Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/4499/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,
При секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 19 вересня 2014 року в
справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позивач зазначав, що 12.05.2008 року між
ними та відповідачем було укладено
договір б/н згідно до якого відповідач
отримав кредит у розмірі 2910,00 гривень у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Кредит був
наданий у вигляді встановлення
кредитного ліміту на платіжну картку.
Відповідно до умов укладеного
договору, договір складається з заяви
позичальника, умов надання банківських
послуг та правил користування
платіжною карткою.

У порушення вимог договору відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим, відповідач станом на 31.03.2014 року
має заборгованість у розмірі 11784, 26
гривень, що складає 2906, 32 гривень
заборгованість за кредитом, 5918,84
гривень заборгованість по процентам за
користування кредитом,, 1921, 75 грн.
Заборгованість по комісії за
користування кредитом, а також штрафи
згідно до п.8.6 Умов та правил надання
банківських послуг: 500 гривень штраф
(фіксована частка), 537, 35 гривень штраф
(процентна ставка).

Посилаючись на ці обставини, просили
стягнути з відповідача на їх користь
заборгованість по договору в розмірі
11784, 26 гривень та судовий збір в розмірі
243,60 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 19
вересня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» заборгованість станом на
31.03.2014 року у розмірі 11784,26 грн. 26 коп., що
складає 2906,32 гривень заборгованість за
кредитом, 5918,84 гривень заборгованість
по процентам за користування кредитом,
1921,75 грн. заборгованість по комісії за
користування кредитом, 500 грн.
штраф(фіксована частина), 537,35 грн. штраф
(процентна складова) та стягнуто
судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
в особі представника ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право скасувати рішення суду
першої інстанції і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог, або
змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 509 - 510; 525 - 527; 530 ЦК України у
відповідності до яких врегульовані
питання щодо поняття зобов'язання та
його виникнення; визначено сторони у
зобов'язанні; встановлено
недопустимість односторонньої відмови
від зобов'язання; загальні умови
виконання зобов'язання; виконання
зобов'язання належними сторонами та
встановлено строк (термін) виконання
зобов'язання. Також суд посилався на
приписи статей 610-612; 625, 629, 653 ЦК України,
якими визначено поняття порушення
зобов'язання; правові наслідки
порушення зобов'язання; прострочення
боржника; відповідальність за
порушення грошових зобов'язань;
обов'язковість договору; правові
наслідки зміни або розірвання договору
та на статті 1050, 1054 ЦК України, за якими
встановлено наслідки порушення
договору позичальником і надано
поняття кредитного договору.

Задовольнивши позовні вимоги
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», суд
посилався на зміст постанови
Верховного суду України від 19 березня
2014 року (в справі №6-14цс14 та виходив з
того, що з наданого позивачем в якості
доказу скринщоту вбачається, що строк
дії картки - по 30 квітня 2012 року, а тому
перебіг позовної давності починається
зі спливом зазначеної дати, а тому
позивачем не пропущено позовну
давність.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції не врахував, що позивачем
пропущено строк позовної давності.
Представником відповідача заявлялося
про застосування строку позовної
давності до розгляду справи по суті.
Проте, суд першої інстанції дійшов
протилежного висновку, який не
відповідає обставинам справи.

Вказані доводи апеляційної скарги
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що 12.05.2008 року між
банком та ОСОБА_2 було укладено договір
б/н згідно до якого останній отримав
кредит у розмірі 2910,00 гривень у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. Кредит був наданий у
вигляді встановлення кредитного
ліміту на платіжну картку.

Зі змісту заяви, яку оформляв ОСОБА_2
для видачі йому кредиту, вбачається, що
погашення заборгованості - щомісячними
платежами в розмірі 7% від суми
заборгованості (а. с. 8 - на звороті).

Зі змісту пункту 9.12. Умов та Правил
надання банківських послуг видно, що
Договір, який укладений 12.05.2008 року між
банком та ОСОБА_2 діє протягом 12
місяців з моменту підписання. Якщо
протягом цього строку жодна із сторін
не проінформує іншу про припинення дії
Договору, він автоматично лонгується
на такий же строк (а. с.13).

Оскільки протягом часу його дії
сторони не заявляли про припинення дії
договору, він автоматично був
пролонгований на 12 місяців - до 12.05.2009
року, що є кінцевим терміном
повернення кредиту.

Відповідно до умов укладеного
договору, договір складається з заяви
позичальника, умов надання банківських
послуг та правил користування
платіжною карткою.

У порушення вимог договору відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим, відповідач станом на 31.03.2014 року
має заборгованість у розмірі 11784, 26
гривень, що складає 2906, 32 гривень
заборгованість за кредитом, 5918,84
гривень заборгованість по процентам за
користування кредитом,, 1921, 75 грн.
Заборгованість по комісії за
користування кредитом, а також штрафи
згідно до п.8.6 Умов та правил надання
банківських послуг: 500 гривень штраф
(фіксована частка), 537, 35 гривень штраф
(процентна ставка).

Так, згідно частини 1 статті 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.
Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Судова колегія враховує те, що
натепер існує правова позиція
Верховного суду України, висловлена в
постанові суду від 19 березня 2014 року
(справа № 6-14 цс 14), в якій зазначено, що
відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Також судова колегія бере до уваги
і наступну позицію Верховного Суду
України, висловлену на засіданні
Судової палати у цивільних справах 24
вересня 2014 року (при розгляді справи №
6-103цс14), предметом якої був спір про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

При розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок, що у
разі неналежного виконання
позичальником зобов'язання за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Верховний суд також зазначає, що
судами залишено поза увагою те, що
відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил
користування платіжною карткою строк
дії картки вказаний на лицевій стороні
карти (місяць і рік), і вона діє до
останнього календарного дня
зазначеного місяця, строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі -
останнім днем місяця, указаного на
картці, і що останній платіж здійснено
в листопаді 2008 року, дія картки
закінчилась 30 жовтня 2009 року, а з
позовом до суду банк звернувся лише у
вересні 2013 року. Суди апеляційної й
касаційної інстанцій, погоджуючись із
доводами позивача щодо неодноразової
пролонгації кредитного договору, не
звернули уваги на те, що пролонгація
договору передбачає продовження
строку дії договору після виконання
сторонами його умов і переукладання
договору на тих самих умовах, на яких
він був укладений, а також на те, що
після закінчення строку дії договору
банк не видавав боржнику грошових
коштів і нової платіжної картки, а
боржник своїх зобов'язань за договором
від 13 жовтня 2006 року не виконав.

В силу вимог статті 360-7 ЦПК України
позиції, висловлені Верховним судом
України, є обов'язковими для всіх
судів України, а суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно частини 5 статті 261 ЦК України
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

З виписки по особистому рахунку,
наданої суду в якості письмового
доказу представником позивача, видно,
що останній платіж за кредитним
договором у розмірі 219 грн. 50 коп.
здійснено 26.09.2008 року, тобто, перебіг
позовної давності (ст. 257 ЦК України)
щодо місячних платежів починається
після несплати чергового платежу, а до
суду позивач звернувся лише у травні 2014
року (а. с. 45-55).

Згідно частини 4 статті 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи та пояснень
представника ОСОБА_2 вбачається, що
позивачем було заявлено письмово про
застосування позовної давності - до
ухвалення судового рішення. На думку
позивача вперше сальдо простроченої
заборгованості з'явилося 01.11.2008 року,
саме з цієї дати позивач нарахував на
прострочену заборгованість відсотки в
розмірі 11,57 грн., що видно з розрахунку,
наданого позивачем. В заяві про
застосування строку позовної давності
представник відповідача вказав, що
строк позовної давності почав перебіг
з 01.11.2008 року, тобто, останнім днем
звернення до суду за захистом
порушеного права було 01.11.2011 року.
Оскільки позивач звернувся з даним
позовом до суду лише 13.05.2014 року, в
задоволенні позову слід відмовити (а.
с. 37-39;60-61)

Суд першої інстанції, задовольнивши
позовні вимоги банку, посилався на
наданий позивачем доказ - копію
скриншоту, з якої видно, що строк дії
картки - до 04/ 12, а тому вважав, що
позивачем не пропущено позовної
давності для звернення до суду з
позовом про захист порушених прав,
оскільки позивач звернувся до суду
13.05.2014 року - до спливу позовної
давності, перебіг строку якої
розпочато з дня закінчення дії картки -
з останнього дня квітня 2014 року (а. с.
56).

Такий висновок суду першої інстанції
не відповідає обставинам справи та
суперечить позиції Верховного Суду
України, висловленої в постанові від 19
березня 2014 року в справі № 6-20цс14. В
цій постанові вказано:

«Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина п'ята статті 261 ЦК
України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом
установлено, що згідно з умовами
кредитного договору (пунктами 3.1, 3.3)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) у розмірі та в
строки, визначені договором, і щомісяця
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також сплатити пеню за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
до 10 числа кожного місяця, а процентів -
кожного 10 числа (включно) кожного
календарного місяця, наступного за
звітним, у рахунок якого вносяться
кошти, то початок перебігу позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Як установлено судами попередніх
інстанцій, відповідач перестала
виконувати щомісячні зобов'язання з
погашення кредиту та процентів за
користування кредитом, у зв'язку із чим
з 10 січня 2006 року у неї утворилась
заборгованість за кредитним договором.
У свою чергу банк звернувся до суду з
позовом до неї 25 березня 2013 року.

У зв'язку з наведеним висновок суду про
початок перебігу позовної давності з 27
грудня 2010 року - з визначеної судом дати
закінчення дії кредитного договору - та
відсутність підстав для застосування
позовної давності до вимог банку про
стягнення заборгованих на час
звернення до суду платежів ґрунтується
на неправильному застосуванні норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
і зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у разі
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів і
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення кожного чергового
платежа».

Аналогічні висновки містяться в
постановах Вищого господарського суду
України від 12 грудня 2012 року та від 7
березня 2013 року.

За таких обставин в даній справі
початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення в
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд,
а саме, з 01.11.2008 року - коли вперше
з'явилося сальдо простроченої
заборгованості та банком було
нараховано на прострочену
заборгованість відсотки в розмірі 11,57
грн. (а. с. 4 - на звороті).

З матеріалів справи вбачається, що суд
першої інстанції вірно встановив
правовідносини сторін, з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, проте, дійшов помилкового
висновку, що позивачем не пропущено
строк для звернення до суду.

Таким чином, довід апеляційної скарги
про невідповідність висновків суду
обставинам справи знайшов своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду, а відтак рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2014 року
скасувати. Ухвалити нове рішення:
Відмовити ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ
ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
«ПРИВАТБАНК» в задоволенні позову до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором від 12.05.2008 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: