Справа № 466/2061/14
Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/5549/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ОСОБА_7 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 03 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
здійсненні ним права користування
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_2 та членів її сім"ї, дочки, ОСОБА_6
з цієї квартири, зняття з реєстрації їх
місця проживання в квартирі АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_7 у
здійсненні ним права користування
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення та
зняття з реєстрації ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з
даної квартири, виселено ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н,
з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання
судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, в
апеляційній скарзі просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
яким в задоволені позову відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом першої інстанції не враховано
той факт, що позивачем порушено вимоги
ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3
ст. 109 ЖК України, оскільки ним не було
надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження звернення
його з письмовою вимогою про
звільнення квартири АДРЕСА_1 і
відповідно перебіг строку, протягом
якого відповідач повинна була
звільнити вказане приміщення, не
починався. Тому у позивача немає
правових підстав для пред"явлення
позову. Також апелянт вказує, що суд
першої інстанції безпідставно не взяв
до уваги клопотання представника
відповідача, подане 02.07.2014 року, про
відкладення розгляду справи у судовому
засіданні 03.07.2014 року, через
неможливість його участі у судовому
засіданні, а відтак, відповідач була
позбавлена можливості захищати свої
інтереси у судовому засіданні, у якому
й було ухвалено оскаржуване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_5 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову,
керувався вимогами статей 319,391 ЦК
України, Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та виходив із
того, що ОСОБА_7, як власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
користуванні власністю, оскільки
відповідачка разом з дочкою,
проживаючи і будучи зареєстрованими у
спірній квартирі чинять позивачу
перешкоди у користуванні його
власністю.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
квартиру АДРЕСА_1 позивач набув на
підставі рішення Шевченківського
районного суду м.Львова від 06.08.2013 р., що
набрало законної сили, яким у зв»язку з
невиконанням відповідачкою грошового
зобов»язання в рахунок погашення
заборгованості за договором позики,
укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 від 07
травня 2010 року в розмірі 160000 (сто
шістдесят тисяч) гривень, звернуто
стягнення на предмет іпотеки згідно з
умовами іпотечного договору від 07.05.2010
р., а саме, квартиру АДРЕСА_1, шляхом
набуття ОСОБА_7 права власності на
предмет іпотеки.

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності серії
НАР №012964, виданим 05.12.2013 р., ОСОБА_7 є
власником квартири АДРЕСА_1.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу квартири від 26.11.2009
року, договору позики грошових коштів
від 07.05.2010 року та договору іпотеки від
07.05.2010 р., на час придбання квартири
АДРЕСА_1 у власність, отримання коштів
та передачі цієї квартири в іпотеку
ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі
АДРЕСА_2.

Довідкою з місця проживання про склад
сім'ї та прописку №1818, виданою ЛКП
«Збоїща-408» 03.07.2014 р., підтверджується
реєстрація ОСОБА_2, її дочки, ОСОБА_6 у
спірній квартирі, які зареєстровані
відповідно 08.12.2011 р. та 26.12.2011 р., тобто,
під час перебування квартири в іпотеці,
без згоди іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь -
які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь - яких порушень його
права хоч би ці порушення і не буди
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами статей 16,386, 391 ЦК
України.

Права власника квартири визначені у ст.
150 ЖК України, яка передбачає, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», ч.3 ст. 109 Житлового кодексу
України, звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов»язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок чи житлове приміщення
у встановлений строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Суд першої інстанції, аналізуючи зміст
вищезгаданих норм, прийшов до вірного
висновку про те, що примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо добровільно
мешканці не звільнять житловий будинок
або житлове приміщення, на яке звернуто
стягнення як на предмет іпотеки
протягом одного місяця з дня отримання
письмової вимоги нового власника.

Факт звернення ОСОБА_7 до ОСОБА_2 із
вимогою про звільнення належної йому
квартири підтверджується наявною в
матеріалах справи розпискою ОСОБА_2 від
10.01.2014 року про те, що вона
зобов'язується звільнити квартиру
разом з членами її сім'ї 11.02.2014 р., а
відтак доводи апеляційної скарги про
відсутність письмового повідомлення
власника спірної квартири, який був її
іпотекодержатилем, про звільнення
квартири, є безпідставними та
спростовуються вищезгаданою розпискою
відповідачки ОСОБА_2, яка і не
заперечувала написання такої розписки.

А відтак, встановивши, що право
власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1
виникло правомірно в результаті
звернення стягнення на квартиру на
підставі рішення суду, яке набрало
законної сили, як на майно, що було
передане відповідачкою в іпотеку, а
також враховуючи той факт, що позивачем
було пред»явлено вимогу про виселення,
пред»явлення позивачем вимоги про
звільнення квартири ОСОБА_2 не
заперечувала і це підтверджується її
розпискою від 10.01.2014 р., написання якої
нею також не заперечувалось, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про підставність позовних вимог
ОСОБА_7.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки розгляд справи у відсутності
відповідачки та її представника за
наявності заяви представника
відповідачки про відкладення розгляду
справи у зв»язку з неможливістю явки у
судове засідання через зайнятість
представника у судовому засіданні
Львівського окружного
адміністративного суду, не призвело до
неправильного вирішення справи,
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення з
підстав відсутності відповідачки, її
представника у судовому засіданні
03.07.2014 року. Слід зазначити, що
представник відповідачки ОСОБА_3,
звертаючись до суду першої інстанції з
клопотанням про відкладення розгляду
справи у зв»язку із зайнятістю у
судовому засіданні Львівського
окружного адміністративного суду,
зазначаючи про це в доводах
апеляційної скарги, не надав доказів на
їх підтвердження.

Розглянувши скаргу з врахуванням
положень ч.1 ст. 303 ЦПК України,
відповідно до якої під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
прийшла до висновку, що оскаржуване
рішення суду є законним та
обгрунтованим, доводи апеляційної
скарги не спростовують правильних
висновків суду про підставність позову
ОСОБА_7, а відтак не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 03 липня 2014 року -
залишити без змін

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.