Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3352/14
Головуючий у 1-й інстанції: Галянчук
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Маловічко С.В.

Сапун О.А.,

При секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
спільної сумісної власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 18 червня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, який в
ході розгляду справи доповнювала і
уточнювала.

Зазначала, що сторони з 1998 по 2013 рік
перебували у шлюбі. У березні 1998 року
відповідач успадкував житловий
будинок АДРЕСА_1. В період шлюбу за
спільні кошти сторони здійснили повну
заміну даху житлового будинку, двох
вікон, дверей, електромережі, системи
водопостачання, водовідведення і
опалення, переобладнали і
відремонтували різні господарські і
підсобні будівлі, що призвело до
збільшення його загальної вартості.
Посилаючись на те, що внаслідок
спільних грошових витрат будинок, що
належав колишньому чоловіку, істотно
збільшився у своїй вартості, просила на
підставі ст. 62 СК України визнати його
спільною сумісною власністю сторін і
визнати за нею право власності на його ?
частку .

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 18 червня 2014
року у задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного із них. Такі ж
положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин), ст. 62 СК України, якщо
майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення
підлягають з'ясуванню шляхом
порівняння станом на час вирішення
спору вартості об'єкта в стані, що
існував до поліпшення, та його вартості
після поліпшення; при цьому сам по собі
розмір грошових затрат подружжя чи
одного з них, а також і визначена на час
розгляду справи ринкова вартість
будинку не є тим фактором, який єдиний
безумовно свідчить про істотність
збільшення вартості майна як об'єкта.

Для застосування передбачених
зазначеною нормою правил, збільшення
вартості майна повинно відбуватися
якраз внаслідок затрат подружжя,
незалежно від інших факторів (зокрема,
тенденцій до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути істотне збільшення
вартості майна як об'єкта, його якісних
характеристик.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові про
визнання житлового будинку об'єктом
права спільної сумісної власності, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач набув спірне майно -
житловий будинок до шлюбу в порядку
спадкування, тому воно не може бути
визнано об'єктом спільної сумісної
власності. Позивач не довела, що
внаслідок її трудових чи грошових
затрат цінність спірного будинку
значно збільшилась. Збільшення
ринкової вартості будинку відбулося не
внаслідок затрат подружжя на його
поліпшення, а через тенденцію
загального подорожчання нерухомості.

Висновки суду відповідають зібраним у
справі доказам і вимогам діючого
законодавства, що регулює спірні
правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі з 1
серпня травня 1998 року по 06 березня 2013
року (а. с. 7).

Згідно із свідоцтвом про право на
спадщину від 20 березня 1998 року ОСОБА_4
успадкував після смерті свого батька
житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 14).

За даними технічного паспорту спірного
житлового будинку станом на лютий 1998
року загальна площа будинку становила
62 кв.м, житлова - 35, 6 кв.м, із яких:
частина кімнати 2, житловою площею 10,9
кв.м., кухня - 5, площею 10, 2 кв.м, кімната 6,
житловою площею 9,8 кв.м - самовільно
збудовані або переобладнані. Службові
прибудови а1, а2, сарай Е, гараж із
зливною ямою Д, погріб з шийкою пг -
являються самочинними будівлями
(а.с.9-13).

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №133-13
від 31 березня 2014 року ринкова вартість
спірного житлового будинку за цінами
2003 року становила 25 497, 80 грн., станом на
2013 рік - 84 445 грн. Коефіцієнт поправки
(індекс інфляції за період з 2003 по 2013
рік) становить 5, 29027 (а.с.116-129).

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання
житлового будинку спільною сумісною
власністю сторін, позивач зазначала, що
в період шлюбу сторони за спільні кошти
перепланували службові приміщення а1,
а2, Д , с.я, В, збудували ванну кімнату,
туалет, вбиральню, зливну яму,
капітально відремонтували гараж.

Проте, відповідно до технічного
паспорту на житловий будинок вказані
будівлі і приміщення являються
самочинними спорудами, а, отже, право
власності на ці будівлі сторони не
набули. Це майно не є об'єктом права
власності, воно не може бути предметом
поділу.

Перекриття даху в житловому будинку,
заміна вікон, дверей, електромережі і
водопроводу не є підставою для
застосування ч.2 ст.61 СК України. Участь
члена сім'ї власника житлового будинку
у будівництві господарських будівель і
споруд, прибудові підсобних приміщень,
ремонті житла не тягне за собою
виникнення права спільної сумісної
власності на житловий будинок, а може
бути підставою для відшкодування
витрат на будівництво і ремонт, якщо
допомога в ньому була не безоплатною і
її розмір перевищував обов'язок щодо
участі у витратах на утримання будинку,
його ремонт, покладений на нього ст.156
ЖК України.

За положенням ст. 3 ч. 1, ст. ст. 4, 10, 11, 60, 61,
213 ЦПК України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних та юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь в справі. Цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Доказування не
може ґрунтуватись на припущеннях.
Рішення суду обґрунтовується лише тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Оскільки збільшення ринкової вартості
спірного будинку протягом 2003-2013 року
відбулося не внаслідок затрат подружжя
на його поліпшення, а через тенденцію
загального подорожчання нерухомості,
участь у самочинному будівництві
надвірних будівель, споруд і підсобних
приміщень не створює виникнення
спільної сумісної власності на ці
споруди, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність передбачених законом
підстав для визнання будинку спільною
сумісною власністю сторін і визнання
за позивачем права власності на ?
частку в цьому будинку.

Надані позивачем квитанції і накладні
на придбання нею у 2004-2011р.р. будівельних
матеріалів і обладнання на суму 30 613
грн. (а.с.22-35) висновки суду першої
інстанції не спростовують.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги про невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
являються безпідставними.

Оскаржуване рішення відповідає
вимогам закону і матеріалам справи,
підстав для його скасування судова
колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 18 червня 2014
року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: