Провадження № 2/127/6995/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

25.11.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого-судді Луценко
Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи Марценюк
Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 за участю третьої особи без
самостійних вимог щодо предмету спору -
Служби у справах дітей Вінницької
міської ради про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за кордон без
згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_3 за
участю третьої особи без самостійних
вимог щодо предмету спору - Служби у
справах дітей Вінницької міської ради
про надання дозволу на тимчасовий
виїзд дитини за кордон без згоди
батька, який в процесі судового
розгляду уточнила, мотивуючи свої
вимоги тим, що 21.08.2010 року між сторонами
було зареєстровано шлюб у відділі
реєстрації актів громадянського стану
Вінницької міської ради Вінницької
області, актовий запис №1815, який згодом
на підставі рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від
24.01.2014 року у справі №127/29495/13-ц за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу було розірвано.

Від даного шлюбу у сторін є син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

З червня 2013 року сторони разом не
проживають та не спілкуються, оскільки
відповідач уникає зустрічей із
позивачем та їхнім малолітнім сином. З
того часу відповідач участі у
вихованні та догляді за дитиною не
приймає, аліменти на утримання
останньої не сплачує.

Окрім того, відповідач перебуває у
міждержавному розшуку як злочинець за
скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.185
КК України, встановити його
місцезнаходження не можливо.

А відтак, відповідач безпідставно
чинить перешкоди позивачу у здійсненні
нею заходів, спрямованих на покращення
здоров'я дитини, її фізичного,
духовного та морального розвитку,
шляхом відмови надання дозволу
позивачу на виїзд малолітньої дитини
за кордон у передбаченому чинним
законодавством порядку для відпочинку
та відвідування бабусі, яка проживає у
Російській Федерації та запрошує
позивача та її неповнолітню дитину на
гостину.

А тому, вищевикладені обставини стали
підставою для звернення позивача до
суду з даним позовом, в якому остання
просила надати дозвіл на виїзд
неповнолітнього сина за межі України
до Російської Федерації на 3 роки з дня
набрання законної сили рішення суду, а
також надати їй дозвіл на виготовлення
проїзних документів дитини без згоди
батька.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
уточнені позовні вимоги підтримала в
повному обсязі та просила суд їх
задовольнити з підстав зазначених у
позові, не заперечувала проти
винесення заочного рішення.

Представник третьої особи без
самостійних вимог щодо предмету спору -
служби у справах дітей Вінницької
міської ради за довіреністю ОСОБА_2
вимоги позивача визнала частково,
заперечивши щодо терміну надання
такого дозволу строком на 3 роки.

Відповідач ОСОБА_3 до судового
засідання не з'явився із невідомих суду
причин, хоча про день, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином через оголошення в газеті
«Вінниччина» від 07.11.2014 року №87 (22929).

Оскільки у справі достатньо доказів
для встановлення прав та
взаємовідносин сторін та враховуючи
те, що позивач не заперечує, відповідно
до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне
рішення.

Вислухавши пояснення сторін, оцінивши
зібрані докази по справі в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення позову, виходячи з
наступного.

21.08.2010 року між сторонами було
зареєстровано шлюб у відділі
реєстрації актів громадянського стану
Вінницької міської ради Вінницької
області, актовий запис №1815, який згодом
на підставі рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від
24.01.2014 року у справі №127/29495/13-ц за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу було розірвано (а.с.7-8).

Від даного шлюбу у сторін є син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про
народження серії НОМЕР_1, виданого В
ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької
області 19.01.2011 року (а.с.6).

Статтею 141 СК України передбачено, що
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки
зобов'язані піклуватись про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток

Стаття 152 СК України передбачає
гарантоване право дитини на належне
батьківське виховання.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав
дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини (ч.2 ст.155 СК України).

Згідно довідки МКП «ЖЕК №5» від 04.09.2014
року №3633 неповнолітня дитина ОСОБА_4
проживає разом із позивачем - його
матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.9).

Відповідно до акту №214 від 09.09.2014 року,
складеного комісією в складі майстра
МКП «ЖЕК №5» Щавінської Т.В., юриста МКП
«ЖЕК №5» Мазур В.О., в присутності
свідків встановлено, що ОСОБА_3
зареєстрований, однак з червня 2013 року
не проживає за адресою: АДРЕСА_1, участі
у вихованні та утриманні дитини не
приймає (а.с.10).

Окрім того, згідно довідки Вінницького
МВ УМВС України у Вінницькій області
вих.№2/7905 від 10.10.2014 року відповідач
ОСОБА_3 перебуває у міждержавному
розшуку як злочинець за скоєння
злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК
України, встановити його
місцезнаходження не можливо (а.с.11).

Натомість, як вбачається з пояснень
позивача в судовому засіданні у
Російській Федерації в м. Москва
проживає та працює мати позивача, яка
доводиться бабусею неповнолітній
дитині сторін, яка запрошує позивача та
її дитину на гостину з метою
підтримання родинних відносин,
відпочинку та розширення кругозору.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конвенції про
права дитини від 20.11.1989 року,
ратифікованої Постановою Верховної
Ради №789 від 27.02.1991 року
держави-учасниці зобов'язуються
поважати право дитини на збереження
індивідуальності, включаючи
громадянство, ім'я та сімейні зв'язки,
як передбачається законом, не
допускаючи протизаконного втручання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.257 СК України
баба, дід, прабаба, прадід мають право
спілкуватись зі своїми внуками,
правнуками, брати участь у їх
вихованні. Батьки, чи інші особи, з
якими проживає дитина, не мають права
перешкоджати у здійсненні бабою, дідом,
прабабою, прадідом своїх прав щодо
виховання внуків, правнуків.

Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
та у їхньому супроводі, або у супроводі
осіб, які ними уповноважені.

Стаття 1 Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» визначає, що
громадянин України має право виїхати з
України і не може бути обмежений у
праві на в'їзд в Україну.

Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України
«Про охорону дитинства» батьки, інші
члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які
проживають у різних державах, не
повинні перешкоджати одне одному
реалізувати право дитини на контакт з
ними, зобов'язані гарантувати
повернення дитини до місця її
постійного проживання після
реалізації нею права на контакт, не
допускати неправомірної зміни її місця
проживання.

Таким чином, як вбачається зі змісту
вищевказаних норм, важливим фактором в
процесі виховання дитини, становлення
її фізичного, духовного та морального
розвитку, становлення духовного світу
дитини, становлення останньої як
особистості є спілкування з дитиною не
лише батьків, а й інших близьких
родичів, зокрема - баби, діда, прабаби,
прадіда. І лише той факт, що бабуся
проживає за межами України, а саме - в
Російській Федерації, та той факт, що
батько дитини здійснює свої
батьківські права всупереч інтересам
дитини, не піклуючись про її розвиток,
створює перешкоди для цього, не надаючи
дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за
межі державного кордону України, не
може позбавляти дитину наданих їй
таких прав та гарантій.

Отже, відповідно до вищевикладеного та
керуючись ч.1 ст.8 Конвенції про права
дитини, ст.33 Конституції України, ч.ч.1, 2
ст.150, ч.ч.1, 2 ст.257 СК України, ч.2 ст.313 ЦК
України, ст.1 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України», ч.2 ст.16
Закону України «Про охорону дитинства»
позивачем доведено необхідність
вивезення своєї малолітньої дитини за
кордон до Російської Федерації.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Згідно п.18 Правил оформлення і видачі
паспортів громадянам України для
виїзду за кордон і проїзних документів
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №231 від 31
березня 1995 року, з наступними змінами і
доповненнями, за відсутністю згоди
одного з батьків виїзд неповнолітнього
за кордон може бути дозволений за
рішенням суду.

Однак, суд не може погодитись із
вимогою позивача щодо надання дозволу
малолітній дитині на тимчасові
неодноразові виїзди за кордон у
супроводі матері без згоди та
супроводу батька строком на 3 роки з дня
набрання рішенням законної сили,
оскільки відповідач не є позбавлений
батьківських прав відносно
неповнолітнього сина, а тому має право
на здійснення своїх батьківських прав
та виконання своїх батьківських
обов'язків, зокрема щодо погодження
конкретних держав та відповідного
часового проміжку перебування у даних
державах дитини. Окрім того,
багаторазове вивезення дитини за
кордон без надання згоди батька чинним
законодавством не передбачено.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, за
можливе позов задовольнити частково,
надати позивачу дозвіл на виготовлення
проїзних документів для виїзду за
кордон малолітнього сина без згоди
відповідача, надати дозвіл малолітній
дитині на тимчасові неодноразові
виїзди за кордон у супроводі позивача
без згоди та супроводу відповідача до
Російської Федерації строком на 1 рік з
дня набрання рішенням суду законної
сили.

Судові витрати по справі залишити за
позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.33
Конституції України, ст.ст.1, 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України
та в'їзду в Україну громадян України»,
п.18 Правил оформлення і видачі
паспортів громадянам України для
виїзду за кордон і проїзних документів
дитини , їх тимчасового затримання та
вилучення , затверджених постановою КМ
України №231 від 31 березня 1995 року,
ст.ст.141, 150, 152, 154, 155 СК України, ст.313 ЦК
України, ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 158, 209, 213-215, 218,
224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення
проїзних документів для виїзду за
кордон неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_3.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові
виїзди за кордон у супроводі матері
ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька
ОСОБА_3 до Російської Федерації строком
на 1 (один) рік з дня набрання законної
сили рішення суду.

Судові витрати залишити за позивачем.

В іншій частині задоволення позову -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: