АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3514/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шавула В.С. Доповідач - Варенко О.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової
О.В.,

при секретарі - Кондратенко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 27 лютого 2013 року

у цивільній справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року позивач - ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся до суду з
зазначеним позовом до ОСОБА_2,
посилаючись на те, що 04 квітня 2008 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого банк надав відповідачу
кредит у розмірі 227250 грн. 00 коп. зі
сплатою 15 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
строком повернення кредиту до 04 квітня
2033 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вищезазначеним кредитним договором
між банком та відповідачем 04 квітня 2008
року було укладено іпотечний договір,
за яким останньою було передано в
іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку із неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
вищезазначеним кредитним договором
утворилась заборгованість у розмірі
717541 грн. 69 коп., яка складається з: 224977,28
грн. - заборгованість по кредиту; 239218,26
грн. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 188115,09 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 65231,06 грн. -
штраф (процентна складова), у рахунок
погашення якої позивач просив звернути
стягнення на предмет іпотеки -квартиру
загальною площею 88,30 кв.м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ
КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені
відповідачки договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою особою
покупцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки. Виселити
відповідача та інших осіб, які
зареєстровані і проживають у квартирі,
розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі
зняттям з реєстраційного обліку у
органі МВС України, до повноважень
якого входять питання громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС України м. Дніпропетровська.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 27 лютого 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм процесуального та
матеріального права, просив рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 липня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про
часткове задоволення позову. У рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_3 перед
ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним
договором №DNG0GI від 04 квітня 2008
року в розмірі 623041 грн. 42 коп. звернуто
стягнення, згідно договору іпотеки
№DNG0GI від 04 квітня 2008 року, на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка
належить на праві власності ОСОБА_2,
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем. В
іншій частині позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
апеляційної інстанції в частині
звернення стягнення на предмет
іпотеки, ОСОБА_2 звернулась з
касаційною скаргою, в якій просила
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Рішення апеляційного суду в частині
вирішення позовних вимог щодо
виселення відповідача в касаційному
порядку не оскаржувалося.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 липня
2013 року в частині позовних вимог про
звернення стягнення на предмет іпотеки
скасовано, справу в цій частині
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Вислухавши учасників процесу,
розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній частині, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_2 було укладено договір про
іпотечний кредит №DNG0GI (далі
кредитний договір), відповідно до умов
якого, остання отримала від банку
кредитні кошти в розмірі 227250 грн., зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 15% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення 04 квітня
2033 року (а.с. 13-17).

Відповідно до наданих позивачем
розрахунків, у підтвердження обставин
та позовних вимог, вбачається, що
поточний залишок заборгованості
ОСОБА_2 за кредитним договором станом
на 30 липня 2012 року складає 717 541,69
грн.(а.с. 9-12).

Водночас, як вбачається із цього ж
розрахунку, впродовж дії кредитного
договору відсоткова ставка за кредитом
станом на 07.07.2008 року складає 15,00 %, але
вже станом на 04.08.2008 року складає 25,08%,
станом на 01.02.2009 року складає 30,00%.

Отже, позивач в односторонньому
порядку підвищив відсоткову ставку за
кредитним договором № DNG0GI від 04
квітня 2008 року, про що належним чином не
повідомив відповідача, тим самим
порушивши умови договору.

Відповідно до п.п. 8.9 кредитного
договору, сторони погодили, що протягом
дії цього договору кредитор,
відповідно до умов договору може
змінити розмір відсоткової ставки в
сторону збільшення, у разі: а) порушення
позичальником кредитної дисципліни; б)
погіршення фінансового стану
позичальника; в) здійснення поточних
коливань відсоткових ставок за
вкладами та/або кредитами, або зміни у
грошово-кредитній політиці НБУ,
підвищення ставки за кредитами
Кредиторів України у відповідні валюті
(по статистиці НБУ); підвищення ставки
більш ніж на 3 відсоткових пункту за
бланковими кредитами «овернайт» НБУ з
дати укладення цього договору чи
останнього перегляду відсоткової
ставки.

Кредитор не пізніше ніж за 14
календарних днів до дня зміни розміру
відсоткової ставки в сторону
збільшення повідомляє позичальника
про встановлення нової відсоткової
ставки, із зазначенням її розміру та
дати початку дії такої ставки, шляхом
направлення поштою відповідного
рекомендованого листа на адресу
позичальнику.

Про наявність заборгованості перед
банком відповідачка повідомлялась за
допомогою досудової вимоги № 30.1.0.0/2-
від 14 червня 2012 року, в якій банк
вимагав повернення суми кредиту за
кредитним договором у вигляді
простроченої заборгованості у розмірі
628175,25 грн.. Вказана прострочена
заборгованість не відповідає наданим
до суду розрахункам заборгованості
ОСОБА_2 та ніяк не підтверджена
позивачем. Відповідно до наданих
розрахункових квитанцій, відповідачка
належним чином сплачувала платежі,
визначені умовами кредитного договору
(а. с. 23, 76-88,103-140).

У відповідності до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 525 ЦПК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до п.п. 5.2.4 кредитного
договору, кредитор має право вимагати
від позичальника дострокового
повернення суми кредиту в частині або в
цілому, сплати відсотків за його
користування та інших платежів, що
належать до сплати за цим договором, у
випадку невиконання або неналежного
виконання позичальником будь-яких
зобов'язань за цим договором або за
іпотечним договором, в тому числі, але
не виключно у випадку прострочення
сплати чергового платежу за кредитом
та відсотків за користування кредитом
понад двох місяців.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між сторонами 04
квітня 2008 року було укладено договір
іпотеки № DNG0GI, відповідно до умов
якого відповідачка надала в іпотеку
нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну
квартиру зі всіма об'єктами
функціонально пов'язаними з цим
нерухомим майном загальною площею 88,30
кв.м., житловою площею 35,90 кв.м., в
житловому будинку літ.А-3, що
складається: 1-коридор, 2-туалет, 3-ванна,
4,5,6-коридор, 7-житлова, 8-кухня, 9-житлова,
10-коридор, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 19-22).

У відповідності до п. 4.1 договору
іпотеки, іпотекодержатель набуває
право на задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки у випадку,
якщо у момент настання строку
виконання зобов'язань, вони не будуть
виконані (виконані неналежним чином) та
у випадку, якщо інформація або
документи, надані іпотекодавцем при
укладенні цього договору, виявляться
недостовірними та/або недійсними, а
також у випадках передбачених п. 5.2.4
кредитного договору.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
іпотеку», звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Із роз'яснень, викладених у п. 42
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
вбачається, що резолютивна частина
рішення суду в разі задоволення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки має відповідати вимогам як
статті 39 Закону України «Про іпотеку»,
так і положенням пункту 4 частини
першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у
ньому в обов'язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

Будь-яких інших відповідних належних
та допустимих доказів, в обґрунтування
порушення позичальником умов
кредитного договору позивач суду не
надав, незважаючи на неодноразове
роз'яснення у судовому засіданні
покладеного обов'язку щодо доказування
позовних вимог.

Встановивши зазначені обставини, суд
першої інстанції, керуючись ст.ст. 525, 526,
1054, Законом України «Про банки та
банківську діяльність», Законом
України «Про іпотеку» від 03.06.2014 року
№1304-VII, прийшов до правильного висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог в оскаржуваній частині. Висновки
суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що суд першої інстанції не
прийняв до уваги та не надав належної
оцінки доказам, що були надані банком
на підтвердження своїх вимог, а саме
розрахунку заборгованості, не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
з розрахунку заборгованості за
кредитним договором №DNG0GI від 04
квітня 2008 року вбачається, що впродовж
його дії відсоткова ставка за кредитом
станом на 07.07.2008 року складала 15,00 %,
станом на 04.08.2008 року склала 25,08%, станом
на 01.02.2009 року складала 30,00%, тобто
відсоткова ставка змінювалася
позивачем. Проте, матеріали справи не
містять доказів про належне
повідомлення ОСОБА_2 про зміну
відсоткової ставки, що свідчить про
порушення позивачем вимог п.п. 8.3, 8.9
кредитного договору. Те, що відповідач
продовжувала сплачувати грошові кошти
за кредитним зобов'язанням після
підвищення процентної ставки, не можна
вважати фактом поінформованості та
погодження останньої з вказаним
підвищенням. На вимогу суду
апеляційної інстанції представники
позивача не надали розрахунків по
сплаті відповідачем кредитних коштів,
з яких би вбачалося чи мало місце
порушення відповідачем зобов'язань з
урахуванням наданих останньою
квитанцій в разі незміни процентної
ставки.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін на судовий
захист, суд апеляційної інстанції
запропонував сторонам подати або за їх
клопотанням витребувати, зокрема,
докази дійсної оцінки та початкової
ціни предмета іпотеки, та роз'яснив
право звернутися з клопотанням про
призначення експертизи щодо
визначення такої вартості. Проте,
сторони відмовилися від проведення
експертизи.

Решта доводів апеляційної скарги
також не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вони не спростовують
висновки суду першої інстанції та
встановлені ним обставини, а зводяться
до переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права.

Порушень матеріального чи
процесуального права, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 27 лютого 2013 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:
О.П.Варенко

Судді:
В.С.Городнича

О.В.Лаченкова