У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів
Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Сколівського районного суду
Львівської області від 6 грудня 2013 року,
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за
договором позики у розмірі 820 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 3
березня 2011 року між ним та ОСОБА_4
укладено договір позики, відповідно до
якого останньому передано 1 200 000 грн до 5
травня 2013 року. Укладення договору
позики підтверджено розпискою
позичальника від 3 березня 2011 року.

Станом на 24 вересня 2013 року відповідач
не повернув 820 200 грн за договором
позики, що є підставою для стягнення
грошових коштів у судовому порядку.

Рішенням Сколівського районного суду
Львівської області від 6 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 10 квітня 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 820 200 грн боргу за договором
позики. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до
розписки від 3 березня 2011 року ОСОБА_4
взяв у ОСОБА_3 у борг 1 200 000 грн.

Оригінал розписки від 3 березня 2011 року
знаходиться у позикодавця.

Боржник повернув позикодавцю 379 800 грн,
залишок боргу на 24 вересня 2013 року
становить 820 200 грн.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач порушив зобов'язання за
договором позики, з нього підлягає
стягненню на користь позивача 820 200 грн
боргу.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд погодився
із його висновками та залишив ухвалене
ним рішення без змін. Апеляційний суд
виходив із досліджених і оцінених
доказів судом першої інстанції та не
взяв до уваги надану відповідачем
копію розписки позивача від 29 вересня
2012 року про отримання ним виконання за
договором позики у розмірі 820 200 грн із
тих підстав, що такий доказ надано
апеляційному суду з порушенням ч. 2 ст.
303 ЦПК України. Крім того, у судовому
засіданні 6 грудня 2013 року відповідач
не заявляв клопотань про відкладення
розгляду справи для подання доказів на
підтвердження повернення боргу за
договором позики від 3 березня 2011 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Висновки судів про задоволення позову
відповідають вимогам ст. ст. 1046, 1047 ЦК
України та встановленим у справі
обставинам. У суді першої інстанції
ОСОБА_4 не довів належними і
допустимими доказами повернення всієї
суми боргу.

Як убачається із матеріалів справи, до
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції відповідач долучив
копію розписки від 29 вересня 2012 року, за
змістом якої ОСОБА_3, у присутності двох
свідків, отримав від ОСОБА_4 830 000 грн у
рахунок повернення позики відповідно
до договору, укладеного між сторонами 3
березня 2011 року; претензій до
позичальника немає (а.с.46).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Посилання у касаційній скарзі на те, що
ОСОБА_4 повернув всю суму боргу за
договором позики, що підтверджується
розпискою від 29 вересня 2012 року, яку
відповідач надав апеляційному суду, не
спростовує висновки судів про
задоволення позову. Апеляційний суд
мотивував, чому не бере до уваги
долучену ОСОБА_4 до апеляційної скарги
копію розписки від 29 вересня 2012 року.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 295, ч. 2 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд обґрунтовано
не взяв до уваги зазначену розписку з
тих підстав, що така не була надана суду
першої інстанції, відповідач не довів
поважних причин неподання її суду
першої інстанції.

З огляду на викладене, касаційна скарга
ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції та ухвала
апеляційного суду - залишенню без змін
відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 6 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 10 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:
В.І.
Мартинюк

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник