відповідача та його представників
проти визначеного висновком експерта
від 30 вересня 2013 року (а.с.6) розміру
матеріального збитку не заслуговують
на увагу.

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про часткове задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
є голослівними та безпідставними, вони
були предметом розгляду в суді першої
інстанції, їм судом дана належна
оцінка, а тому вони не спростовують
правильних висновків суду.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

В частині часткового задоволення
позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди рішення суду апелянтом
не оскаржується, а тому в цій частині
воно перевірці не підлягає.

Таким чином, розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, і підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі не вбачається.
Також під час розгляду справи не
встановлено неправильного
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення, що дало б підстави
апеляційному суду вийти за межі
доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317, ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Болехівського міського суду
від 23 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
О.В. Пнівчук

О.Ю. Беркій