АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Шебуєвої В.А., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 22 вересня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
дарування недійсним, встановлення
факту створення (придбання) майна
внаслідок спільної праці, ведення
спільного господарства, побуту та
бюджету,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання договору дарування недійсним,
встановлення факту створення
(придбання) майна внаслідок спільної
праці, ведення спільного господарства,
побуту та бюджету.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що з 1998 року спільно проживав
із ОСОБА_5 Для придбання квартири
ОСОБА_2 позичив кошти у ОСОБА_7 та
квартиру було оформлено на ОСОБА_5
14.08.2004 сторони зареєстрували шлюб. Від
спільного шлюбу мають доньку, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 В червні 2010 ОСОБА_5 виїхала
за кордон та у вересні 2013 року шлюб між
ними розірвано. У травні 2013 року йому
стало відомо, що ОСОБА_5 подарувала
спірну квартиру своєму батькові без
його згоди.

Виходячи з викладеного позивач з
урахуванням останньої редакції
позовних вимог, просив суд визнати
недійсним договір дарування квартири
від 16.04.2013 та визнати право спільної
сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_5
на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 22.09.2014 в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі. Вважає, що суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що для
визначення правової природи «члена
сім'ї», не обов'язково мають бути шлюбні
(родинні) зв'язки та постійне
проживання. Крім того, судом було
порушено норми процесуального права, а
саме: судом не було залучено до участі у
справі в якості співвідповідача
ОСОБА_10, яка на даний час являється
власником спірної квартири.

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просили її задовольнити.

Представник відповідачів в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечував за її
безпідставністю і необґрунтованістю
та просив рішення суду залишити без
змін, оскільки воно постановлено з
дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з
безпідставності позовних вимог,
оскільки позивачем факт створення
(придбання) сторонами майна внаслідок
спільної праці, ведення спільного
господарства, побуту та бюджету станом
на час придбання ОСОБА_5 квартири,
належними доказами не доведено.

Вказаний висновок суду є законним та
обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, 14.08.2004 ОСОБА_5 та ОСОБА_2
зареєстрували шлюб, від якого мають
доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

Звертаючись до суд з даними вимогами
позивач вказував, що він та ОСОБА_5
проживали разом без реєстрації шлюбу з
червня 1998 року по серпень 2004 року, вели
спільне господарство та мали спільній
бюджет. За їх спільні кошти і була
придбана спірна квартира, яка була
оформлена на відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києві залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 25.09.2013
шлюб, зареєстрований 14.08.2004
Лівобережним відділом реєстрації
шлюбів м. Києві з державним Центром
розвитку сім'ї, актовий запис № 92, між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано.

Судом встановлено, що 20.08.2001 ОСОБА_5
набула право власності на квартиру
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право власності на квартиру, виданого
ГУ житлового забезпечення КМДА на
підставі наказу ГУ Житлового
забезпечення від 15.08.2001 № 896-С/КІ,
зареєстрованого в КП Київське міське
бюро технічної інвентаризації 21.08.2001,
записано у реєстрову книгу за
реєстровим номером 42074.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
власність» майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.1995 № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права власності» роз'яснено, що
розглядаючи позови, пов'язані з
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
України «Про власність», ст. 22 Кодексу
про шлюб та сім'ю України); майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї чи майно, що є у власності
осіб, які ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду).

Судом обґрунтовано встановлено, що на
час придбання спірної квартири сторони
не перебували у зареєстрованому шлюбі,
не були членами однієї сім'ї, не вели
селянське (фермерське) господарство і
ніяких письмових угод між ними не
укладалося, а тому відсутні підстави
для висновку, що наявність в них у
спільній власності майна.

Отже, для встановлення факту створення
майна внаслідок спільної праці,
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету станом час придбання
квартири ОСОБА_5, позивач який проживав
з відповідачкою без укладення шлюбу,
мав надати суду належні та допустимі
докази про власну участь у набутті
цього майна, оскільки сам по собі факт
проживання без реєстрації шлюбу, без
визначення ступеня його участі працею
і коштами у створенні майна не може
бути підставою для визнання права
спільної сумісної власності на
квартиру.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 12 постанови Пленуму ВСУ «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» від
12.06.98 № 16, спори про поділ майна осіб,
які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17
закону «Про власність», відповідних
норм ЦК Української PCP та з урахуванням
п. 5 постанови Пленуму ВСУ «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22.12.95 № 20.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 закону «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК Української PCP 1963
року визначено, що сумісною власністю є
спільна власність без визначення
часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму ВСУ
від 22.12.95 № 29 «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності», розглядаючи
позови, пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(ст. 16 закону «Про власність», ст. 22
КпШС), а й майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, або майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (п. 1 ст.ст.
17, 18, п. 2 ст. 17 закону «Про власність»),
тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб як
членів сім'ї (при цьому спільною працею
осіб слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення
спору щодо поділу майна, набутого
сім'єю, слід установити не лише
обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці та факт наявності родинних
відносин.

Навіть факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права спільної сумісної власності на
квартиру.

Виходячи з викладеного, неможливим є
застосування судом ч. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність» для визначення
за позивачем права власності на
половину майна, придбану до 01.01.2004 без
установлення факту створення
(придбання) сторонами майна внаслідок
спільної праці, ведення спільного
господарства, побуту та бюджету.

Зазначена правова позиція
узгоджується з правовою позицією
викладеною Верховним Судом України у
постанові від 25.12.2013.

Разом з тим, ОСОБА_2 факт створення
(придбання) сторонами майна внаслідок
спільної праці, ведення спільного
господарства, побуту та бюджету станом
на час придбання ОСОБА_5 квартири
АДРЕСА_1 належними та допустимими
доказами не довів.

Доводи апеляційної скарги щодо
визнання договору дарування недійсним,
спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Судом встановлено, що 16.04.2013 ОСОБА_5, від
імені якої діяла ОСОБА_12, передала
безкоштовно у власність (подарувала)
ОСОБА_6 належну їй квартиру, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 69,70 кв.м. Вказаний
договір посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_13,
зареєстровано в реєстрі № 86.

Висновок суду про відсутність
передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України
підстав для визнання договору
дарування недійсним, є законним і
обґрунтованим, оскільки ґрунтується на
фактичних обставинах справи, наявних в
ній доказах та вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції не дав належну
оцінку наявним у справі доказам, які
свідчать про проживання позивача з
відповідачкою та невірно застосував
норми закону, не знайшли свого
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи, оскільки зі змісту
оскаржуваного рішення вбачається, що
суд надав належну оцінку наявним у
справі доказам, в їх сукупності та
вірно застосував норми права, які
регулюють спірні правовідносини
сторін.

Посилання апелянта на порушення судом
норм процесуального права та не
залучення до участі у справі в якості
співвідповідача ОСОБА_10, яка набула
право власності на спірну квартиру, не
можуть братись до уваги, оскільки
позивачем не було заявлено жодних
вимог до вказаної особи.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія судді приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 22 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді