У х в а л а

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
публічного акціонерного товариства
«Перший інвестиційний банк», відділу
примусового виконання рішень
Головного управління юстиції у
Кіровоградській області про
виключення майна з акту опису й арешту
за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_5, на рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 25 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 24 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 18 грудня 2012 року
поділено спільне майно подружжя (її та
ОСОБА_4) та визнано за нею право
власності на Ѕ частину комплексу
будівель по АДРЕСА_1. Проте 10 квітня 2013
року старший державний виконавець
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Кіровоградській області (далі -
державний виконавець, ДВС), у межах
виконавчого провадження про стягнення
з ОСОБА_4 на користь публічного
акціонерного товариства «Перший
інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Перший
інвестиційний банк») кредитної
заборгованості, описав та наклав арешт
на вказане майно. Посилаючись на те, що
вона не є поручителем боржника,
позивачка просила виключити її Ѕ
частину комплексу будівель з акту
опису й арешту майна та звільнити це
майно з-під арешту.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 25 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 24 червня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5 - просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що спірне майно є предметом
іпотеки, переданим ОСОБА_4 на
забезпечення виконання умов
кредитного договору від 14 червня 2007
року, укладеного ним з ПАТ «Перший
інвестиційний банк», і внаслідок
переходу права власності на це майно до
позивачки, до неї перейшли й обов'язки
іпотекодавця.

Проте з таким висновком судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 14 червня 2007 року
ОСОБА_4 уклав із ПАТ «Перший
Інвестиційний Банк» кредитний договір,
на забезпечення виконання умов
кредитного договору він того ж дня
уклав із банком договір іпотеки,
предметом якого є комплекс будівель по
АДРЕСА_1.

У результаті порушення умов кредитного
договору за ним утворилася
заборгованість яку він, незважаючи на
вимоги, не погасив. Рішенням
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 26 квітня 2011 року з
нього стягнуто кредитну
заборгованість у розмірі 338 491,96 доларів
США, що еквівалентно 2 685 832 грн. 15 коп. та
пеню у розмірі 819 211 грн. 18 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 18 грудня 2012 року
поділено спільне майно подружжя та
визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину комплексу будівель по АДРЕСА_1.

10 квітня 2013 року старший державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Кіровоградській
області, в межах виконавчого
провадження з виконання рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 26 квітня 2011 року,
описав та наклав арешт на комплекс
будівель по АДРЕСА_1, у тому числі й
належну ОСОБА_3 Ѕ його частину.

Пред'являючи позов про виключення
майна з акту опису й арешту, ОСОБА_3
посилалася на те, що державний
виконавець наклав арешт на майно, яке
належить їй на праві власності, а не
боржнику у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» та роз'яснень,
наданих у п. 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» вимоги
осіб щодо належності їм, а не
боржникові майна, на яке накладено
арешт, вирішуються шляхом пред'явлення
ними відповідно до правил судової
юрисдикції позову до боржника та особи,
в інтересах якої накладено арешт, про
визнання права власності на це майно і
зняття з нього арешту.

У п. 4-4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 серпня 1976 року № 6
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» (зі змінами
та доповненнями) судам роз'яснено, що
при розгляді справи суд зобов'язаний
звертати увагу, чи додержані
відповідною службовою особою вимоги
закону про опис майна, зокрема, чи
перелічено у акті опису інше майно, в
тому числі те, що знаходиться у
власності боржника з іншими особами,
яке не описувалось, а також чи не
описано те майно, на яке стягнення не
може бути звернене за виконавчими
документами або може бути звернене
лише у передбачених законодавством
випадках. Встановивши, що описане
майно, на яке не може бути звернено
стягнення за виконавчими документами
або за даними вимогами, суд відповідно
до ч. 7 ст. 203 ЦПК виключає це майно з
опису незалежно від заявлених
позивачем вимог.

Наведеного суди не врахували та у
порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України
належним чином не перевірили тверджень
позивачки про те, що акт опису й арешту
майна порушує її право власності на
спірне майно та складено державним
виконавцем без врахування рішення суду
про поділ спільного сумісного майна
подружжя, тобто доводів сторін по суті
позовних вимог не перевірили; фактичні
обставини справи, від яких залежить
правильне вирішення спору, належним
чином не встановили; не визначились які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Крім того, суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли до помилкового
висновку про застосування до спірних
правовідносин положень ст. 23 Закону
України «Про іпотеку», згідно з якою у
разі переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою, оскільки не врахували
того, що спірне, іпотечне, майно не
переходило у власність від
іпотекодавця, ОСОБА_4, а враховуючи
вимоги сімейного законодавства, ОСОБА_3
набула прав співвласника спірного
майна у момент його придбання і
договору про передачу майна в іпотеку
не укладала. Суди не перевірили, чи
давала ОСОБА_3 згоду на передачу свого
майна в іпотеку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, правовідносини між
сторонами не визначені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України,
оскільки порушення закону допущені як
районним судом, так і апеляційним,
справа підлягає направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 25 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 24 червня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська