Справа № 536/2257/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року Кременчуцький
районний суд Полтавської області в
складі:

Головуючого - судді Колотієвського О.О.,

при секретарі - Литвинюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Кременчуці справу за
скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність
старшого державного виконавця ВДВС
Кременчуцького РУЮ ОСОБА_2Ю,-

В С Т
А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі
скаргою на бездіяльність старшого
державного виконавця ВДВС
Кременчуцького РУЮ ОСОБА_2, в
обґрунтування якої зазначив, що
рішенням від 27.02.2014 року Кременчуцький
районний суд Полтавської області
задовольнив його позов, стягнув з
ОСОБА_3 11120 грн. Так як до набрання
чинності рішенням Кременчуцького
райцонного суду ОСОБА_3 кошти не
повернув, він звернувся до ВДВС
Кременчуцького району з заявою про
примусове виконання рі шення на
підставі виконавчого листа від 27.02.2014
року №536/156/14, виданого Кременчуць ким
районним судом 01.04.2014 року, та про
накладення арешту на майно та кошти
боржника. На підставі зазначеного
виконавчого листа старший державний
виконавець ВДВС Кременчуцького РУЮ
ОСОБА_2 постановою від 10.04.2014 року
відкрив виконавче провадження №.04.2014 року. 23.10.2014 року він отримав
постанову від 29.09.2014 року, надіслану
17.10.2014 року, в якій старший державний
виконавець Носа О.Ю. вказав, що згідно
до акту державного виконавця за міс цем
проживання боржника та відповідей з
реєструючих установ у боржника
відсутнє майно, на яке можливо звернути
стягнення. Стягнуто 1078.22 грн. боргу, 107.82
грн. виконавчого збору та 48 грн. витрат
виконавчого провадження, керуючись п.2
ч.1 ст.47, ст.50 ЗУ „Про виконавче
провадження" постановив: Виконавчий
лист №536/156/14, виданий 01.04.2014 року
Кременчуцьким районним судом про стяг
нення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11120.12
грн. повернути стягувачу. Виконавчий
документ може бути повторно
пред’явлений для виконання в строк до
29.09.2014 року.

Бездіяльність старшого державного
виконавця Носа О.Ю. полягає в тому, що
він, як державний виконавець, не вжив
надані йому повноваження ЗУ „Про
виконавче провадження" для виконання
рішення Кременчуцького районного суду
від 27.02.2014 року - захисту прав стягувача
у виконав чому провадженні, що
підтверджується наступним:

Боржник є одруженим, проживає з
дружиною та двома дітьми у приватному
будинку в с.Максимівка Кременчуцького
району, користується автомобілем марки
„Москвич" моделі М21-41. Таким чином,
ОСОБА_3 має право на частину спільного
майна, в тім числі і на частину варто
сті легкового автомобіля, яким
користується боржник, на яке державний
виконавець зобов’язаний був за його
заявою про відкриття виконавчого
провадження накласти арешт згідно до
ч.6 ст.52 ЗУ „Про виконавче провадження".

Згідно до ч.2 ст.30 ЗУ „Про виконавче
провадження" державний виконавець
здійснює виконавче провадження на
протязі 6 місяців. В порушення
зазначеної вимоги державний
виконавець виніс постанову про
повернення виконав чого листа 29.09.2014
року, в той час, як виконавче
провадження відкрито 10.04.2014 року.

Незрозуміло, у відповідності до якої
норми закону державний виконавець
встановив право на по вторне
пред'явлення виконавчого листа до
29.09.2014 року, так як постанову про
повернення вико навчого документа він
отримав 23.10.2014 року.

В порушення ч.2 ст.6 ЗУ „Про виконавче
провадження" державний виконавець Носа
О.Ю. не роз'яснив дійсні права та
обов’язки стягувача та боржника та про
відповідальність боржника за неви
конання рішення суду та вимог
державного виконавця.

Посилаючись на наявність обставин, які
ускладнюють, виконання рішення суду,
державний вико навець ОСОБА_4:

-          в порушення ст.373 ЦПК
України не звернувся до суду з заявою
про відстрочку або розстрочку
виконання, зміну чи встановлення
способу чи порядку виконання рішення;

-          в порушення ч.3 ст.2 ЗУ „Про
виконавче провадження" не вирішив
питання про створення виконав чої
групи, до складу якої мали ввійти
виконавці кількох виконавчих органів
(Автозаводського, Крюківського,
Світловодського та Миргородського
ВДВС).

Незважаючи на ухилення боржника
ОСОБА_3 від виконання рішення суду
державний викона вець, в порушення ч.18
3У,,Про виконавче провадження", не
звертався до суду за встановленням тим
часового обмеження у праві на виїзд до
виконання рішення.

В порушення ч.4 ст.20 ЗУ „Про виконавче
провадження" державний виконавець Носа
О.П. не звер тався до Автозаводського,
Крюківського, Миргородського та
Світловодського ВДВС Кі ровоградської
області для отримання інформації щодо
наявності у боржника чи членів його
родини рахунків та вкладів у банках чи
інших фінансових установах, цінних
паперів у депозитаріях та майна, та
роботи у ОСОБА_3 на підвідомчих
зазначених ВДВС територіях.

В порушення п.17 ч.3 ЗУ „Про виконавче
провадження" державний виконавець не
надавав пові домлення державній владі,
громадським об'єднанням, трудовим
колективам та громадськості за міс цем
проживання стосовно порушення ОСОБА_3
законодавства про виконавче
провадження з метою профілактичного
впливу та інше.

Не з'ясував державний виконавець і
питання стосовно того, чи має ОСОБА_3
статус безробіт ного, які кошти він
отримує по безробіттю, чому приховує
доходи за виконані роботи без реєст
рації в якості підприємця.

Постанову про накладення арешту на
майно боржника, про що він просив
державного виконавця у за яві про
відкриття виконавчого провадження,
державний виконавець постановив 29.09.2014
року, тобто одночасно з постановою про
повернення виконавчого документа, яку
він отримав 30.10.2014 року.

Таким чином, бездіяльність
державного виконавця Носа Ю.О. сприяла
і сприяє ОСОБА_3 ухи лятися від
виконання рішення суду, приховувати
своє майно та доходи, уникати
кримінальної від повідальності за
вчинення стосовно нього шахрайських
дій (привласнення коштів в особо
великих роз мірах через введення в
оману).

Обставина щодо того, що ОСОБА_3
ухиляється від виконання рішення суду,
підтверджується порушенням вимог ЗУ
„Про виконавче провадження", а саме:

-          невиконання постанови
державного виконавця про добровільне
виконання рішення суду;

-          ухилення від надання
державному виконавцю відомостей про
доходи та майно;

- відсутністю звернення до суду про
відстрочку або розстрочку виконання.

З підстав ст.383 ЦПК України, ч.1 ст.190
Кримінального кодексу України просив
суд

Скасувати незаконну постанову
старшого державного виконавця ВДВС
Кременчуцького районного управління
юстиції від 29.09.2014 року про повернення
виконавчого листа №536/156/14, якою пору
шено його право на своєчасне і в
повному обсязі стягнення з ОСОБА_3
коштів, якими він заволо дів шляхом
введення його в оману.

Відкрити кримінальну справу стосовно
ОСОБА_3 на підставі ст.190 Криміналь ного
кодексу України "Шахрайство" -
привласнення коштів в особливо великих
розмірах через вве дення його в оману.

Начальник ВДВС Кременчуцького РУЮ
ОСОБА_5 надала суду заперечення, в яких
зазначила, що вважає скаргу
безпідставною не обґрунтованою та
такою, що суперечить вимогам чинного
законодавства. ОСОБА_1 у своїй заяві
звертає увагу на строк повторного
пред'явлення, встановлений до 29.09.2014,
виконавчого документу до виконання.
Дійсно в постанові № 42924283 від 29.09.2014 про
повернення виконавчого документу
стягувачу зазначена така дата, але
зрозуміло що це є опечаткою,
граматичною (арифметичною) помилкою,
яка виправлена постановою начальника
відділу, у порядку ч.3 ст. 83 Закону
України «Про виконавче провадження», і
зазначено строк на повторне
пред'явлення до 29.09.2015, згідно ст.22
Закону. Права стягувача щодо
повторного пред’явлення виконавчого
документу на виконання до відділу ДВС
не порушено, стягувачу не було
відмовлено у відкритті у зв’язку з
пропуском останнього строку на
повторне пред’явлення і не могло бути
відмовлено, адже при відкритті
державний виконавець перевіряє такий
строк відповідно до відмітки на
виконавчому документі.

Скаржник стверджує, що відповідно до ч.2
ст.30 Закону України «Про виконавче
провадження» виконавчі дії державний
виконавець зобов'язаний провести
протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження. Так, зазначеною нормою
законодавець встановив максимальний
строк на виконання рішення.

Ця норма зовсім не говорить про те, що
виконавче провадження повинно
перебувати на виконанні саме шість
місяців. Тут скаржник застосовує
власне тлумачення зазначеної норми
права.

Строк виконання нe може
перевищувати шість місяців, а
виконавчі дії можуть бути проведені в
повному обсязі і за один місяць і це не
є підставою для не прийняття державним
виконавцем рішення щодо завершення
виконавчого провадження. Адже
державний виконавець зобов’язаний
завершити виконавче провадження у разі
наявності обставин, визначених
ст.ст.47,48,49 Закону (інакше державним
виконавцем буде порушено вище
зазначені статті закону та визначено
його бездіяльність).

В даному випадку державним
виконавцем вжито всіх передбачених
Законом заходів примусового виконання
рішень і потреби продовження строку
виконання (яке до речі теж в деяких
випадках можливе, відповідно до Закону)
- не було. Таким чином, законодавець
встановлює строк для проведення
виконавчих дій до 6 місяців та визначає
випадки при яких цей 6-ти місячний строк
не обчислюється, наприклад такий строк
не обчислюється на час реалізації
майна боржника (якщо таке звісно
виявлено у боржника).

ч.5 ст.52 Закону визначено порядок
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника: у разі відсутності у
боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржнику інше майно, за
винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення. Звернення стягнення на
майно боржника не зупиняє звернення
стягнення на кошти боржника. Боржник
має право запропонувати ті види майна
чи предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення. Черговість
стягнення на кошти та інше майно
боржника остаточно визначається
державним виконавцем.

Отже, державний виконавець може
перевіряти, а у разі виявлення звертати
стягнення виключно на майно та кошти,
які належить боржнику на праві
власності, а згідно матеріалів
виконавчого провадження у боржника
відсутні кошти, майно та доходи на яке
можливо звернути стягнення.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону, у разі
ухилення боржника від виконання
зобов’язань покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням. В даному
випадку ухилення від виконання
зобов'язань боржником державний
виконавець не мав змоги обгрунтувати,
тому що боржник частково сплачував
борг на загальну суму 1078,22 грн., майно та
доходи відсутнє, отже ухилення
неможливе, через відсутність
об'єктивної можливості погасити
повністю заборгованість.

Проаналізувавши діюче законодавство у
сфері виконання рішень органами ДВС
можна прийти до висновку, що таке право
виникає лише у разі ухилення від
виконання рішення суду чи іншого
органу, тобто наявність лише самого
зобов'язання не наділяє державного
виконавця правом на звернення до суду з
поданням про тимчасове обмеження
боржника у праві виїзду за кордон. У
зв'язку із тим, що ухилення боржника від
виконання своїх зобов'язань є
оціночним поняттям, факт ухилення має
підтверджуватися сукупністю доказів.
Зокрема, невиконання зобов'язання може
бути зумовлене об'єктивними причинами,
наприклад, внаслідок відсутності
майна, роботи, незадовільного
фінансового стану, тривалого
відрядження, важкої хвороби тощо. Однак
воно може мати й принципово інше
походження, суб'єктивне, коли боржник
свідомо ухиляється від виконання - має
змогу виконати зобов'язання у повному
обсязі або частково, але не робить
цього без поважних причин.

Поняття ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням варто розуміти як будь - які
свідомі діяння (дії або бездіяльності)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
проваджені, коли виконати цей обов'язок
у нього є всі реальні можливості
(наприклад, наявність майна, грошових
коштів тощо) і цьому не заважають будь -
які незалежні від нього об'єктивні
обставини (непереборної сили, події
тощо).

Зазначене вище узгоджується з позицією
Верховного суду України, яка
висловлена у листі від 01.02.2013 «Судова
практика щодо вирішення питання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України».

Щодо арешту майна боржника: -
накладення арешту на майно боржника
під час відкриття виконавчого
провадження є правом, а не обов'язком
державного виконавця. В даному випадку
державний виконавець прийняв рішення
спочатку виявити майно, а потім
накласти на нього арешт, та в ході
примусового виконання було
встановлено відсутність майна та
коштів боржника.

Але, не дивлячись на відсутність майна
державним виконавцем на майбутнє ( у
разі, якщо боржником буде придбано
якесь майно (куплено, отримано у
спадщину) та з метою збереження такого
майна для погашення заборгованості
боржника перед стягувачем в межах

провадження все ж було винесено
постанову про арешт майна.

Під час проведення виконавчих дій,
не були виявлені обставини які
ускладнюють виконання рішення суду, як
підстава для звернення до суду про
розстрочку або відстрочку виконання
рішення суду, яке згідно ст.36 Закону
може бути ініційоване не лише
державним виконавцем, а і за заявою
сторін, однак жодних заяв щодо вказаної
обставини від сторін не надходило. І
тут необхідно обов’язково врахувати
зазначені обставини, оскільки
скаржником власноручно на власну
користь не використано дану норму
права. Слід підкреслити, що звернення
до суду за розстрочкою чи відстрочкою є
саме правом - це диспозитивна норма і
нею наділені також сторони
провадження. Власної ініціативи у
державного виконавця з цього питання
не виникло, адже в інакшому випадку це
можливо б було розцінити як надання
переваг боржнику, в умовах коли від
жодної із сторін не надходило такої
заяви.

Скаржник має помилкове сприйняття
утворення виконавчої групи.

Зазначене питання
регулюється Інструкцією з
організації примусового виконання
рішень:

- 5.1. За наявності обставин, що
ускладнюють виконання рішення, або у
разі виконання зведеного виконавчого
провадження при органах ДВС за
відповідною постановою можуть
утворюватися виконавчі групи, до
складу яких входять державні виконавці
одного або кількох органів ДВС.

- 5.2. Обставини, що
ускладнюють виконання рішення:

а) наявність
майна боржника на території різних
адміністративно-територіальних
одиниць;

б) якщо за різними
виконавчими провадженнями, відкритими
в одному або кількох органах ДВС,
боржник одночасно є стягувачем;

в) якщо виконавчі
провадження відносно солідарних
боржників відкрито в різних органах
ДВС;

г) уразі
виконання зведеного виконавчого
провадження;

ґ) інші
обґрунтовані обставини.

- 5.3. Передача
виконавчого провадження до виконавчої
групи, утвореної при іншому органі ДВС,
здійснюється за постановою посадової
особи, якою прийнято рішення про
утворення виконавчої групи.

