Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., розглянувши у попередньому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до Житлово-будівельного
кооперативу № 148 «Связист»,
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори, треті особи:
комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», Виконавчий
комітет Дніпропетровської міської
ради, про визнання довідки такою, як
помилково видана, скасування
свідоцтва, припинення права власності,
внесення змін та виключення з реєстру,
визнання свідоцтва недійсним, за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
треті особи: Виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради,
Житлово-будівельний кооператив № 148
«Связист», комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації», Друга
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності
на частину квартири в порядку
спадкування за законом, та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
Житлово-будівельного кооперативу
№ 148 «Связист», комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» про визнання частково
недійсним реєстраційного посвідчення
та свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності на частину
квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_8,
який діє в інтересах ОСОБА_6, на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_9 звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська із вищезазначеним
позовом, посилаючись на те, що 18 жовтня
1971 року вона стала членом кооперативу
ЖБК № 148 «Связист», сплативши вступний
внесок за квартиру АДРЕСА_1. У
подальшому сплачувала пайові внески, і
у березні 1988 року виплатила пай в
повному обсязі. Разом з нею у вказану
квартиру згідно ордера № 258 від 28
березня 1973 року, виданого на підставі
списків кооперативу № 148, затверджених
виконавчим комітетом міської Ради
народних депутатів 21 березня 1973 року,
вселився і проживав її син ОСОБА_11, 1960
року народження, якому на момент
вселення було 13 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, під час
оформлення спадщини, у травні 2008 року,
вона дізналась, що 09 березня 1993 року
голова ЖБК № 148 «Связист» видав довідку
№ 86 про сплату ОСОБА_11 пайових внесків
за квартиру, а бюро технічної
інвентаризації в 1993 році видало
реєстраційне посвідчення, згідно якого
вищезазначена квартира в цілому
зареєстрована за ОСОБА_11.

26 березня 2008 року голова ЖБК № 148
«Связист», видав ОСОБА_6 (дочці
померлого), довідку № 230 про те, що
ОСОБА_11 був членом ЖБК № 148 і повністю
сплатив вартість квартири. 08 травня 2008
року Виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради видав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно на ім'я ОСОБА_11

Посилаючись на те, що членом
кооперативу була саме вона, ОСОБА_9,
саме вона повністю виплатила пайові
внески, позивач просила визнати
недійсним свідоцтво на право власності
на нерухоме майно серія CAB № 083891 від 08
травня 2008 pоку, видане виконкомом
Дніпропетровської міської ради на ім'я
ОСОБА_11 та визнати за нею право
власності на спірну квартиру.

Крім того, у квітні 2009 року ОСОБА_6
звернулася до суду із зустрічним
позовом про визнання права власності
на частину квартири в порядку
спадкування за законом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько
ОСОБА_11 Після його смерті відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_1, належну
йому на підставі реєстраційного
посвідчення від 11 березня 1993 року,
виданого КП «ДМБТІ» м.
Дніпропетровська, свідоцтва про право
власності на квартиру від 08 травня 2008
року, виданого виконкомом
Дніпропетровської міської ради.
Спадкоємцями першої черги за законом є
дочка померлого - ОСОБА_6 та його мати
ОСОБА_9 ОСОБА_6 у встановлений законом
строк звернулася з заявою до
нотаріальної контори, однак отримати
свідоцтво про право на спадщину на 1/2
частину спірної квартири не має
можливості, оскільки не має
правовстановлюючих документів на
квартиру та ОСОБА_9 не визнає її право
власності на спадкове майно, і вважає,
що після смерті ОСОБА_11 взагалі
спадщина відсутня.

Просила визнати за нею право власності
на Ѕ частину квартири в порядку
спадкування за законом після смерті
батька, та зобов'язати відповідача
надати правовстановлюючі документи на
вказану квартиру.

Крім того, у червні 2009 року ОСОБА_7
звернулася до суду із зустрічним
позовом про визнання частково
недійсним реєстраційного посвідчення
та свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності на частину
квартири, посилаючись на те, що вона з
ОСОБА_11 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з 03 квітня 1982 року по 24 лютого 1997
року. Після реєстрації шлюбу вона
переїхала у спірну квартиру, у якій
проживала разом з чоловіком та дочкою
до 26 листопада 1991 року. У 1982 році ОСОБА_9
передала пайові внески на спірну
квартиру ОСОБА_11, у зв'язку з тим, що
вона вийшла з членів ЖБК № 148 «Связист»
і стала членом ЖБК, що розташоване в
будинку АДРЕСА_2, у якому їй була
виділена квартира НОМЕР_1. Це було
пов'язано з тим, що ОСОБА_9 у 1980 році
уклала шлюб з ОСОБА_12, та у травні 1981
року їй, як члену ЖБК (АДРЕСА_2) була
виділена кооперативна квартира.
Передача пайових накопичень була
зроблена ОСОБА_9 з власної волі,
оскільки вона не могла бути членом
одразу двох ЖБК. Спільно з чоловіком
ОСОБА_11 ОСОБА_7 виплатили останню
частину пайових внесків. Таким чином,
ОСОБА_11 законно отримав у КП «ДМБТІ» 11
березня 1993 року реєстраційне
посвідчення на спірну квартиру і з
цього часу він був власником квартири.
Після його смерті відкрилася спадщина
на 1/2 частину квартири, а оскільки
ОСОБА_7 має право на 1/2 частину
спільного майна набутого за час шлюбу,
за нею має бути визнано право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Просила визнати частково недійсним
реєстраційне посвідчення від 11 березня
1993 року, видане КП «ДМБТІ», а також
свідоцтво про право власності на
квартиру від 08 травня 2008 року, видане
виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради;
визнати за нею право власності на Ѕ
частину квартири; зобов'язати
відповідача надати правовстановлюючі
документи на спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла і ухвалою
суду від 25 липня 2011 року до участі в
справі в якості її правонаступника
залучена ОСОБА_4, яка звернулась до суду
із позовом, у якому просила суд визнати
довідку ЖБК № 148 «Связист» № 86 від 26
березня 2008 року, видану на ім'я ОСОБА_11
такою, що помилково видана; скасувати
свідоцтво на право власності на
нерухоме майно серія CAB № 083891 від 08
травня 2008 pоку, видане виконкомом
Дніпропетровської міської ради на ім'я
ОСОБА_11 згідно довідки ЖБК № 148
«Связист» № 86 від 26 березня 2008 року,
рішення виконкому Дніпропетровської
міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2091
та від 21 жовтня 2004 року № 3060 на ім'я
ОСОБА_11; припинити право власності
ОСОБА_11 на спірну квартиру, внести
зміни та/або виключити з реєстру прав
власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради,
реєстраційний номер 23173703 від 19 травня
2008 року; визнати свідоцтво про право на
спадщину за законом від 11 жовтня 2008
року, видане на ім'я ОСОБА_9 недійсним;
визнати свідоцтво про право на
спадщину за законом від 11 жовтня 2008
року, видане на ім'я ОСОБА_6 в частині
спадкування нерухомого майна,
недійсним; внести зміни та/або
виключити із спадкового реєстру
реєстраційні номери реєстрації
спадкових справ.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 31 жовтня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмолено.
Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.
У задоволенні іншої частини позову
ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1. В
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_7 відмовлено. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 травня
2014 року рішення суду першої інстанції у
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_6 і ОСОБА_7, у частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та у
частині стягнення судового збору
скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та
позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.
Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано довідку ЖБК № 148 «Связист» № 86
від 26 березня 2008 року на ім'я ОСОБА_11
такою, що помилково видана; скасовано
свідоцтво на право власності на
нерухоме майно серія CAB № 083891 від 08
травня 2008 pоку, видане виконкомом
Дніпропетровської міської ради згідно
довідки ЖБК № 148 «Связист» № 86 від 26
березня 2008 pоку, рішень
Дніпропетровської міської ради від 21
жовтня 1999 року № 2091 та від 21 жовтня 2004
року № 3060 на ім'я ОСОБА_11.

Припинено право власності ОСОБА_11 на
квартиру АДРЕСА_1. Виключено з реєстру
прав власності на нерухоме майно запис
про право власності ОСОБА_11 на
зазначену квартиру.

В решті рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня
2013 року залишено без змін.

ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_6, не
погоджуючись з даним судовими рішенням
апеляційної інстанцій подав касаційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 29 травня 2014 року та
залишити в силі рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
31 жовтня 2013 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення на неї, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Колегією суддів встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
суду, обґрунтовано викладених в
мотивувальних частинах оскаржуваних
рішень.

Судом апеляційної інстанції повно
встановлені фактичні обставини справи
на основі об'єктивної оцінки наданих
сторонами доказів та вірно застосовані
норми матеріального та процесуального
права до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
їх безпідставності та недоведеності, а
також з того, що на момент виплати
пайових внесків за спірну квартиру
ОСОБА_9 була членом іншого кооперативу.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_6 у порядку ст. 1269 ЦК
України прийняла спадщину після смерті
свого батька ОСОБА_11, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, а відтак успадкувала
половину майна, належного її батьку
після смерті.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_7, суд першої інстанції посилався
на ст.ст. 22, 28 КпШС України, що діяв на
час виникнення спірних правовідносин
та виходив із того, що пай, внесений
подружжям ОСОБА_7 в ЖБК 148 «Связист» у
період сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, являється їх спільним
майном, а тому, ОСОБА_7 мала право на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, оскільки
квартира була придбана в період
зареєстрованого шлюбу. Оскільки
відповідачами не заявлялось
клопотання про застосування наслідків
пропуску строку позовної давності,
питання про пропуск строку позовної
давності та його поновлення згідно із
ст. 256, 257 ЦК України 2003 року судом не
розглядалось.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7, апеляційний суд виходив з
пропуску нею строку позовної давності,
який відповідно до положень ст. 75 ЦК
УРСР (чинного на момент виникнення
спірних правовідносин) застосовується
незалежно від заяви сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6, апеляційний суд виходив з
того, що спірна квартира не входить до
складу спадщини.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 як правонаступника ОСОБА_9,
апеляційний суд виходив з того, що
ОСОБА_9, сплативши у повному обсязі
пайові внески на квартиру АДРЕСА_1,
набула право власності на це майно, а за
життя 11 липня 2008 року вона склала
заповіт, згідно якого усе належне їй
майно, де б воно не було та з чого б воно
не складалося заповіла ОСОБА_4

Апеляційний суд дав належну оцінку
законності та обґрунтованості рішення
місцевого суду. Належним чином
перевірив встановлені судом фактичні
обставини справи з урахуванням
зібраних доказів та прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
оскільки відповідач не зверталась із
заявою про застосування строку
позовної давності, тому у суду першої
інстанції не було правових підстав для
його застосування.

За таких обставин, правові підстави для
скасування оскаржуваного рішення
відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в
інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 29 травня
2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І.
Наумчук