Справа № 373/1049/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2014 року Переяслав-Хмельницький
міськрайонний суд Київської області в
складі:

головуючого судді Потоцького В.В.,

при секретарі Олійник Ю.І.,

адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Переяслав-Хмельницький
справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення
компенсації за невикористану
відпустку, і позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
повернення помилково нарахованої та
виплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 просить стягнути на її користь з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
компенсацію за невикористану
відпустку за період роботи з 01.07.2007 року
по 21.09.2012 року у сумі 4707,95 грн., та
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку у сумі 23870,64 грн., а
всього: 28578,59 грн., посилаючись на те,
вона з 01.07.2007 року по 21.09.2012 року
працювала у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на посаді продавця. За період
роботи відповідачка грубо порушувала
вимоги трудового законодавства щодо
оплати праці та надання відпусток,
зокрема відпустки за кожен рік роботи в
установленому законом порядку не
надавалися. При звільненні з роботи
компенсація за невикористані
відпустки позивачці не нараховані та
не виплачені. Постановою судді
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 16.05.2013 року ОСОБА_4 була притягнута
до адміністративної відповідальності
за ст. 41 КУпАП і на неї накладено
адміністративне стягнення у виді
штрафу у розмірі 510 грн. Проте, ОСОБА_4
компенсацію за невикористану
відпустку станом на сьогоднішній день
позивачці не нарахувала і не виплатила.
Відповідно до вимог ст.ст. 74-75 КЗпП
України, громадянам, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, а також працюють за
трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати. Щорічна відпустка
надається працівникам тривалістю не
менш як 24 календарних дні за
відпрацьований робочий рік. ОСОБА_3
пропрацювала у відповідача без
відпустки протягом п'яти років трьох
місяців. У зв'язку з тим, що позивачка не
має даних про суму нарахованої їй
заробітної плати, вимушена ставити
питання про нарахування компенсації,
виходячи із мінімальної заробітної
плати на день звільнення, що становила
1108 грн. на місяць. Відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженої Постановою Кабінету
Міністрів №100 від 08.02.1995 року,
відповідачка повинна сплатити
позивачці відпускні за:

2007 рік - 435,93 грн.; (4707,95:183x12);

2008 рік - 896,36 грн.;

2009 рік - 898,88 грн.;

2010 рік - 898,88 грн.;

2011 рік - 898,88 грн.;

2012 рік - 679,02 грн.

Всього: 4707,95 грн.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника, виплата всіх
сум, що належить йому проводиться в
день звільнення. В разі спору про
розмір сум належних працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган в усякому випадку повинен
виплатити у зазначений строк не
оспорювану ним суму. Указану вимогу
закону відповідачка порушила. В силу
вимог ст.117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника належних
звільненому працівникові сум у строки,
передбачені ст.116 КЗпП України, власник
зобов'язаний виплатити працівникові
його середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. Відповідачка затримала
розрахунок з позивачкою безпідставно,
а тому повинна виплатити їй середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку, починаючи з 22.09.2012 року по
15.04.2014 року, що становить 470 календарних
днів при середньоденному заробітку 50,36
грн. у сумі 23870,64 грн., (470x50,36 грн.)
Середньоденний заробіток розраховано
виходячи із заробітної плати за
липень-серпень 2012 року (2216:44-50,36). Всього
відповідача має сплатити позивачці
28578,59 грн., (4707,95+23870,64). Відповідно до ст.
238 КЗпП України, при розгляді трудових
спорів у питання про грошові вимоги,
орган, який розглядає спір має право
винести рішення про виплату
працівникові належних сум, без
обмеження будь-яким строком.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_2 позов не визнали і пояснили, що
ОСОБА_3 мала усі передбачені законом
можливості для використання своїх
відпусток під час роботи і ці
можливості використовувала. Крім того,
відповідачка заявила до ОСОБА_3
зустрічний позов про повернення
помилково нарахованої та виплаченої
заробітної плати в сумі 742 грн. 21 коп.,
посилаючись на те, що вона помилково
нарахувала та виплатила ОСОБА_3
заробітну плату за період з 01.07.2007 по
21.09.2012 року під час фактичного
перебування останньої у відпустках в
сумі 4166,50 грн., тобто в більшому розмірі,
ніж належало виплатити (3424,29 грн.).

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1
зустрічний позов не визнали.

Суд вважає, що первісний позов і
зустрічний позов не підлягають
задоволенню з таких підстав.

01 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як
фізичною особою-підприємцем, був
укладений безстроковий трудовий
договір, за яким позивачка виконувала
роботу продавця. На початку серпня 2012
року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 з
проханням надати їй щорічну відпустку.
Остання в усній формі дозволила
позивачці йти у відпустку з 14.08.2012 року.
Враховуючи те, що відповідач дала
позивачці усний дозвіл на відпустку і
знаючи, що наказів про це відповідач не
видає, ОСОБА_3 виїхала на відпочинок,
передавши товарно-матеріальні
цінності іншому постійному
працівникові.

Постановою судді
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 02 листопада 2012 року ОСОБА_4 визнана
винною у вчиненні правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 41 Кодексу України
про адміністративні правопорушення, за
те, що ОСОБА_4, будучи фізичною
особою-підприємцем, допустила
порушення законодавства про працю.
Зокрема, згідно ст. 79 КЗпП України,
черговість надання відпусток
визначена графіком, який затверджений
підприємцем, проте дата надання
відпусток не співпадає з датами
надання відпусток працівникам та не
проводиться письмове повідомлення
працівника про дату початку відпустки
за два тижні встановленого графіком
терміну. В порушення ст. 80 КЗпП України,
ОСОБА_4 допускає ненадання щорічних
відпусток працівникам протягом двох
років, зокрема, ОСОБА_3 не перебувала у
відпустці за період роботи з 01.07.2007 року
по 21.09.2012 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 12 березня 2013 року було
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, як фізичної
особи-підприємця, про поновлення її на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди. Колегією суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у рішенні від 12
березня 2013 року встановлено, що між
сторонами 01 липня 2007 року був укладений
безстроковий трудовий договір. 03
вересня 2012 року відповідачка надіслала
на адресу позивачки лист, яким просила
останню повідомити про причини
відсутності на роботі в період з 14
серпня 2012 року по 09 вересня 2012
року. 21 вересня 2012 року відповідачкою
було складено акт про відсутність на
роботі, з якого вбачається, що в період
з 14 серпня 2012 року по 21 вересня 2012 року
позивачка з невідомих причин була
відсутня на роботі протягом робочого
дня.

З постанови Київського окружного
адміністративного суду від 27 березня
2013 року у справі №810/684/13-а, слідує, що
суми сплаченого ОСОБА_4 до бюджету
податку відповідали законодавчо
встановленим розмірам з урахуванням
розміру заробітної плати, визначеному
в трудовому договорі між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 від 01.07.2007 року, будь-якого
обґрунтування розміру донарахованого
їй податкового зобов'язання з
посиланням на документи
бухгалтерського обліку податковим
органом в акті перевірки не зазначено
та суду не надано, висновки податкового
органу про порушення ОСОБА_4 вимог
податкового законодавства є
помилковими і безпідставними, а
винесене на їх підставі податкове
повідомлення-рішення є протиправним та
підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Крім того, ОСОБА_3 зверталась із заявою
до Переяслав-Хмельницького
міжрайонного прокурора, де вказувала,
що з 12 серпня 2012 року пішла у відпустку,
щоб оздоровитися, відповідно до
законодавства, на строк не менше ніж 24
календарних дні.

Відповідно до вимог ст.ст. 74-75 КЗпП
України, громадянам, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, а також працюють за
трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати. Щорічна відпустка
надається працівникам тривалістю не
менш як 24 календарних дні за
відпрацьований робочий рік.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника, виплата всіх
сум, що належить йому проводиться в
день звільнення. В разі спору про
розмір сум належних працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган в усякому випадку повинен
виплатити у зазначений строк не
оспорювану ним суму.

В силу вимог ст. 117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника належних
звільненому працівникові сум у строки,
передбачені ст. 116 КЗпП України, власник
зобов'язаний виплатити працівникові
його середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ст. 238 КЗпП України, при
розгляді трудових спорів у питання про
грошові вимоги, орган, який розглядає
спір має право винести рішення про
виплату працівникові належних сум, без
обмеження будь-яким строком.

Проте, ОСОБА_3 мала усі передбачені
законом можливості для використання
своїх відпусток під час роботи і ці
можливості використовувала. Сторони
свідомо, в порушення чинного
законодавства, спрощували процедуру
виходу у відпустку, оскільки таке
спрощення їх влаштовувало. Жодних
претензій з цього приводу протягом
періоду роботи ОСОБА_3 фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 до звільнення
її з роботи не заявляла.

Вина ОСОБА_4 у затриманні розрахунків
зі ОСОБА_3 після її звільнення, яка є
обов'язковою та необхідною ознакою для
застосування статей 116; 117 КЗпП України,
відсутня, оскільки, згідно акту про
відмову в отриманні розрахункових
коштів ОСОБА_3, складеного 08.10.2012 року
(після звільнення її з роботи 21 вересня
2012 року) в приміщенні центру зайнятості
за участю працівників центру, ОСОБА_3
сама штучно створила ситуацію, за якої
в ОСОБА_4 не було можливості провести з
нею розрахунок у строк, встановлений
ст. 116 КЗпП України.

В своїх позовних вимогах ОСОБА_4
посилається на те, що вона виявила
лічильну помилку, яка була нею допущена
при нарахуванні та виплаті заробітної
плати ОСОБА_3 Відповідно до «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», затвердженого Постановою КМ
України від 8 лютого 1995 року №100, цей
порядок застосовується при розрахунку
нарахування виплат за час щорічної
відпустки. Згідно до п. 7 зазначеного
Порядку №100, відпускні розраховуються
шляхом ділення сумарного заробітку за
останні перс і наданням відпустки 12
місяців або за менший фактично
відпрацьований період на відповідну
кількість календарних днів року, чи
меншого відпрацьованого періоду (за
винятком святкових і неробочих днів,
встановлених законодавством),
одержаний результат перемножується на
число календарних днів відпустки.
Приймаючи до уваги, що відсутність на
роботі відповідачки ОСОБА_3 за час її
фактичного перебування у щорічних
відпустках відображалася в табелі
обліку робочого часу у вигляді 8 годин
робочого часу, то відповідно заробітна
плата за час щорічної відпустки
нараховувалася та виплачувалася як при
оплаті праці під час роботи. Таким
чином, у разі нарахування та оплати
часу перебування у відпустці, згідно з
Порядком №100, відповідачка за місяць
перебування у відпустці мала б
отримати суму нарахованих відпускних
меншу, аніж ту, яка була нарахована як
заробітна плата.

Згідно ст. 127 КЗпП України, відрахування
із заробітної плати можуть провадитись
тільки у випадках, передбачених
законодавством України. Відрахування
із заробітної плати працівників для
покриття їх заборгованості
підприємству, установі і організації,
де вони працюють, можуть провадитись за
наказом (розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу для
повернення авансу, виданого в рахунок
заробітної плати; для повернення сум,
зайво виплачених внаслідок лічильних
помилок; для погашення невитраченого і
своєчасно не поверненого авансу,
виданого на службове відрядження або
переведення до іншої місцевості; на
господарські потреби, якщо працівник
не оспорює підстав і розміру
відрахування. У цих випадках власник
або уповноважений ним орган вправі
видати наказ (розпорядження) про
відрахування не пізніше одного місяця
з дня закінчення строку, встановленого
для повернення авансу, погашення
заборгованості або з дня виплати
неправильно обчисленої суми.

При нарахуванні та виплаті заробітної
плати ОСОБА_3 була допущена не лічильна
помилка, а свідоме порушення
розрахунку нарахування виплат за час
щорічної відпустки, спрощували
процедури виходу у відпустку в
порушення чинного законодавства.

Зазначені обставини підтверджуються:
трудовим договором між сторонами;
постановою судді
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 16.05.2013 року; листами інспекції
праці; актом про відмову ОСОБА_3 в
отриманні розрахунків 8.10.2012 року,
складеним у приміщенні районного
центру зайнятості; актом від 21.09.2012 року
про відсутність ОСОБА_3 на роботі у день
звільнення; листом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 з
пропозицією прибути для проведення
розрахунків від 24 вересня 2012 року з
квитанцією поштового відділення про
вручення поштового відправлення;
касовим чеком про оплату поштового
відправлення з аналогічними
пропозиціями від 24.09.2012 року;
рекомендованими повідомленнями про
вручення поштових відправлень та
касовими чеками про їх оплату від 03.10.2012
року і 26.10.2012 року; санаторно-курортними
книжками ОСОБА_3 про її перебування на
відпочинку під час відпусток у 2010-2011
роках; розрахунком по зарплаті та
квитанція про здійснення поштового
переводу грошових коштів відповідачці
після повторного звільнення з роботи в
березні 2014 року; ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18 червня 2013 року у справі №810/684/13-а;
заявою ОСОБА_3 до
Переяслав-Хмельницького міжрайонного
прокурора.

На підставі п. 1.1 ст.5 Закону України
«Про судовий збір», від сплати судового
збору ОСОБА_3 звільнена.

На підставі ст.ст. 74; 116; 117; 127; 232; 238 КЗпП
України, керуючись ст.ст. 10; 11; 60; 209; 213; 214;
215; 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку відмовити.

В задоволенні позову фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
повернення помилково нарахованої та
виплаченої заробітної плати відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через суд
першої інстанції. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. В разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ: