22-ц/775/870/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Шатілова
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

05 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Попової С.А.,

суддів
Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,

при секретарі
Забавіній М.О.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 24 квітня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити
перешкоди у користуванні нежитловим
приміщенням та зобов'язання звільнити
нежитлове приміщення шляхом виселення,
-

в с т а н о
в и л а:

У січні 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із даним позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, посилаючись на наступні
обставини. Позивачеві за наслідками
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна, що є предметом
іпотеки, на підставі свідоцтва про
право власності нерухомого майна
належать нежитлові вбудовані
приміщення АДРЕСА_1. Право власності
позивача на набуте нерухоме майно
зареєстровано у Державному реєстрі
прав на нерухоме майно. Разом з тим,
потрапити до цих приміщень позивач не
має змоги, оскільки під час їх
відвідування було виявлено сторонніх
осіб і з'ясовано, що колишній власник
ОСОБА_1 здає ці приміщення ОСОБА_3 за
договором оренди. Неодноразові
звернення до відповідачів з проханням
звільнити приміщення не дали бажаного
результату, у зв'язку з чим позивач
просив зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не
чинити перешкод у користуванні
нежитловими приміщеннями та
зобов'язати відповідачів звільнити ці
приміщення шляхом виселення.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
24 квітня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у
користуванні нежитловими вбудованими
приміщеннями АДРЕСА_1. Зобов'язано
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звільнити нежитлові
вбудовані приміщення АДРЕСА_1, шляхом
виселення.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_1, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просив рішення
скасувати та постановити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2

Справа розглядається відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України, із урахуванням
спливу передбаченого процесуальним
законом строку розгляду справи і
положень Європейської Конвенції з
захисту прав людини і основоположних
свобод щодо розумного строку вирішення
спору судом, у відсутність
повідомлених про дату і час розгляду
справи відповідача ОСОБА_1, який
повідомлявся за відомими суду адресами
проживання (в АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3), однак
неодноразово не з'являвся в судові
засідання апеляційного суду, та від
якого в-друге надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи з причини,
яка колегію суддів не визнана поважною
і такою, що є безумовною підставою для
відкладення розгляду справи; а також
повідомленого за телефонограмою № 1277
представника відповідача ОСОБА_1 та
повідомленої співвідповідачки ОСОБА_3
під розписку у судовій повістці, та
повідомленого за телефонограмою № 1335
представника відповідачів - юриста
ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,
яка заперечувала проти скарги,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджено
матеріалами справи, відповідно до
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 10.12.2012р., виданого на
підставі затвердженого Жовтневим ВДВС
Маріупольського МУЮ акта від 04.12.2012р.
про проведення прилюдних торгів про
реалізацію арештованого нерухомого
майна, що є предметом іпотеки, ОСОБА_2 є
власником нежитлових вбудованих
приміщень АДРЕСА_1. Право власності
позивача зареєстровано МКП
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації» 14.12.2012р. за
реєстраційним № 22401688 з подальшим
внесенням даних про реєстрацію права
власності до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно за №
22209639 від 27.05.2014р.

Вищевказані спірні нежитлові
приміщення орендуються ОСОБА_3 у
колишнього власника ОСОБА_1

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
набув право власності на спірні
нежитлові приміщення у грудні 2012 року
за наслідками прилюдних торгів, тому
зайняття ОСОБА_3, що орендує у
колишнього власника ОСОБА_1 ці
приміщення і не уклала з новим
власником договір оренди, порушує
права позивача, що мають бути
поновленні зобов'язанням відповідачів
звільнити ці приміщення шляхом
виселення з них.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, право власності є непорушним.
Кожен має право володіти,
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю.

Відповідно до ст. ст. 319, 321 Цивільного
кодексу України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.
Здійснення права власності може бути
обмежено або припинено виключно у
випадках і в порядку встановлених
законом.

Зі змісту ст. 391 ЦК України вбачається,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
право користування та розпоряджання
своїм майном.

Як з'ясовано, ОСОБА_2 на достатніх
правових підставах набув право
власності на спірні нежитлові
приміщення в результаті прилюдних
торгів, які не визнані недійсними чи
такими, що не відбулись, свідоцтво про
право власності є чинним, підвергнуто
державній реєстрації у встановленому
законом порядку.

В ході апеляційного перегляду справи
виявлено, що договір оренди спірних
приміщень АДРЕСА_1 новий власник
приміщення ОСОБА_2 із ОСОБА_1 або ОСОБА_3
не укладав.

Представник позивача ОСОБА_4, в суді
апеляційної інстанції пояснила, що
спірне приміщення досі
використовується ОСОБА_3 під магазин.

Спрямовані на адресу колишніх
власників спірних нежитлових
приміщень і орендаря повідомлення про
виселення в добровільному
позасудовому порядку не призвели до
позитивного результату.

Дані обставини не спростовані
будь-якими належними і допустимими
доказами.

Так, даних про те, що спірне приміщення
після листів-претензій нового власника
за актом чи ключі від приміщення
передавалися йому чи колишнім
власником ОСОБА_1, чи орендарем цього
приміщення ОСОБА_3 - не здобуто ані в
ході розгляду справи судом першої
інстанції, та не надано й апеляційному
суду.

Намагаючись потрапити до набутого в
законному порядку приміщення, позивач
зіштовхнувся з перешкодою з боку
колишнього власника ОСОБА_1, що втілено
у зверненні представника позивача до
правоохоронних органів 16.12.2013р.

Тому не є слушними доводи апеляційної
скарги відповідача ОСОБА_1 про
бездоказовість створених
відповідачами позивачеві перешкод у
реалізації ним права власності щодо
спірного об'єкту нерухомості.

За змістом ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

В сенсі наведеної норми процесуального
закону, кожний мати використати спосіб
захисту суб'єктивних прав, що не
суперечить нормам діючого
законодавства. Законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст. ст. 55, 124 Конституції
України та ст. 13 вищезгаданої Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
яких кожна особа має право на
ефективний засіб правового захисту, не
заборонений законом.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні
їм правовідносини, поясненням сторін
та наданим доказам дав належну правову
оцінку та ухвалив рішення, яке
відповідає вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК
України і нормам матеріального закону.
Суд дійшов обґрунтованого висновку про
наявність з боку відповідачів
порушення майнового права позивача,
яке вірно піддано судом першої
інстанції захисту у вигляді усунення
перешкод шляхом зобов'язання
відповідачів, що не мають правових
підстав для користування цими
приміщеннями, звільнити їх шляхом
виселення, що є ефективним засобом
захисту, який узгоджується із
положеннями ст.ст. 16, 391 ЦК України,
відповідає змісту порушеного права,
характеру його порушення та наслідкам,
спричиненим цим порушенням, а також є
чітким формулюванням для реалізації
судового рішення в порядку його
виконання.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
відповідачами не представлено і до
суду апеляційної інстанції. Такими
даними, що можуть впливати на
правовідносини у даній справі, як хибно
вважає відповідач ОСОБА_1, рішення суду
від 17.01.20013р. про визнання удаваними
договорів дарування частин квартири
АДРЕСА_1, що в-решті скасовано (а.с. 47), не
є.

Враховуючи викладене, апеляційна
скарга відповідача ОСОБА_1 на підставі
ст. 308 ЦПК України підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
24 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді