АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в 1 інстанції - Цокол Л.І.
Доповідач - Поліщук Н.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М.,
Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю представника
позивача ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представників
відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 та за апеляційною скаргою
ОСОБА_6, в інтересах якого діє Головне
управління юстиції в м.Києві, на
рішення Печерського районного суду
м.Києва від 05 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа -
Орган опіки та піклування
Святошинської районної у м.Києві
державної адміністрації про
забезпечення повернення малолітньої
дитини до Сполученого Королівства
Великої Британії та Північної
Ірландії, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2012 року ОСОБА_6, в інтересах
якого діє Головне управління юстиції в
м.Києві на підставі Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей, вчиненої у Гаазі 25
жовтня 1980 р., звернувся до суду з
позовом про визнання незаконним
утримання на території України
неповнолітньої дитини ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем ОСОБА_5;
повернення неповнолітнього ОСОБА_7 до
місця постійного проживання у
Великобританії за адресою: АДРЕСА_1; у
разі якщо рішення не буде виконано в
добровільному порядку, зобов»язати
відповідача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,
передати неповнолітнього ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою:
АДРЕСА_1 для забезпечення повернення
дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач самостійно змінила місце
проживання дитини і визначила його
нове місце проживання в Україні з
порушенням прав позивача, оскільки ні
усної ні письмової згоди на зміну
постійного місця проживання
неповнолітнього сина він не надавав.

Рішенням Печерського районного суду
м.Києва від 05 червня 2013 року (т.5 а.с. 226) в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись рішенням суду, ОСОБА_6, в
інтересах якого діє Головне управління
юстиції в м.Києві, подано апеляційну
скаргу, у якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, невідповідністю
висновків встановленим обставинам та
недоведеністю тих обставин, які суд
вважав встановленими. Посилається на
те, що суд безпідставно не застосував
ст.ст. 3 і 5 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року та помилково
не врахував, що утримання дитини на
Україні відповідачем без згоди позивач
є порушенням його прав на здійснення
піклування про дитину. Вище наведеною
Конвенцією передбачене вичерпне коло
випадків, коли суд може відмовити у
поверненні дитини до постійного місця
проживання. Проте судом не були
встановлені такі обставини, а тому
правових підстав для відмови в позові у
суду не було. Посилається на те, що суду
не були надані докази, які б
підтверджували згоду позивача на
залишення дитини в Україні. Зазначає,
що суд не врахував, що рішення про
визначення місця проживання дитини, що
віднесено до компетенції суду
Великобританії, не ухвалювалось. Також
зазначає, що судом порушені вимоги
ст.ст. 12 та 17 Конвенції, відповідно до
яких він повинен був ухвалити рішення
про негайне повернення дитини.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5
подано апеляційну скаргу, у якій
просить рішення суду змінити в частині
вирішення питання щодо розподілу
судових витрат та стягнути з позивача
на її користь понесені судові витрати в
розмірі 35602 грн. Зазначила, що суд
безпідставно відмовив в задоволені
заяви про розподіл судових витрат, а
тому рішення підлягає зміні в цій
частині.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від
03 вересня 2013 року рішення Печерського
районного суду м.Києва від 05 червня 2013
року скасовано та ухвалено нове про
задоволення позовних вимог, визнання
незаконним утримання на території
України неповнолітньої дитини ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5; зобов»язано
ОСОБА_5 повернути неповнолітнього до
Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії за
адресою: АДРЕСА_1, або передати
неповнолітнього батькові ОСОБА_6, який
приїде в Україну, щоб зараби дитину в
присутності представника служби дітей
(т.6 а.с.37).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року
рішення Апеляційного суду м.Києва від 03
вересня 2013 року залишено без змін (т.6
а.с.121).

Постановою Верховного Суду України від
02 липня 2014 року ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 жовтня 2013 року скасовано,
справу направлено на новий касаційний
розгляд (т.6 а.с.215). Одночасно судом
висловлено правову позицію, згідно
якою, вирішуючи питання щодо
повернення дитини до місця її
постійного проживання з підстав,
передбачених Конвенцією про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року, суд,
ураховуючи найвищі інтереси дитини,
повинен дослідити, чи є переміщення або
утримання дитини незаконним, і
забезпечити негайне повернення дитини
(статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд
повинен переконатись у наявності
(відсутності) виключень, передбачених
статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи
здійснювалось піклування про дитину в
місці постійного проживання до моменту
переміщення, чи існує серйозний ризик
того, що повернення поставить під
загрозу заподіяння фізичної або
психічної загрози або іншим шляхом
створить нетерпиму обстановку, а також
чи таке повернення допускається з
урахуванням основних принципів
запитуваної держави.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 вересня 2014
року рішення Апеляційного суду м.Києва
від 03 вересня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав,
проти задоволення апеляційної скарги
відповідача заперечував.

В судовому засіданні відповідач та її
представники апеляційну скаргу
підтримали, проти апеляційної скарги
позивача заперечували.

Представник третьої особи в судове
засідання не з»явився, подав заяву про
розгляд справи без його участі, просив
ухвалити рішення на користь дитини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
з»явившихся осіб, розглянувши справу в
межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого по справі
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції відповідає.

З матеріалів справи убачається та
установлено судом, що 10 квітня 2010 року
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали шлюб у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Солом'янського районного управління
юстиції у м.Києві. Після одруження
дружині надано прізвище - ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шеффілд ОСОБА_8
(Великобританія) у подружжя народився
син - ОСОБА_7.

Дитина народилась у пологовому будинку
відділенні «Джессоп Уінг» лікарні
«Шеффілд Тічінь Хоспіталз» та є
зареєстрованим пацієнтом медичного
центру «Слоан Медікал Сентре».

Після народження дитина разом з
батьками постійно проживала у
Великобританії за адресою: вул. Буркот
Роуд, 110 м.Шеффілд Великобританія.

11 березня 2012 року було заброньовано
авіаквитки на переліт з Манчестера,
Великобританія - Амстердама Нідерланди
- Київ Україна 11 квітня 2012 року та в
зворотному напрямку 22 квітня 2012 року на
позивача з дитиною та відповідача.

11 квітня 2012 року родина виїхала до
України з метою відвідування родичів
відповідача. Повернення позивача,
відповідача та їх дитини до Великої
Британії було заплановано на 22 квітня
2012 року, відомості про малолітню дитину
були внесені до авіаквитка на ім»я
позивача.

14 квітня 2012 року позивач ОСОБА_6 змінив
дату свого повернення до Великої
Британії та покинув територію України,
залишивши відповідача з дитиною на
території України.

Судом також установлено, що 19 серпня 2010
року дружині ОСОБА_6 ОСОБА_5 надано
дозвіл на в»їзд до Сполученого
Королівства, який дійсний до 19
листопада 2012 року без права отримання
фінансової допомоги від держави.

07 серпня 2012 року відповідач отримала
від адвоката позивача листа щодо
розлучення, в якому зазначається про
намір позивача розірвати шлюб.

Установлено також, що рішенням
Святошинського районного суду м.Києва
від 29 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до даних виписок - Епікризів
з історії хвороби відповідача ОСОБА_5, з
17 квітня 2012 року по 30 квітня 2012 року, а в
подальшому з 03 травня 2012 року по 15
травня 2012 року, відповідач знаходилась
на лікування в терапевтичному
відділенні Науково-практичного
медичного центру Харківського
Національного медичного університету.
Відповідачу було встановлено діагноз
та рекомендовано Д-нагляд у терапевта,
невропатолога, санаторно-курортне
лікування, уникати нервових стресів,
протипоказано переміщення в
повітряному просторі.

Відповідно до консультативного
висновку Київського міського центру
малоінвазивної травматології та
ортопедії від 09 липня 2012 року,
відповідач була оглянута на предмет
препателярного буреіту лівого коліну.
Протипоказано фізичні навантаження та
повторний огляд через 14 днів.

З даних медичної документації, а також
даних листування електронною поштою
між позивачем та відповідачем в період
з квітня 2012 року, убачається
обізнаність позивача у неможливості
відповідача здійснити подорож за
станом свого здоров'я, а в подальшому
без допомоги іншої особи, а також те, що
було відсутнє реагування на прохання
відповідача в наданні допомоги про
повернення до Великобританії.

З матеріалів справи також убачається,
що в грудні 2012 року ОСОБА_6, в інтересах
якого діє Головне управління юстиції в
м.Києві подана заява, в якій позивач
просить, зокрема, ухвалити рішення про
повернення неповнолітнього ОСОБА_7 до
місця постійного проживання у
Великобританії за адресою: АДРЕСА_1; у
разі якщо рішення не буде виконано в
добровільному порядку, зобов»язати
відповідача передати неповнолітнього
батькові ОСОБА_6 для забезпечення
повернення дитини, проте, згідно заяви
про повернення дитини до Центрального
органу Англії та Уельсу Відділ
міжнародного викрадення дітей та
контактів вказує про свою неготовність
їхати в Україну, щоб забрати сина ( том 1
а.с. 67).

Окрім того, судом установлено, що на
даний час відповідач разом з дитиною
проживають у АДРЕСА_2, яка належить
відповідачу на праві приватної
власності. Умови проживання створені
належним чином. Дитина відвідує групу
раннього розвитку «Листочки» в
сімейному центрі «Чудо-Дерево». Згідно
даних укладених договорів
добровільного медичного страхування,
майнові інтереси дитини застраховані.
Відповідно до даних довідки дитячої
поліклініки №1 Святошинського району
м.Києва, станом на 16 січня 2013 року
дитина ОСОБА_10 перебуває виключно на
грудному вигодовуванні. Дитина отримує
необхідну медичну допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що за наслідками судового
розгляду та встановлення обставин
справи є підстави для переконливих
висновків в тому, що позивач фактично
дав згоду на утримування дитини,
особисто залишивши відповідача та
дитину на території України. Окрім
того, суд першої інстанції також
виходив з того, що існує серйозний
ризик, що повернення дитини поставить
її під загрозу заподіяння фізичної або
психологічної шкоди, або іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку, оскільки дитина має 1 рік 8
місяців, знаходиться на грудному
вигодовуванні, його прив'язаність до
матері є такою, що створює безпечне
зростання, атмосферу любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості, усвідомлення
надійності.

В частині розподілу судових витрат суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно до Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей відшкодування
судових витрат не передбачено.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 в
частині відшкодування судових витрат
відхиляються колегією суддів, оскільки
є вірним висновком суду першої
інстанції в цій частині, справа
вирішена відповідно до Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року, якою не
передбачено відшкодування судових
витрат за даною категорією справ.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, в
інтересах якого діє Головне управління
юстиції в м.Києві, в частині порушення
судом першої інстанції ст.ст. 12 та 17
Конвенції, а також помилковості
висновків про наявність підстав для
відмову у позові, відхиляються
колегією суддів, виходячи з наступного.

Згідно ст.1 Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей 1980 року, до якої
Україна приєдналась законом України
від 11 січня 2006 року цілями цієї
Конвенції є: а) забезпечення негайного
повернення дітей, незаконно
переміщених до будь-якої з Договірних
держав або утримуваних у будь-якій із
Договірних держав; та б) забезпечення
того, щоб права на опіку і на доступ,
передбачені законодавством однієї
Договірної держави, ефективно
дотримувалися в інших Договірних
державах.

Між Україною та Великобританією
Конвенція набула чинності 01 червня 2011
року.

Головними цілями Конвенції, виходячи з
преамбули та її положень, є
забезпечення негайного повернення
дітей до держав їхнього постійного
місця проживання та захист від
шкідливих наслідків їх незаконного
переміщення до інших держав або
незаконного утримування, виходячи з
того, що інтереси дітей - це
найважливіше в справі турботи про них.

Суть Конвенції полягає в тому, що один
із батьків (або будь-яка інша особа,
якій належать права піклування про
дитину) не має права одноосібно
приймати рішення про зміну місця
проживання дитини та, зокрема, вивозити
її в іншу державу. У випадку виникнення
такої ситуації дитина має бути негайно
повернути в державу свого постійного
проживання для того, щоб компетентний
орган саме цієї держави як держави
постійного місця проживання дитини
прийняв рішення про визначення місця
проживання дитини та участь у її
вихованні батьків (інших осіб).

Стаття 5 Конвенції визначає як
незаконне таке переміщення або
утримування дитини, коли при цьому
порушуються права піклування про
дитину, які належать заявнику, що
включають в себе, зокрема, і право
визначати місце проживання дитини.

Застосування принципу негайного
повернення дитини має на меті
досягнення цілої низки позитивних
наслідків, а саме: захисту прав дитини
на продовження контакту з обома
батьками; забезпечення стабільності
соціального життя дитини; сприяння
тому, щоб рішення щодо піклування про
дитину приймалося компетентним судом
відповідно до законодавства держави її
постійного проживання; перешкодити
завданню моральної шкоди і страждань
дитини.

Отже, згідно із зобов»язанням за
Конвенцією, однозначним наслідком
повернення дитини до її постійного
місця проживання є встановлення судом
факту незаконного переміщення або
утримування дитини.

Згідно ст.3 цієї Конвенції переміщення
або утримування дитини розглядаються
як незаконні, якщо: а) при цьому
порушуються права піклування про
дитину, що належать будь-якій особі,
установі або іншому органу, колективно
або індивідуально, відповідно до
законодавства держави, у якій дитина
постійно мешкала до переміщення або
утримування; та б) у момент переміщення
або утримування ці права ефективно
здійснювалися, колективно або
індивідуально, або здійснювалися б,
якби не переміщення або утримування.

Водночас, Конвенція містить вичерпний
переліку обставин, за наявності яких
суд має право відмовити у поверненні
дитини до місця постійного проживання.
Зокрема, якщо у ході розгляду справи
суд установить, що:

а) особа, установа або інший орган, що
піклуються про дитину, фактично не
здійснювали права піклування на момент
переміщення або утримування, або дали
згоду на переміщення або утримування,
або згодом дали мовчазну згоду на
переміщення або утримування; або б)
існує серйозний ризик того, що
повернення поставить дитину під
загрозу заподіяння фізичної або
психічної шкоди або іншим шляхом
створить для дитини нетерпиму
обстановку ( ст.13 Конвенції).

Судовий або адміністративний орган
може також відмовити в розпорядженні
про повернення дитини, якщо виявить, що
дитина заперечує проти повернення і
досягла такого віку і рівня зрілості,
при якому слід брати до уваги її думку.

Окрім того, відповідно до ст.12
Конвенції судовий і адміністративний
орган, навіть у тих випадках, коли
процедури розпочаті після сплину
річного терміну з дати незаконного
переміщення або утримування, також
видає розпорядження про повернення
дитини, якщо тільки немає даних про те,
що дитина вже прижилася у своєму новому
середовищі.

Тобто, відповідно до цілей цієї
Конвенції у разі незаконного
переміщення або утримування дитина
повинна бути негайно повернута в
звичайне для неї середовище, в якому
вона розвивалась як людина, з метою
захисту дитини від шкідливих наслідків
такого переміщення, оскільки переїзд
спричиняє зміну звичайного
спілкування дитини з другим з батьків,
порядку участі у вихованні дитини, а
також зміну звичайного соціального,
культурного, мовного середовища
дитини, тобто впливає на питання,
пов»язані з її подальшим життям,
розвитком і вихованням.

Повернення дитини повинно бути
здійснено відповідно до цілей цієї
Конвенції.

Проте, виходячи з мети і цілей
Конвенції та пріоритету інтересів
дитини, Конвенцією передбачені
виключення, у разі встановлення яких
суд відмовляє у поверненні дитини.

Колегія суддів уважає встановленим та
доведеним матеріалами справи
наявність обставин, визначених
Конвенцією, які є підставою для відмови
у поверненні дитини до місця
постійного проживання.

Колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції в тій частині, що
існує серйозний ризик того, що
повернення поставить дитину під
загрозу заподіяння їй як фізичної, так
і психічної шкоди, а в сукупності
створить для дитини нетерпиму
обстановку, що є неприпустимим. При
цьому, судом вірно встановлені
фактичні обставини справи, враховано
вікові особливості дитини, перебування
її на грудному вигодовуванні та
обумовлену цим прив»язаність до
матері.

Само по собі звернення до суду з цим
позовом є реалізацією прав позивача,
проте, наявні у справі матеріали
доводять про надання позивачем
мовчазної згоди на утримування дитини,
оскільки відсутні вимоги про
повернення дитини до звернення до суду
із такою заявою відповідно до
Конвенції .

Окрім того, установлено, що дитина
відвідує дитячий навчальний заклад
відповідно до її віку, отримує належне
медичне забезпечення, має належне
побутове забезпечення, що свідчить про
те, що дитина прижилася в новому
середовищі, адаптована до соціального
оточення та сім»ї.

Колегія суддів зважає також на той
факт, що переміщення дитини відбулось у
віці 6 місяців, коли за психологічними
особливостями дитини був відсутній
сталий зв»язок з соціумом, соціальним
і мовним середовищем та вилучення з
якого мало б наслідком спричинення
шкідливих наслідків.

Відтак, в даному випадку наявні такі
виключні обставини, визначені
Конвенцією, як надання позивачем
мовчазної згоди на утримування;
серйозний ризик того, що повернення
поставить дитину під загрозу
заподіяння фізичної або психічної
шкоди або іншим шляхом створить для
дитини нетерпиму обстановку;
адаптованість дитини до нового
середовища. Апеляційна скарга не
містить обґрунтованих доводів на
спростування вказаних фактів, а
ґрунтується виключно на припущеннях.

Вірно установивши наявність обставин,
за яких суд має право відмовити у
поверненні дитини до місця постійного
проживання, з дотриманням вимог
Конвенції, суд ухвалив обґрунтоване
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, що повністю відповідає
найвищим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, в
інтересах якого діє Головне управління
юстиції в м.Києві, в частині того, що
суду не надано доказів на
підтвердження згоди позивача на
постійне місце проживання в Україні
відхиляються колегією суддів, як
помилкові, оскільки ніяке рішення,
прийняте відповідно до Конвенції, не
розглядається як встановлення
обставин будь-якого питання про
піклування (ст.19).

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційних скарг і залишення без змін
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та апеляційну
скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє
Головне управління юстиції в м.Києві,
відхилити.

Рішення Печерського районного суду
м.Києва від 05 червня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Поліщук

Судді
І.М. Білич

Є.В.Болотов