Провадження № 2/331/1109/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 листопада 2014 року
м.
Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя
в складі:

головуючого - судді Світлицької
В.М.

при секретарі Богач А.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Запоріжжі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання права власності на
частину будинку в порядку набувальної
давності, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
власності на частину будинку у порядку
набувальної давності. В обґрунтування
позовних вимог зазначив, що його мати
ОСОБА_7 багато років працювала на
фабриці індпошиву та ремонту одягу №1
м. Запоріжжя і перебувала там на черзі
на отримання житла тому, що його
родина, яка на той час складалася з 4-х
осіб, знімала квартиру у приватному
будинку. У 1965 році керівництво фабрики
індпошиву та ремонту одягу №1 отримало
у державному фонді однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. Зазначену квартиру
запропонувало для поліпшення
житлових умов ОСОБА_8 (дівоче прізвище
ОСОБА_8), яка також працювала на цьому
підприємстві, але дуже сильно хворіла
та потребувала негайного поліпшення
житлових умов, про що свідчать її
неодноразові скарги до різних
інстанцій: Києва та Москви (її матері
ОСОБА_9 на той час на праві власності
належало 9/100 частин у будинку по
АДРЕСА_2, у якому не було ніяких
побутових зручностей). ОСОБА_9 на
протязі 1965-1966рр. оформила договір
відчуження своїх 9/100 частин будинку на
його матір ОСОБА_7, які складалися з
двох кімнат по АДРЕСА_2 та належали на
той час на праві власності ОСОБА_9
Зазначений договір його мати віддала
до Жовтневого райвиконкому і міліції,
коли її з сім'єю прописували за адресою:
АДРЕСА_2, про що було зроблено
відповідний запис до будинкової книги
по АДРЕСА_3 та він там і загубився.
Позивачу на той час було шість років і
він не бачив жодного документа на цю
частку будинку, який став належати його
матері ОСОБА_7, але вона йому
неодноразово повідомляла, що ОСОБА_9
повинна була зробити договір з нею.
Крім ОСОБА_9 співвласниками цього
домоволодіння є відповідач ОСОБА_2, та
треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 З 1965 року його родина була
зареєстрована і проживала в будинку
АДРЕСА_2, де займала двокімнатну
квартиру житловою площею 20,0м2. З
цього часу вони усі відверто, відкрито
та безперервно понад 47 років
користувалися вказаною квартирою,
сплачували за усі комунальні послуги:
воду, електроенергію таке інше, боргів
не мають, підтримували належний
технічний стан, тобто вважали її своєю
власністю. З 1978 року його мати постійно
до 2001 року страхувала спірну будівлю у
ВАТ „Оранта -Січ", як своє нерухоме
майно. У 1993 році помер його батько
ОСОБА_7, а у 2004 році померли його мати
ОСОБА_7 та рідний брат ОСОБА_10 На цей
час він один залишився проживати у
квартирі, яку вважав на протязі 46 років
власністю своїх батьків. Зазначена
частина домоволодіння є його
постійним місцем проживання, він
користується земельною ділянкою,
комунальними послугами: водою та
електроенергією та іншим, незважаючи
на те, що він періодично та тимчасово
мешкає ще і у своєї співмешканки. Але,
звернувшись після смерті матері тільки
у 2008 році до Четвертої Запорізької
державної нотаріальної контори з
заявою оформити на себе спадок у
вигляді 9/100 частки будинку АДРЕСА_2,
йому було відмовлено та запропоновано
звернутися до суду з відповідною
заявою тому, що на цей час вказана
квартира у вигляді 9/100 частин вказаної
будівлі зареєстрована за ОСОБА_9, яка
померла у січні 1993 року та була знята з
реєстрації в м.Запоріжжя 23.03.1993р.
Посилаючись на зазначені обставини,
просить суд визнати за ним право
власності у порядку набувальної
давності на 9/100 частини будинку
АДРЕСА_3, буд. АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та
його представник позовні вимоги
підтримали з підстав, викладених в
позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її
представник в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечують,
просять суд відмовити в задоволенні
позову.

Треті особи в судове засідання не
з'явились, про дату, час та місце
судового засідання повідомлені
належним чином, причини неприбуття не
повідомили. Їх неявка не перешкоджає
розгляду справи, оскільки наявних в ній
матеріалів достатньо для розгляду
справи по суті.

В судовому засіданні від 15.09.2014 року
треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_6, в суді
вважали позов необґрунтованим з тих
підстав, що позивач з моменту смерті
його матері та брата у спірному
приміщенні не мешкає, будівля, на яку
він просить визнати за ним право
власності знаходиться практично у
нежитловому стані, тощо.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
їх представників, пояснення свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
перевіривши їх матеріалами справи,
вважає позов законним, обґрунтованим
та таким, що підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК
України особа має конституційне право
на судовий захист своїх цивільних прав
і може звернутися із позовом про захист
порушеного, оспорюваного або
невизнаного права у спосіб,
передбачений ЦК України.

Позивач на підставу своїх вимог
посилається на статті 316, 328, 391 та
392 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК
України, звертаючись до суду, позивач
за власним розсудом обирає спосіб
захисту. Обравши способом захисту
права на вчинення певних дій (на
підставі вказаних статей ЦК), позивач
в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підстави своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Судом встановлено, що, як вбачається з
пояснень позивача, під час життя його
позивача - ОСОБА_7 вважала, що 9/100 частин
будинку по АДРЕСА_3 вона отримала від
ОСОБА_9, яка була зобов'язана, згідно
діючого на той час законодавства
провести відчуження належної їй частки
будинку.

Згідно до ст.33 ЖК України у разі
одержання жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду, громадянин, який має житловий
будинок (частину будинку) на праві
особистої власності, повинен провести
його відчуження протягом року з дня
одержання жилого приміщення.

У 1965 році дочка ОСОБА_9 - ОСОБА_8 отримала
ордер №3385 ( т.1 а.с.185) на державну
квартиру АДРЕСА_1 на 3-х осіб: себе,
ОСОБА_9 - свою мати та ОСОБА_15 - свого
батька, які знялись з реєстрації за
адресою: АДРЕСА_3 та були зареєстровані
за адресою: АДРЕСА_1.

У 1966 році, після смерті ОСОБА_8,
зазначений ордер був переоформлений на
ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 244)

Таким чином, встановлено та доведено
матеріалами справи, що ОСОБА_9 отримала
від держави у 60-х роках минулого
століття державну квартиру, внаслідок
чого була повинна провести на протязі
року відчуження належної їй 9/100
частини будинку по АДРЕСА_3 на ОСОБА_7,
яка зі своєю родиною з 4-х осіб була
зареєстрована за вказаною адресою на
підставі належного документу, який був
втрачений за часом.

З 1965 року ОСОБА_7, а після її смерті у 2004
році ОСОБА_1 вважала і вважає, що
володіють спірною частиною будинку на
законних підставах і тільки після
звернення ОСОБА_1 у 2008 році до 4-ї
Запорізької державної нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті матері ( т.1,
а.с.200), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( т.1
а.с.201), він дізнався, що у 1996 році
невстановлена особа здійснила
державну реєстрацію 9/100 частин будинку
по АДРЕСА_3, де він прожив понад 46 років,
знову на ОСОБА_9, яка померла за три роки
до того - ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 246).

Згідно з довідкою квартального
комітету № 33 від 27.07.2013 року ОСОБА_1
зареєстрований та проживає за адресою:
АДРЕСА_3, з 25.03.1965 року по час надання
довідки - 27.07.2013 року.

Підтвердженням добросовісного
володіння спірним майном є квитанції,
наданих до суду ОСОБА_1 про сплату за
комунальні послуги ( т.1 а.с.230- 234).

На протязі 46 років позивач ОСОБА_1
зі своїми рідними, відкрито та
безперервно володів спірною частиною
будинку по АДРЕСА_3, що у судових
засіданнях було підтверджено
документами про страхування вказаної
частини будинку з 1966 року ( т.1 а.с. 235-238).

На час звернення позивача до суду
спадщина після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_9 не може вважатися відкритою,
оскільки, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач ОСОБА_2 зверталася
до суду з позовом про визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини, але рішенням
апеляційного суду Запорізької області
від 24.10.2012 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2, з підстав,
що ЦК 1963 року не передбачає визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини (т.1 а.с. 9), а
будь-які інші спадкоємці після
померлої відсутні.

Стосовно доводів відповідача та її
представника про те, що ОСОБА_2 не є
належним відповідачем, а відповідачем
по справі повинна бути Запорізька
міська рада, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 33 ЖК України у разі
одержання жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду член ЖБК втрачає право на
квартиру в будинку кооперативу, а
громадянин, який має житловий будинок
(частину будинку) на праві особистої
власності, повинен провести його
відчуження протягом року з дня
одержання жилого приміщення. У разі
невиконання власником будинку (частини
будинку) цієї вимоги застосовуються
правила, передбаченими частинами 3 і 4
ст.103 ЦК України 1963 р. Частина 3 ст. 103 ЦК
України 1963р. передбачає, якщо власник
протягом одного року не скористується
своїм правом на відчуження будинку в
будь-який формі, цей будинок за
рішенням виконкому районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів підлягає примусовому
продажу в порядку, встановленому ЦПК
Української РСР для виконання судових
рішень.

Частина 4 ст. 103 ЦК України передбачає,
що у разі, коли продаж будинку у
примусовому порядку не відбудеться
через відсутність покупців, будинок за
рішенням виконкому безоплатно
переходить у власність держави.

