Справа № 136/1203/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"30" липня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

при секретарі
Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною
давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із
позовом до відповідача про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, обґрунтовуючи
свій позов наступним чином.

З 1978 року, перебуваючи у шлюбі із
відповідачем, вона, ОСОБА_1, була
зареєстрована в житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

25 серпня 1987 року рішенням
Липовецького районного народного суду
у справі 2-187, було розірвано шлюб, у
якому вона перебувала з відповідачем у
даній справі. З того часу відповідач
залишив сім'ю та проживає в житловому
будинку за АДРЕСА_2, власником якого він
є з 17.08.1991 року.

Після припинення шлюбу з
відповідачем вона, ОСОБА_1, залишилась
господарювати у будинку за АДРЕСА_1. За
час проживання у житловому будинку
вона, ОСОБА_1, здійснювала повне його
облаштування, сплачувала необхідні
платежі, здійснювала підключення
житлового будинку газифікацією,
проводила ремонтні роботи.

Рішенням №36 від 28.08.2002 року
виконавчого комітету Новоприлуцької
сільської ради Липовецького району
Вінницької області визнано право
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями по АДРЕСА_1 за
гр.. ОСОБА_2, на підставі запису
погосподарської книги. Згідно даного
рішення нею, ОСОБА_1, було замовлено та
виготовлено технічний паспорт на
житловий будинок для його газифікації.

Рішенням 9 сесії 4 скликання
Новоприлуцької сільської ради від
24.09.2004 року, земельна ділянка, площею
0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_1,
передана їй, ОСОБА_1, у власність з
цільовим призначенням - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, про що, засвідчує державний
акт на право власності на земельну
ділянку (серія ЯА №393765).

Вказане свідчить про те, що
протягом значного проміжку часу вона,
ОСОБА_1, вільно, відкрито для сторонніх
осіб володіє та користується
вищевказаним об'єктом нерухомого
майна, однак позбавлена можливості ним
розпоряджатись, тобто у повній мірі
здійснювати свої правомочності, що
вказує на порушення її прав зі сторони
відповідача, тому просила суд
здійснити захист її порушених прав у
спосіб шляхом визнання за нею права
власності на об'єкт нерухомості за
набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка та
її представник - адвокат ОСОБА_3 позов
підтримали, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві, просили
його задовольнити у обсязі заявлених
вимог.

Відповідач ОСОБА_2, в судове
засідання не з'явився, в заяві, яку він
надав суду, зазначено, що не
відмовляється від своєї частки
житлового будинку по АДРЕСА_1. Причин
поважності своєї неявки в судове
засідання не зазначив, клопотання про
відкладення розгляду справи чи
розгляду справи у його відсутності до
суду не надав.

За наведених обставин, суд визнає
неявку відповідача неповажною, а
відтак не знаходить підстав для
відкладення розгляду справи, а тому
проводить його в даному судовому
засіданні на підставі зібраних у
справі доказів.

В порядку ст.180 ЦПК України, судом
було допитано свідка ОСОБА_4, яка суду
показала, що сторони у справі є її
батьками, а тому вона добре пам'ятає, що
після розірвання шлюбу, батько їх
залишив і до житлового будинку, де вони
проживали з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1,
він майже не навідувався, будь - яких
дій щодо його утримання та
облаштування не вживав, придбавши
інший будинок у цьому ж селі проживає
там з іншою жінкою та її дітьми. Усі
витрати по будівництву, облагородженню
будинку, капітальні та поточні ремонти
несла мати, а тому вони вдома знали, що
це будинок їх і відповідач на нього
ніколи не претендував.

Суд, вислухавши пояснення
позивача та її представника, вивчивши
та дослідивши матеріали справи, повно
з'ясувавши обставини справи, давши
оцінку усім зібраним у справі доказам в
їх сукупності, дійшов висновку про
таке.

Відповідно до паспортних
документів ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_1 виданий Липовецьким РВ УМВС
України у Вінницькій області 05.11.2001
року), місце проживання та місце
реєстрації ОСОБА_1 зазначено АДРЕСА_1,
дата реєстрації з 06.03.1978 року, на що
вказує штемпель (а.с.11) паспорта.

Факт проживання позивача в
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1
доведено також довідкою, яка видана
виконкомом Новоприлуцької сільської
ради Липовецького району Вінницької
області 19.02.2004 року, де вказано, що гр.
ОСОБА_1 проживає у житловому будинку за
АДРЕСА_1, з 1987 року.

Рішенням виконавчого комітету
Новоприлуцької сільської ради
Липовецького району Вінницької
області від 28.08.2002 року за №36, було
вирішено визнати право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 за
гр. ОСОБА_2 відповідно до записів у
погосподарських книгах, вказане
рішення вирішено надіслати до ВООБТІ
для видачі свідоцтва про право
власності на житловий будинок та
господарські будівлі.

Відповідно до технічного паспорта
виготовленого 02.09.2002 року КП Вінницьке
обласне об'єднане бюро технічної
інвентаризації» на житловий будинок
АДРЕСА_1, власником вказаного житлового
будинку зазначено ОСОБА_2.

Як убачається із Державного акта на
право власності на земельну ділянку
серія ЯА №393765 виданого 03.10.2005 року,
ОСОБА_1 являється власником земельної
ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1,
цільове призначення якої - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, площею 0,2500 га у межах згідно з
планом.

Згідно довідки виконкому
Новоприлуцької сільської ради від
19.02.2004 року за №230, ОСОБА_2 проживає в
господарстві за АДРЕСА_2
(погосподарська книга №7 за 2001 - 2005р.р) з
ОСОБА_5, ОСОБА_6 в с. Нова Прилука
Липовецького району у будинку за
АДРЕСА_2, який придбано 17.08.1991 року на
ім'я ОСОБА_2

В позовній заяві позивач вказує, що
володіючи фактично безпідставно чужим
майном на протязі значного проміжку
часу, тобто понад двадцять років, вона
відкрито для третіх осіб здійснює
право користування та володіння цим
майном, а відтак фактично набула права
власності на об'єкт нерухомого майна,
який є предметом даного спору, проте
здійснювати його позбавлена
можливості, оскільки таке право не
визнається відповідачем.

За правилами ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.1 ЦПК України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами
України.(ст.4 ЦПК)

У ЦК набувальна давність розглядається
як спосіб набуття права власності.

Набувальна давність поширюється на
випадки фактичного безпідставного
володіння чужим майном за певних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи та які повинен довести саме
позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є:
законний об'єкт володіння,
добросовісність володіння,
відкритість володіння, давність
володіння та його безперервність
(строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є
незаконним володільцем, про що
зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа
заволоділа чужим майном). Право
власності на стороні володільця за
давністю виникає поза волею та
незалежно від волі колишнього
власника. При цьому добросовісне
володіння означає, що особа не знала і
не повинна була знати, що володіє річчю
незаконно.

Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для
нерухомого майна встановлений
тривалістю десять років, для рухомого
майна - п'ять років.

Відповідно до пунктів 1, 8 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК при розгляді
справ про набуття права власності за
набувальною давністю правила ст. 344 ЦК
поширюються на випадки, коли володіння
майном почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК
набрав чинності з 1 січня 2004 р., то
набувальна давність може
застосовуватись для набуття права
власності на майно, володіння яким
почалося не раніше 1 січня 2001 р.

Така правова позиція міститься і в
ухвалі Верховного Суду України від 20
лютого 2008 р. у справі N 6-27245св07.
Розглядаючи справу, Верховний Суд
України зробив категоричний висновок:
визнання судом права власності за
набувальною давністю не може мати
місце раніше 1 січня 2011 р. (щодо
нерухомого майна). А отже, заявлені до
настання цієї дати позови задоволенню
не підлягають.

Аналізуючи здобуті у справі докази
судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з
1978 року фактично добросовісно
заволоділа житловим будинком за
АДРЕСА_1, де і зареєстроване її місце
проживання на даний час. Крім того,
позивач, як володілець майна, була
впевнена у тому, що на це майно не
претендують інші особи і вона отримала
це майно за таких обставин і з таких
підстав, які є достатніми для отримання
права власності на нього, зокрема:
припинивши із відповідачем шлюбні
відносини у 1987 році, відповідач залишив
їй житловий будинок, з того часу жодних
витрат по його утриманню він не ніс та
на нього не претендував, оскільки набув
у власність у 1991 році інший житловий
будинок за АДРЕСА_2 у цьому ж селі, де
проживає з іншою жінкою. Після
розірвання шлюбу позивач несла витрати
по його облаштуванню: проводила
газифікацію житлового будинку та несла
витрати шляхом розроблення Робочих
проектів, сплачувала комунальні
платежі; рік будівлі житлового будинку
в технічній характеристиці зазначено -
1979 рік, господарських будівель: сарай з
погрібом 1994 року побудови; вбиральня 1995
року побудови; криниця 1995 року
побудови; забор, ворота, хвіртка 1998 року
побудови.

Реєстрація права власності на
відповідача відбулась у 2002 році, в
підтвердження чого позивачем надано
Витяг із рішення Новоприлуцької
сільської ради за №36, в силу якого
рішення про визнання за ОСОБА_2 права
власності на житловий будинок за
АДРЕСА_1 було направлено до органів, які
здійснюють державну реєстрацію такого
майна, відтак, суд вважає, що саме з
цього року почав перебіг строків для
застосування положень ст.344 ЦК України
щодо нерухомого майна.

За заявою позивач, органом місцевого
самоврядування їй було передано у
власність земельну ділянку за адресою
місцезнаходження спірного житлового
будинку: АДРЕСА_1, про що свідчить
Державний акт на право власності на
земельну ділянку виданий 03.10.2005 року,
яка знаходиться під житловим будинком.

Наведені дії позивача вказують, що
володілець майна не знав і не міг знати
про те, що він володіє чужим майном,
тобто ті обставини, які обумовили його
володіння, не давали і не могли давати
володільцю сумніву щодо правомірності
його володіння майном.

Як слідує зі змісту ст. 10, 11, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду
України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі" йдеться про
те, що враховуючи принцип
безпосередності судового розгляду
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.
При ухваленні рішення суд відповідно
до статті 212 ЦПК оцінює докази з
урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про
їх належність і допустимість.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Своїх заперечень щодо заявлених
позивачем вимог, відповідач на
пропозицію суду відповідно до ухвали
від 18.06.2014 року суду не надав, а також не
навів доказів щодо спростування
доводів позивача з приводу даного
спору.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344
ЦК, суд дійшов до переконання, що
позивачем доведено належними та
допустимими доказами обставини щодо
того, що спірний житловий будинок, що
розташований в АДРЕСА_1 може бути
об'єктом набувальної давності, яким
позивач добросовісно, відкрито для
третіх осіб, безперервно володіла
понад десять років з 2002 року,
відповідач не заявляв своїх прав
стосовно такого нерухомого майна та не
претендував у продовж цього строку на
нього, а у позивача були відсутні
підстави для набуття права власності
на нього.

За правилами ст. 344 ч.4 ЦК, прямо
передбачено, що право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Згідно зі ст. 19 Закону N 1952-IV підставою
для державної реєстрації прав у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно є рішення суду, що
набрало законної сили.

Таким рішенням суду може бути рішення
про набуття права власності за
набувальною давністю, ухвалене за
результатами розгляду справи в
позовному провадженні за наявності
необхідних підстав для такого набуття -
добросовісного, відкритого і
безперервного володіння майном
упродовж певного строку.

З огляду на викладене та у контексті
приведених правових норм регулювання
предмета даного спору, суд дійшов до
переконання, що позовні вимоги є
обґрунтованими, підтверджені певними
засобами доказування, а тому
підлягають до задоволення у повному
обсязі.

Вирішуючи питання судових витрат суд
керується правилами ст.79, 88 ЦПК України,
а тому ураховуючи доведеність їх
документально, у разі задоволення
позовних вимог та з урахуванням того,
що відповідач є інвалідом І групи
загального захворювання вони
компенсуються за рахунок держави у
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 3, 174, 213- 215, 223 Цивільного
процесуального кодексу України, ст. ст.
15, 16, 344 Цивільного кодексу України, суд,
-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
за набувальною давністю на житловий
будинок "А" з господарськими будівлями
та спорудами: сарай з погребом "Б";
вбиральню "В", криницю "К"; забор №1;
ворота №2; хвіртка №3, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 282, 14 гривень та витрат
на правову допомогу в розмірі 650
гривень, а всього разом 932 (дев'ятсот
тридцять два) гривні 14 коп.
компенсувати за рахунок держави у
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко