Справа № 357/7966/14 Головуючий у І
інстанції Жаріков О.В.Провадження №
22-ц/780/6484/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Л.А.Категорія 47
УХВАЛА

Іменем України

4 грудня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля
В.В.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 26 вересня 2014
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ майна, що є предметом спільної
сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом, мотивуючи
його тим, що перебував із відповідачем
у зареєстрованому шлюбі з 23.09.1983 року.
25.09.2007 року шлюб між сторонами було
розірвано. Під час шлюбу сторонами було
придбано 2/7 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, який було придбано за спільні
кошти на підставі договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку, що представляє собою
ізольовану квартиру із самостійним
виходом. Право власності на вказану
частину житлового будинку було
оформлено на ім'я відповідача. Між
сторонами виник спір про належність
даного майна, а тому позивач просив
поділити між ним і ОСОБА_2 спільне майно
подружжя: визнати за ОСОБА_3 право
власності на 1/7 частину житлового
будинку АДРЕСА_1, що являє собою ?
частину ізольованої квартири №2.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 26 вересня 2014 року позов задоволено
та поділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
спільне майно подружжя. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/7 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, що являє
собою ? частину ізольованої квартири
№2. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій
просила скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити повністю,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини справи, що мають значення для
справи, порушено та неправильно
застосовано судом норми матеріального
і процесуального права, у зв'язку з чим
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Судом встановлено, що 23.09.1983 року
сторони зареєстрували шлюб.

Під час шлюбу сторонами було придбано
2/7 частини житлового будинку АДРЕСА_1,
який було придбано за спільні кошти на
підставі договору купівлі-продажу
частини житлового будинку, що
представляє собою ізольовану квартиру
із самостійним виходом №2.

Згідно копії витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
Білоцерківського міжміського БТІ від
13.06.2005 року встановлено, що право
власності на вказану частину житлового
будинку зареєстровано на ОСОБА_2

25.09.2007 року шлюб між сторонами було
розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при
здійснені подружжям права спільної
сумісної власності дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпорядження
таким майном після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою.

Враховуючи вказані норми, колегія
суддів вважає, що 2/7 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, що представляє собою
ізольовану квартиру №2 є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Беручи до уваги положення зазначених
статтей, колегія суддів приходить до
висновку, що спірна частина житлового
будинку, придбана позивачем і
відповідачем у період шлюбу є спільним
сумісним майном подружжя і частки
кожного із подружжя є рівними, а тому
суд першої інстанції прийняв правильне
рішення, визнавши за позивачем право
власності на 1/7 частини житлового
будинку АДРЕСА_1, що являє собою ?
ізольованої квартири №2.

Інші доводи апеляційної скарги щодо
обчислення строків позовної давності,
на думку колегії суддів не є
підставами, передбаченими статтею 309
ЦПК України як підстави для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 26 вересня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: