РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1284/14-ц

05 вересня 2014 року

Костопільський районний суд
Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Цвіркун О.С.

при секретарі - Федас І.О.,

за участю позивача- відповідача -
ОСОБА_1, представника позивача -
відповідача - ОСОБА_2, представника
відповідача-позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Костопіль цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
поділ спільного набутого майна та
зустрчіним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_4 в якому просив
встановити факт спільного проживання з
відповідачем однією сім'єю, як чоловік
та дружини, без реєстрації шлюбу з
листопада 1997 року по листопад 2013 року
та виділити йому у власність телевізор
вартістю 1200 гривень, кобилу вартість 4500
гривня, одне порося вартістю 450 гривень,
1/2 частину зібраного врожаю картоплі,
1/2 частину зібраного врожаю зерна
пшениці, і зобов'язати ОСОБА_4
повернути йому особисті речі, а саме:
кофту чоловіку вартістю 75 гривень,
чоловічі зимові чоботи вартістю 100
гривень, чоловічу дублянку вартістю 600
гривень, чоловічу куртку 400 гривень.

09 липня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1
про поділ спільно майна подружжя,
визнавши за нею прав особистої
приватної власності на м'яку частину
вартістю 2500 гривень, кобилу вартістю 4500
гривень, 1 порося вартістю 450 гривень, а
всього майна на - загальну суму 7450
гривень.

09 липня 2014 року ухвалою суду вимоги за
зустрічним позовом об'єднані в одне
провадження з первісним позовом.

В судовому засіданні позивач -
відповідач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_2 зменшили позовні вимоги та
просили встановити факт спільного
проживання з відповідачем, без
реєстрації шлюбу з листопада 1997 року
по листопад 2013 року та виділити ОСОБА_1
в натурі спільно нажите майно, а саме
кобилу вартістю 4500 гривень, віз
вартістю - 1000 гривень та плуг вартістю -
180 гривень. Окрім того,
позивач-відповідач ОСОБА_1 зазначив, що
заперечує стосовно позовних вимог
ОСОБА_4

Представник відповідача-позивача
ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив,
що його довірителька зменшує позовні
вимоги та просить визнати за нею право
особистої приватної власності на
кобилу вартістю 4500 гривень. Окрім того,
вказав, що його довірителька визнає
факт проживання з ОСОБА_1 однією сім'єю,
але не з листопада 1997 року, як вказано в
первісному позові, а з травня 1999 року і
по листопад 2013 року, частково
погоджувалась на розподіл майна по
зменшеним позовним вимогам, за
винятком кобили вартістю 4500 гривень, що
має бути виділена їй.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_1,
в якості свідка вказав, що переїхав
жити до ОСОБА_4 27 листопада 1997 року та
проживав з нею однією сім'єю до
листопада 2013 року. Під час спільного
проживання вони вели спільне
господарство та нажили спільне майно.
На даний час з нажитого майна
залишилось 2 поросяти, 1 кобила, віз та
плуг, а також інші речі, які знаходяться
в будинку відповідача, та окрім того
вони разом займалися сільським
господарством та збирали врожай.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснила, що проживає по сусідству
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та їй достовірно
відомо, що вже в 1998 році сторони
проживали разом у будинку ОСОБА_4, при
цьому вели спільне господарство. Окрім
того свідок зазначила, що не знає
достовірно, які речі були нажиті
сторонами та за яких умов. Разом з тим,
зазначила, що ОСОБА_1 працьовита людина
і вони разом з ОСОБА_4 постійно купували
худобу та вирощували городину.

З пояснень свідка ОСОБА_6 допитаної в
судовому засіданні встановлено, що
вона є донькою ОСОБА_1 та їй відомо, що з
27 листопада 1997 року батько покинув
сім'ю та пішов жити до ОСОБА_4. Батько
під час спільного проживання з
відповідачкою все робив по дому та
господарству, за свої кошти купував
худобу та інші речі. В 2008 році в батька
був інфаркт і ОСОБА_4 ніяким чином його
не лікувала. В листопаді 2013 році ОСОБА_4
вигнала батька з будинку і нічого йому
не дала, все нажите майно залишила собі.
Батько хотів з ОСОБА_4 добровільно
поділити спільно нажите майно, і вона
сказала, що він може забрати собі все,
що хоче та й батько забрав віз та плуг,
а кобила яку він вигодував залишилась
у ОСОБА_4. Також у неї залишились й інші
нажиті ними спільні речі та його
особисті речі.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснила, що являється подружкою
ОСОБА_4 та їй точно відомо, що ОСОБА_1
прийшов проживати до ОСОБА_4 у 1999 році,
і при цьому зазначила, що він прийшов до
неї жити без нічого. Окрім того, свідок
вказала, що під час спільного
проживання сторони нажили кобилу, віз,
культиватор та плуг. Також свідок
вказала, що ОСОБА_1, коли йшов від ОСОБА_4
забрав самовільно віз та плуг.

З пояснень свідка ОСОБА_8 вбачається,
що він зять ОСОБА_4 і йому достовірно
відомо, що ОСОБА_1 прийшов проживати до
його тещі у травні 1999 року, із собою
нічого не мав. Під час спільного
проживання ОСОБА_4 продавши корову та
доклавши гроші купила кобилу, яка
захворіла і він її дорізав та продав,
за виручені кошти купили знову кобилу,
яку теж дорізала, а потім купили ще
одну, яка і привела лоша, яке зараз є у
власності ОСОБА_4. Також свідок
зазначив, що ОСОБА_4 разом із
ОСОБА_1 за час спільного проживання
купили культиватор та плуг, а він
допоміг зробити їм воза. Разом з тим,
свідок вказав, що з 2008 року ОСОБА_1
нічого по господарству не робив,
оскільки був хворим, в листопаді 2013
року позивач пішов із будинку тещі та в
невдовзі забрав собі самовільно віз та
плуг.

Заслухавши позиції сторін в межах
заявлених вимог позову, заслухавши
пояснення свідків та дослідивши подані
докази, суд приходить до наступного
висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4
проживали однією сім'єю, як чоловік та
дружина в АДРЕСА_1, з 1997 року до
листопада 2013 року, вели сумісне
господарство, спільно придбавали
майно, здійснювали облік доходів та
витрат коштів, що підтверджується
показами самого позивача-відповідача
ОСОБА_1, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а
також, дослідженою в судовому
засіданні постановою слідчого
Костопільського РВ УМВС України Люльки
Т.В. про закриття кримінального
провадження від 16.12.2013 року, якою
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1
перебували у громадському шлюбу
близько 16 років. Пояснення свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з приводу дати
спільного проживання сторін суд не
бере до уваги бо вони спростовуються
іншими дослідженими матеріалами
справи.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та
роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення" від 31.03.95 N 5, - справи про
встановлення фактів, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав громадян,
розглядаються в судовому порядку, коли
чинним законодавством не передбачено
іншого порядку їх установлення.

Враховуючи, що сторони проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
цей факт встановлений судом, то на ці
правовідносини розповсюджуються норми
СК України щодо належності в цей час
придбаного майна на праві спільної
сумісної власності сторін.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності.

Згідно ст. 70 СК України частки майна
дружини та чоловіка є рівними.

Із листа Малолюбашанської сільської
ради Костопілсьького району
Рівненської області від 02.04.2014 року за
№ 198/02-25 вбачається, що згідно
погосподарськи книг № 3 особових
рахунків НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3; згідно
по господарської книги № 4 особовий
рахунок НОМЕР_4 будинок АДРЕСА_1
належить та рахується за ОСОБА_4 та
станом на 2013 рік у її господарстві
наявні були свині 1- голова, коні -1
голова, птиця 15 голів (а.с.6).

З досліджених в судовому засіданні
матеріалів кримінального провадження
№50000873 розпочатих Костопільським
РВ УМВС України в Рівненській області
12.12.2013 року, встановлено, що у грудні 2013
року ОСОБА_1 із господарства ОСОБА_4
забрав самовільно спільно нажите
майно, а саме повозку (віз) та кінний
культиватор (плуг).

Таким чином, із наданих суду доказів та
пояснень свідків, судом встановлено, що
за час спільного проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 нажили свині 1- голова, коні -1
голова, птиця 15 голів, віз та плуг.

Будь-яких доказів, як цього вимагає ст.
60 ЦПК України, на підтвердження
наявності у сторін іншого
спільно-нажитого майна зазначеного у
первісному та зустрічному позовах
сторонами та їх представниками суду не
надано.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Згідно п. 24 Постанови Верховного суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» до складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї.

Крім того, суд виходить з роз'яснень
Вищого спеціалізованого Суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ № 64804-12 від 15.05.2012 року, які у
відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК
України правові позиції яких
обов'язкові для усіх судів України , і
згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях , прийнятих за результатами
розгляд заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1
ст. 355 цього Кодексу. З п. 2 справ, що
виникають із сімейних правовідносин
вищевказаних роз'яснень вбачається, що
відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 21 СК України
шлюбом є сімейний союз жінки та
чоловіка зареєстрований у державному
органі реєстрації актів цивільного
стану. Проживання однією сім'єю жінки
та чоловіка без шлюбу не є підставою
виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Разом з тим , згідно із ст. 74 СК України
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 СК України.

Тобто при застосуванні статті 74 СК
України слід виходити з того, що
указана норма поширюється на випадки,
коли чоловік і жінка не перебувають у
будь-якому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю, а також якщо вони проживають
однією сім'єю без шлюбу в період ,
протягом якого придбано спірне майно.

Крім того, суд виходить з того, що ст. 8
Європейської Ковенції про захист прав
та основних свобод людини, в якій
передбачено право людини на повагу до
сімейного життя, на держав-учасниць
Конвенції позитивні зобов'язання,
тобто чи зобов'язує вона їх до
встановлення однакового правового
становища осіб, котрі перебувають у
шлюбі, та осіб, які не є у шлюбі між
собою.

У справі "Джонсон проти Ірландії"
Європейський суд з прав людини зробив
висновок, що договірні сторони
користуються широкою свободою розсуду,
визначаючи , яких заходів слід вжити
для забезпечення додержання Конвенції,
з належним урахуванням потреб та
ресурсів суспільства і окремих осіб.
Отже, надати тим, хто живе у фактичному
шлюбі,або "цивільному" шлюбі, окремі
майнові права, якими наділено подружжя,
- це право держави.

Надання права спільної сумісної
власності на майно, нажите у "
цивільному" шлюбі, зокрема поширення
принципу рівності часток і на того, хто
через поважні причини не мав
самостійного заробітку ( доходу), є
свідченням державної охорони сім'ї,яка,
відповідно до ст. 51 Конституції
України, не пов'язується з підставами
її створення. Водночас це є своєрідним
захистом від духовного та
матеріального визиску однієї особи з
боку другої.

Зважаючи на наведене, а також приймаючи
до уваги, що спір виник сприводу кобили,
возу та плугу набутих під час спільного
проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 однією сім'єю без шлюбу, під час
яких склались усталені відносини, що
притаманні подружжю, то суд приходить
до висновку, що дані речі слід визнати
спільною сумісною власністю сторін.

Сторонами їх у позовних заявах
зазначено вартість вказаного вище
майна, а саме вказано, що кобили коштує
4500 гривень, віз - 1000 гривень та плуг -180
гривень.

Оскільки представниками сторін в
судовому засіданні не надано жодних
документально-підтверджуючих
документів про вартість спірного
майна, то суд бере за основу
встановлену вартість даного майна у
позовних заявах сторін, а саме вартість
кобили 4500 гривень, возу - 1000 гривень та
плугу -180 гривень.

Разом з тим в ході розгляду справи
встановлено, що спірна кобила на даний
час перебуває у господарстві позивача,
а віз та плуг у господарстві
відповідача.

За таких встановлених обставин суд
вважає, що можливо вирішити питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності сторін,
яке ними придбано під час сумісного
проживання і ведення спільного
господарства, з урахуванням їх вимог, а
також враховуючи вартість майна, на яку
посилаються сторони.

Враховуючи можливі варіанти розподілу
майна сторін, а також знаходження
(розташування) певного майна у сторін,
суд вважає за можливе виділити
позивачу-відповідачу майно, на яке він
претендує згідно варіанту розподілу,
окрім кобили, а відповідачу-позивачу
майно, на яке вона претендує згідно
варіанту розподілу, і яке визнано
спільним, а також із відповідною
доплатою вартості майна із врахуванням
рівності часток при поділу їх майна.

З урахуванням задоволених вимог
судові витрати покласти на сторони в
рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 60,70,71 СК України, ст.ст. 368, 386 ЦК
України, ст.ст.10, 60, 73, 84, 86, 88, 209,212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 поділ спільного
набутого майна - задоволити частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю, як
чоловіка та дружини, без реєстрації
шлюбу з листопада 1997 року по листопад
2013 року.

Визнати кобилу, віз та плуг спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_4.

Поділити майно, що є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Виділити у приватну власність ОСОБА_1
віз вартістю 1000 (тисячу) гривень та плуг
вартістю 180 (сто вісімдесят) гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про поділ спільного майна
поджужжя - задоволити.

Виділити у приватну власність ОСОБА_4
кобилу вартістю 4500 (чотири тисячі
п'ятсот) гривень.

Зобов'язати ОСОБА_4 сплатити на користь
ОСОБА_1 1660 (тисячу шістсот шістдесят)
гривень грошової компенсації різниці
вартості майна.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Костопільський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Цвіркун О.С.