АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6916/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Брага А.В. Доповідач - Куценко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року
м. Дніпропетровськ

08 жовтня 2014 року Колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошина М.П.

при секретарі - Філіпповій К.Д.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2013
року, по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ МL - 308/161/2008 від 23.07.2008 року в сумі 1 531 318,
77 грн. та стягнення з ОСОБА_2 за
договором № 308/582/08/1 від 23.07.2008 року
заборгованість в сумі 2217, 46 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що згідно з умовами
договору купівлі-продажу кредитного
портфеля від 12.11.2010 року та 27.01.2012 року
ПАТ «ОТП Банк» відступило, а позивач
прийняв право вимоги за кредитним
договором № МL - 308/161/2008 від 23.07.2008 року
на суму 37322 долара США строком до 23.07.2013
року, та договором № 308/582/08/1 від 23.07.2008
року про кредитування поточного
рахунку (овердрафт) на суму 3400 грн., які
були укладені між ЗАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_2, та договором поруки укладеним з
ОСОБА_3

Відповідачі свої зобов'язання за
кредитним договором не виконують,
через що утворилась заборгованість,
яку ТОВ «ОТП Факторинг» просить
стягнути з відповідачів на свою
користь солідарно.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04.10.2013 року
позовні вимоги було задоволено в
повному обсязі, стягнуто солідарно з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» суму боргу за
кредитним договором № МL - 308/161/2008 від
23.07.2008 року в розмірі 1531318 грн. 77 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача
за договором № 308/582/08/1 від 23.07.2008 року
заборгованість в сумі 2217 грн. 46 коп.
Вирішено питання щодо судових витрат
/а.с. 141-149/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити ТОВ «ОТП Факторинг» в
задоволенні позовних вимог
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права /а.с 156-167/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу
необхідно задовольнити частково, а
рішення суду змінити, з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 526, 530, 610 ч.1 ст.612 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і у встановлений термін;
відповідно до умов договору та вимог
чинного законодавства. Порушення
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України обов'язком
позичальника за кредитним договором є,
зокрема, повернення кредиту та сплати
відсотків за користування ним.

Відповідно до ст.ст. 629, 638 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України
поручитель відповідає перед
кредитором за виконання боржником його
обов'язку, а у випадку такого обов'язку
боржник та поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники.

Судом встановлено, що 23.07.2008 року між
ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх
прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП
Банк», та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № МL - 308/161/2008 зі
сплатою 4,49% річних та договір № 308/582/08/1
про кредитування поточного рахунку
(овердрафт) на суму, строк та на умовах,
передбачених договором /а.с. 18-21, 33/

Також було укладено договір поруки №
SR-308/161/2008 від 23.07.2008 року за кредитним
договором між банком та ОСОБА_4
відповідно до умов якого поручитель
зобов'язалася нести солідарну
відповідальність перед банком за
виконання в повному обсязі зобов'язань
позичальника за кредитним договором №
МL - 308/161/2008 від 23.07.2008 року /а.с. 30/.

Відповідачі належним чином умови
кредитних договорів не виконували в
наслідок чого утворилася
заборгованість, та станом на 17.01.2013 року
загальна заборгованість відповідачів
за кредитними договорами перед ТОВ
«ОТП Факторинг Україна» № МL - 308/161/2008
від 23.07.2008 року складає 1533536 грн. 23 коп.
Заборгованість ОСОБА_2 за договором №
308/582/08/1 від 23.07.2008 року становить 2217 грн.
46 коп.

Згідно з умовами договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 12.11.2010 року та 27.01.2012 року, ПАТ «ОТП
Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» прийняло право вимоги за
вищевказаними кредитними договорами
та договором поруки, що
підтверджується договором факторингу
№ 27/01/12 від 27.01.2012 року з додатками та
актом приймання-передачі /242-271, 272/.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор
у зобов'язанні може бути замінений
іншою особою внаслідок передання ним
своїх прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги), згідно зі
ст. 514 вказаного Кодексу до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав.

Таким чином, до позивача перейшли всі
права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги
до відповідачів за кредитними
договорами та договором поруки.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку, що
позовні вимоги про стягнення з
боржника ОСОБА_2 заборгованість за
кредитними договорами підлягають
задоволенню.

Однак, вирішуючи питання щодо
солідарного стягнення заборгованості
за кредитним договором з ОСОБА_3, як
поручителя, суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку, що вони
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
кредитний договір № МL - 308/161/2008 було
укладено 23.07.2008 року строком до 23.07.2014
року, боржник свої зобов'язання
належним чином не виконав.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України у
разі порушення боржником строків
чергових платежів, передбачених
договором, кредитор протягом усього
часу - до встановлення договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити в суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України), що
підлягає сплаті.

Банком, 19.02.2009 року боржнику та
поручителю ОСОБА_3, було направлено
вимогу, та з посиланням на п.3.1 договору
поруки запропоновано достроково
виконати боргові зобов'язання
позичальника та в повному обсязі, на
протязі тридцяти днів сплатити
рахунок, який станом на 19.02.2009 року
складає 42073, 22 долара США /а.с. 35, 36/.

Таким чином, кредитором фактично був
змінений строк виконання основного
зобов'язання, що призвело до збільшення
обсягу його відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого договором
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимог про повернення
отриманих у кредитора коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи,
вимога до поручителя про дострокове
виконання боргових зобов'язань
боржника, була заявлена банком 19.02.2009
року зі строком виконання протягом 30
днів /а.с. 36/, а до суду кредитор
звернувся тільки 31.07.2013 року.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала, та
просить застосувати строк позовної
давності /а.с. 104-109/.

Оскільки позивачем пропущено
шестимісячний строк для пред'явлення
вимог до поручителя про погашення
заборгованості з дня невиконання
боржником умов кредитного договору,
порука припинилася і підстав для
солідарного стягнення боргу з
поручителя відсутні.

Таким чином, вирішуючи справу суд
першої інстанції помилково прийшов до
висновку щодо солідарного стягнення з
поручителя ОСОБА_3 заборгованості за
кредитним договором, а тому рішення
суду в цій частині підлягає
скасуванню.

Щодо посилань ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі на невідповідність висновків
суду першої інстанції обставинам
справи, оскільки судом при ухвалені
рішення не враховано ч.1 та 2 ст.524 ЦК
України, оскільки зобов'язання має бути
виражене у грошовій одиниці України -
гривні, посилаючись на те, що на день
укладення вищезазначеного кредитного
договору банк не мав відповідного
дозволу (ліцензії), що порушує вимоги
ст. 227 ЦК України. Крім того, апелянт
стверджує, що волевиявлення
позичальника на момент підписання
договору не могло бути вільним
оскільки останній не мав повної та
достовірної інформації про умови
спірного кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійсненні
розрахунків, на території України за
зобов'язанням допускаються у випадках,
в порядку та на умовах, встановлених
законом. Законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п.2
ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю».

Згідно з п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за №1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Щодо посилань апелянта на те, що ПАТ
«ОТП Банк» не мав права укладати
договір про відступлення права вимоги,
передавати та розголошувати
персональні дані відповідачів третій
особі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а
також відсутність документів
підтверджуючих укладення договору
факторингу № 27/10/2012 від 27.01.2012 року, то
їх не можна прийняти до уваги, так як
вони спростовуються матеріалами
справи.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції в частині солідарного
стягнення заборгованості за кредитним
договором з ОСОБА_4 - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 04 жовтня 2013 року в
частині солідарного стягнення з ОСОБА_4
заборгованості за кредитним договором
№ ML-308/161/2008 від 23 липня 2008 року -
скасувати.

Товариству з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» в задоволенні позовних вимог
про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості
за кредитним договором - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Головуючий:
Куценко Т.Р.

Судді :
Волошин М.П.

Демченко Е.Л.