Згідно з нормами чинного
законодавства, держава має право
спадкування. У разі відсутності
спадкоємців за заповітом: за законом,
усунення їх від права спадкування,
неприйняття ними спадщини, а також
відмови від прийняття спадщини майно
померлого (спадщина) переходить до
держави. Але ЦК України передбачено
процедуру переходу спадщини до держави
тільки за умови визнання її відумерлою
судом за заявою відповідного органу
місцевого самоврядування за місцем
відкриття спадщини.

В матеріалах справи відсутні
будь-які дані, що спадщина після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 визнана
відумерлою.

Відповідно до п. 13 Постанови № 5
Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»,
відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник
нерухомого майна або його
правонаступник. У разі якщо попередній
власник нерухомого майна не був і не
міг бути відомим давнісному
володільцю, то відповідачем є орган,
уповноважений управляти майном
відповідної територіальної громади.

Оскільки, ОСОБА_2 вважає себе
спадкоємцем ОСОБА_9, намагалась
оформити право на спадщину, вона є
правонаступником попереднього
власника спірного майна, а тому, є
належним відповідачем по справі.

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом 10
років набуває право власності на це
майно.

Умовами набуття права власності
за набувальною давністю є:
добросовісне заволодіння чужим майном,
володіння чужим майном протягом
певного строку: 10 років для
нерухомості, відкритість володіння
чужим майном, безперервність володіння
чужим майном. Добросовісне заволодіння
майном на законних підставах означає,
що володілець не знав і не міг знати про
те, що володіє чужим житлом.

Згідно до ч.2 ст.344 ЦК України особа, яка
заявляє про давність володіння, може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа,чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

Позивачем доведено, а свідками ОСОБА_11,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, підтверджено, що з 1965
року його родина почала проживати у
спірній частині будинку, яка раніше
належала на праві власності ОСОБА_9 та
були там зареєстровані. Свідок ОСОБА_12
пояснив суду, що з 2003 року проживає по
АДРЕСА_3, неодноразово бачив ОСОБА_1 за
вказаною адресою, вважає, що ОСОБА_1 за
адресою: АДРЕСА_3 не проживає, оскільки
бачить його рідко.

Після смерті своїх рідних ОСОБА_1
продовжує використовувати спірну
частину будинку як своє постійне місце
проживання і цей факт відомий
відповідачам - співвласникам
домоволодіння, оскільки домова книга, в
якій зазначена реєстрація позивача
одна на все домоволодіння і нею вільно
користуються всі співвласники. Тобто,
понад 46 років він та його рідні
користуються спірним будинком.

Питання про визнання позивача таким, що
втратив право користування спірним
жилим приміщенням, чи його виселення з
нього ніким з відповідачів не
ставилося. Іншого житла у власності
позивача не має.

З наданих до суду квитанцій про сплату
за комунальні послуги вбачається, що
протягом з 2005-2012 рр. позивач
розраховувався за спожиту електричну
енергію та інші комунальні послуги за
адресою: АДРЕСА_3, ( т.1 а.с.168-179, 191-194).

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ
№5 від 07.02.14 «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» при вирішенні
спорів, пов'язаних із набуттям права
власності за набувальною давністю,
суди повинні враховувати, зокрема,
таке: володіння є добросовісним, якщо
особа при заволодінні чужим майном не
знала і не могла знати про відсутність
у неї підстав для набуття права
власності; володіння визнається
відкритим, якщо особа не приховувала
факт знаходження майна в її володінні.
Вжиття звичайних заходів щодо
забезпечення охорони майна не свідчить
про приховування цього майна;
володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності. У
разі втрати не із своєї волі майна його
давнісним володільцем та повернення
цього майна протягом одного року або
пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування
набувальна давність не переривається
(ч. 3 ст. 344 ЦК України).

Враховуючи положення пункту 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня
2004 року, положення статті 344 ЦК
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання
судом права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю може
мати місце з 1 січня 2011 року. При цьому
суди мають виходити з того, що коли
строк давнісного володіння почався
раніше 1 січня 2001 року, то до строку,
який дає право на набуття права
власності за набувальною давністю,
зараховується лише строк з 1 січня 2001
року. Разом із тим, якщо перебіг строку
володіння за давністю почався після
цієї дати, то до строку набувальної
давності цей період зараховується
повністю.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
власності є непорушним.

У відповідності до ст. 328 ЦК право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладене, що позивач
добросовісно, відкрито володіє більше
10 років, спірним будинком, суд вважає
доведеними позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 про визнання за ним права
власності у порядку набувальної
давності на 9/100 частин будинку по
АДРЕСА_3.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд ,-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку набувальної давності на 9/100
частин домоволодіння за адресою :
АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя :
В.М.Світлицька