- 5.4. Виконавча
група може бути утворена за рішенням:

а) Голови ДВС
України - при будь-якому органі ДВС з
числа державних виконавців будь-якого
органу ДВС;

б) начальника
регіонального органу ДВС - з державних
виконавців підпорядкованих відділів;

в) начальника
територіального органу ДВС - з
державних виконавців цього відділу;

г) начальника
відділу примусового виконання рішень -
з державних виконавців цього відділу.

- 5.5. Посадова
особа, яка приймає рішення про
утворення виконавчої групи, виносить
про це вмотивовану постанову.

У постанові обов'язково зазначаються:

а) обставини, які
обумовили утворення виконавчої групи
(з власної ініціативи, на виконання
доручення керівника вищого рівня, за
поданням начальника регіонального або
територіального органу ДВС або їх
заступників, начальника відділу
примусового виконання рішень чи за
заявою стягувана за умови пред'явлення
ним на виконання до різних органів ДВС
виконавчих документів про стягнення
боргу із солідарних боржників);

б) склад
виконавчої групи, її керівник, орган
ДВС, при якому утворюється виконавча
група;

в) інші відомості,
в тому числі щодо покладення на
керівника виконавчої групи прав і
повноважень у виконавчому провадженні,
встановлених Законом, для начальників
відділів, якщо ці повноваження можуть
бути надані відповідно до Закону.

Під час примусового даного
виконання виконавчого провадження
жодної обставини начальником ВДВС
Кременчуцького РУЮ виявлено не було,
тому у справі відсутнє рішення про
створення виконавчої групи.

Щодо твердження скаржника про
повідомлення з метою профілактичного
впливу органам державної влади,
громадським об'єднанням, трудовим
колективам і громадськості за місцем
проживання або роботи особи про факти
порушення нею вимог законодавства про
виконавче провадження, на підставі п.17
ч.3 ст.11 Закону, слід зазначити, що це є
правом державного виконавця, яке
застосовується при наявності, порушень
вимог законодавства про виконавче
провадження, яких виявлено не було, та
при наявності місця роботи боржника, а
таке у боржника виявлено не було, про що
свідчать матеріали виконавчого
провадження.

За таких обставин старший державний
виконавець відділу ДВС_Кременчуцького
правомірно, неупереджено, своєчасно
вчинив всі виконавчі дії дійшовши
висновку про відсутність майна y
боржника та повернув виконавчий
документ стягувачеві відповідно
статті 47 Закону України «Про виконавче
провадження».

Так само, слід звернути увагу, що
під час примусового виконання, від
стягувана - скаржника не надходило
жодних міркувань, доводів чи клопотань
щодо ходу провадження (розстрочка,
відстрочка, заява щодо обмеження
виїзду, будь - яке повідомлення
інформації відомої стягувачу про
боржника та відображене в заяві чи
клопотанні) і це в умовах того, що
стягував відповідно до закону
наділений певними обов'язками, а саме
сумлінно користуватися усіма наданими
йому правами. Відповідно до скарги,
стягувачем - скаржником, згадується про
транспортний засіб, на якому нібито
їздить боржник. Звісно відповідно до
відповіді ДАІ за боржником не
зареєстровано транспортних засобів,
саме тому і державний виконавець
зобов’язаний був прийняти рішення про
повернення виконаного документу але за
умови повідомлення зазначеної
інформації в межах провадження
державний виконавець мав би змогу
перевірити її та надати відповідь
стягувачу або стягував сам би
ознайомився з матеріалами провадження.
Натомість стягувач в порушення ч. 7 ст.12
Закону України «Про виконавче
провадження» не виконав свій обов'язок
в частині: сумлінно користуватися
наданими йому правами, зокрема не
повідомив відому йому інформацію, не
заявив жодних клопотань.

В судовому засіданні заявник
ОСОБА_1 свої вимоги підтримав просив їх
задовольнити.

Старший державний виконавець ВДВС
Кременчуцького РУЮ ОСОБА_2 просив
відмовити в задоволенні скарги з
підстав зазначених в запереченні.

Боржник ОСОБА_3 при вирішенні
скарги покладався на розсуд суду.

Вислухавши пояснення скаржника
ОСОБА_1, державного виконавця ВДВС
Кременчуцького РУЮ ОСОБА_2, ОСОБА_3,
розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і її вирішення по суті, суд
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення скарги, з
огляду на наступне.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від 27.02.2014
року задоволено позов ОСОБА_1 та
стягнуто на користь останнього з
ОСОБА_3 11120 гривень 12 копійок. ОСОБА_1
01.04.2014 року звернувся до ВДВС
Кременчуцького РУЮ з заявою про
примусове виконання рі шення на
підставі виконавчого листа №536/156/14,
виданого Кременчуць ким районним судом
01.04.2014 року. Старший державний
виконавець ВДВС Кременчуцького РУЮ
ОСОБА_2 постановою від 10.04.2014 року
відкрив виконавче провадження №42924283.
23.10.2014 року ОСОБА_1 отримав постанову
від 29.09.2014 року, надіслану 17.10.2014 року, в
якій старший державний виконавець Носа
О.Ю. вказав, що згідно до акту
державного виконавця за міс цем
проживання боржника та відповідей з
реєструючих установ у боржника
відсутнє майно, на яке можливо звернути
стягнення. Стягнуто 1078.22 грн. боргу, 107.82
грн. виконавчого збору та 48 грн. витрат
виконавчого провадження, керуючись п.2
ч.1 ст.47, ст.50 ЗУ „Про виконавче
провадження" постановив: Виконавчий
лист №536/156/14, виданий 01.04.2014 року
Кременчуцьким районним судом про стяг
нення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 11120.12
грн. повернути стягувачу. Виконавчий
документ може бути повторно
пред’явлений для виконання в строк до
29.09.2014 року.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи свою скаргу
зазначив, що боржник одружений,
проживає з дружиною та двома дітьми у
приватному будинку в с.Максимівка
Кременчуцького району, користується
автомобілем марки „Москвич" моделі
М21-41. Таким чином, ОСОБА_3 має право на
частину спільного майна, в тім числі і
на частину варто сті легкового
автомобіля, яким користується боржник,
на яке державний виконавець
зобов’язаний був за його заявою про
відкриття виконавчого провадження
накласти арешт згідно до ч.6 ст.52 ЗУ
„Про виконавче провадження". Разом з
тим, державний виконавець перевірив
майновий стан боржника на предмет
належності останньому на праві
власності рухомого та нерухомого майна
і згідно наданих відповідей від
реєструючих установ за боржником не
зареєстровано рухомого та нерухомого
майна.

Щодо строку повторного
пред'явлення виконавчого документу до
виконання, встановленого до 29.09.2014 року
в постанові № 42924283 від 29.09.2014 про
повернення виконавчого документу
стягувачу, то це не оспорюється
сторонами. Але враховуючи, що зазначена
дата, як опечатка, виправлена
постановою начальника відділу, у
порядку ч.3 ст. 83 Закону України «Про
виконавче провадження», і зазначено
строк на повторне пред'явлення до
29.09.2015 року, згідно ст.22 Закону, то право
стягувача щодо повторного
пред’явлення виконавчого документу на
виконання до відділу ДВС не порушено.
Крім того, стягувачу не було відмовлено
у відкритті у зв’язку з пропуском
останнього строку на повторне
пред’явлення.

Твердження ОСОБА_1, що відповідно
до ч.2 ст.30 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавчі дії
державний виконавець зобов'язаний
провести протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження, а тому
завершити виконавче провадження може
лише після спливу цього строку є
помилковими. Так, в розумінні
зазначеної норми законодавець
встановив максимальний строк на
виконання рішення. Строк виконання нe
може перевищувати шість місяців, а
виконавчі дії можуть бути проведені в
повному обсязі і за менший період. Ця
норма також кореспондується з тим, що
державний виконавець зобов’язаний
завершити виконавче провадження у разі
наявності обставин, визначених
ст.ст.47,48,49 Закону України «Про
виконавче провадження». Крім того
29.09.2014 року державним виконавцем було
винесено постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, що унеможливить
відчуження набутого в майбутньому
майна боржником.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України
«Про виконавче провадження», у разі
ухилення боржника від виконання
зобов’язань покладених на нього
рішенням, державний виконавець має
право звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника до виконання
зобов'язань за рішенням, а не
обов’язок. Враховуючи, що боржник
частково сплачував борг на загальну
суму 1078,22 грн., майно та офіційні доходи
у боржника відсутні, то в даному
випадку ухилення від виконання
зобов'язань боржником державний
виконавець не мав змоги обгрунтувати.

Накладення арешту на майно
боржника під час відкриття виконавчого
провадження є також правом, а не
обов'язком державного виконавця.
Державний виконавець прийняв рішення
спочатку виявити майно належне
боржнику, а потім накласти на нього
арешт. В ході примусового виконання
було встановлено про відсутність майна
та коштів боржника. Разом з тим,
державним виконавцем, як зазначено
вище, було винесено постанову про арешт
майна для унеможливлення відчуження
набутого в майбутньому майна
боржником.

Те, що державним виконавцем в
порядку ст.373 ЦПК України не було
звернення до суду про розстрочку або
відстрочку виконання рішення не є
підставою для скасування постанови про
повернення виконавчого листа, оскільки
це є правом державного виконавця.
Скаржником також не було надано суду
доказів того, що ним повідомлялось
державному виконавцю про існування
підстав для відстрочки або розстрочки
виконання рішення суду. Крім того,
згідно ст.373 ЦПК України стягував
наділений правом звернення до суду з
цією заявою, але ним не скористався.
ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що
існували правові підстави для
створення виконавчої групи.

Повідомлення з метою
профілактичного впливу органам
державної влади, громадським
об'єднанням, трудовим колективам і
громадськості за місцем проживання або
роботи особи про факти порушення нею
вимог законодавства про виконавче
провадження, на підставі п.17 ч.3 ст.11
Закону України «Про виконавче
провадження» є правом державного
виконавця, яке застосовується при
наявності, порушень вимог
законодавства про виконавче
провадження, яких виявлено не було, та
при наявності місця роботи боржника, а
таке у боржника також виявлено не було.
Доказів які б це спростовували суду
надано не було.

За таких обставин старший державний
виконавець відділу ДВС_Кременчуцького
правомірно, неупереджено, своєчасно
вчинив всі виконавчі дії дійшовши
висновку про відсутність майна y
боржника та повернув виконавчий
документ стягувачеві відповідно
статті 47 Закону України «Про виконавче
провадження».

Відповідно до ч.3 ст. 387 ЦПК України
якщо оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність були прийняті або
вчинені відповідно до закону, в межах
повноважень державного виконавця або
іншої посадової особи державної
виконавчої служби і права чи свободи
заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про відкриття
кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 на
підставі ст.190 Криміналь ного кодексу
України "Шахрайство" - привласнення
коштів в особливо великих розмірах
через вве дення його в оману, то
зазначене питання не може бути
вирішено судом в порядку ст.383 ЦПК
України. Зазначене питання відповідно
до вимог КПК України повинно
вирішуватись органами досудового
розслідування, тому в задоволенні
другої вимоги слід відмовити.

Виходячи з викладених вище
обставин справи, суд вважає за
необхідне постановити ухвалу про
відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 383-388 ЦПК України,
суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на
бездіяльність старшого державного
виконавця ВДВС Кременчуцького РУЮ
ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається протягом п'яти днів з дня її
проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя
О.
О. Колотієвський