Номер провадження: 22-ц/785/87/14
Головуючий у першій інстанції Куркан
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах
ОСОБА_4, на рішення Овідіопольського
районного суду Одеської області від 20
червня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_5, за участю третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог,
Новодолинська сільська рада
Овідіопольського району Одеської
області про зобов'язання звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
стягнення шкоди, визнання недійсним
схематично-ситуаційного плану
земельної ділянки,-

встановила:

У квітні 2012 року представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним
позовом посилаючись на те, що ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом на праві власності
належить земельна ділянка АДРЕСА_1.
17.10.2009 року ОСОБА_5 незаконно та
безпідставно заволоділа частиною
земельної ділянки, яка складає 20,31 кв.м.,
чим завдала матеріальну шкоду у
розмірі 2010 грн..

17.09.2009 року землевпорядник
Новодолинської селищної ради видав
відповідачу схематично-ситуаційний
план земельної ділянки на ділянку
площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_2 та
таким чином розширив межі земельної
ділянки відповідачки за рахунок
земельної ділянки позивача.

З зазначених підстав позивач просив
суд зобов'язати відповідачку звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 20,31 кв.м., стягнути з неї
матеріальну шкоду у розмірі 2010 грн. та
визнати недійсним
схематично-ситуаційний план земельної
ділянки від 17.09.2009 року.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 20 червня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4,
подав до суду апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення по суті
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу задовольнити частково, з
наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, який діє в інтересах
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідно до висновків
експертизи, яка призначалася за
клопотанням позивача, площа земельної
ділянки, яка зазначена у державному
акті на право приватної власності на
землю, відповідає фактичній площі
земельної ділянки, яка є у власності
позивача. Вимоги позивача про визнання
недійсним схематично-ситуаційного
плану земельної ділянки є
безпідставними, оскільки зазначений
план не є нормативним актом, який
породжує права та обов'язки, та ОСОБА_5
не може бути відповідачем по даній
вимозі.

Однак колегія суддів не може
погодитися з висновками суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог щодо
звільнення земельної ділянки позивача,
оскільки висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи, суд
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 20 червня 2013
року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи та не
спростовується сторонами, що
відповідно до державного акту серії
IV-ОД № 008888 від 08.11.2002 року, земельна
ділянка площею 0,088 га, що розташована по
АДРЕСА_3 належала ОСОБА_6 (а.с.50).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Згідно з свідоцтвом про право на
спадщину за законом № 229 від 27.02.2009 року
ОСОБА_4 на праві приватної власності
належить земельна ділянка площею 0,088
га, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.6).

ОСОБА_5 належить на праві власності
земельна ділянка площею 0,1348 га, що
розташована по АДРЕСА_2, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю
серії ЯМ № 261276 від 29 грудня 2012 року,
виданим на підставі рішення
Новодолинської селищної ради
Овідіопольського району Одеської
області від 27.11.2011 року № 184 - ІУ (а.с.214).

17.09.2009 року землевпорядник
Новодолинської селищної ради видав
відповідачці схематично-ситуаційний
план земельної ділянки на ділянку
площею 0,137 га за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.76).

Позивач зазначив, що таким чином
селищна рада розширила межі земельної
ділянки відповідачки за рахунок
земельної ділянки ОСОБА_4.

З зазначених підстав позивач просив
суд зобов'язати відповідачку звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 20,31 кв.м., стягнути матеріальну
шкоду у розмірі 2010 грн. та визнати
недійсним схематично-ситуаційний план
земельної ділянки від 17.09.2009 року.

Судом першої інстанції за клопотанням
позивача була призначена судова
земле-технічна експертиза, на
вирішення якої було поставлено
питання: чи відповідають зовнішні межі
та площа земельної ділянки, що належить
на праві власності ОСОБА_4, фактичним
зовнішнім межам та площі, які зазначені
у Державному акті про право власності
на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6?

У висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 702
від 13.05.2013 року зазначено, що в частині
границь кадастровий план земельної
ділянки площею 0,0800 га на ім'я ОСОБА_4 не
відповідає, а в частині площі земельної
ділянки відповідає державному акту,
виданому на ім'я ОСОБА_6. А фактичні
границі та площа земельної ділянки не
відповідають державному акту на право
власності на земельну ділянку від
08.11.2012 року, виданому на ім'я ОСОБА_6
(а.с.123-126).

Разом з тим, суд першої інстанції,
ухвалюючи рішення, на зазначені
обставини уваги не звернув та дійшов
протилежного висновку.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3
було заявлено клопотання про
призначення додаткової судової
будівельно-технічної експертизи, яке
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 14.05.2014 року задоволено
(а.с.264-265).

Але у зв'язку з ненаданням сторонами
додаткових матеріалів, необхідних для
проведення експертизи, та не сплатою
ОСОБА_3 витрат по її проведенню,
повідомленням експертів № 2543/24 справа
повернута до суду без проведення
експертизи (а.с.271).

20.10.2014 року ОСОБА_3 надав до суду
клопотання про приєднання до
матеріалів справи судової
будівельно-технічної експертизи №
СЕ-2-1-118/14 від 06.0.2014 року, яка була
проведена у рамках кримінального
провадження № 0000087, відкритому
11.01.2014 року за ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.
197-1 КК України (а.с.280-288).

Відповідно до висновків проведеної
експертизи, спільна межа між земельною
ділянкою по АДРЕСА_3, належною ОСОБА_4,
та земельною ділянкою, що розташована
по АДРЕСА_2 належною ОСОБА_5, не
відповідає межі, зазначеній у
державному акті серії IV-ОД № 008888 від
08.11.2002 року. Виявлена невідповідність
виражена у зміщені частини спільної
межі В-Г згідно державного акту углиб
земельної ділянки ОСОБА_4 з боку
суміжного землевласника
(землекористувача) ОСОБА_5 на 3,06-3,10 м
(про що свідчить зокрема скорочення
довжини межі А-Г згідно державного акту
з 51,7 до 48,6 м., тобто на 3,1 м.).

Статтею 90 ч. 2 Земельного кодексу
України передбачено, що порушені права
власників земельних ділянок
підлягають відновленню в порядку,
встановленому законом.

Частиною 3 ст. 152 цього ж Кодексу
встановлено, що захист прав
громадянина на земельну ділянку може
бути здійснено шляхом відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення права, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не
може використовувати право власності
на шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства,
погіршувати екологічну ситуацію та
природні якості землі.

Обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права відповідає вимогам
ст. 16 та ст.ст. 386, 387 ЦК України.

Відповідно до ст. 212 Земельного Кодексу
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними,
приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель
та споруд, здійснюється за рахунок
громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення земельних ділянок,
самовільно зайнятих, проводиться за
рішенням суду.

Оскільки судом встановлено, що
земельна ділянка ОСОБА_5 зміщена углиб
земельної ділянки ОСОБА_4, та
враховуючи те, що державний акт
позивачем було отримано раніше, чим
відповідачкою, колегія суддів вважає,
що вимоги позивача по звільнення
ОСОБА_5 частки його земельної ділянки
підлягають задоволенню, оскільки це
порушує його право власності на цю
частку, яке він набув раніше за
відповідачку.

При цьому суд звертає увагу, що в суді
першої інстанції позивач не заявляв
вимог про визнання недійсним
державного акту про право власності на
земельну ділянку, виданого на ім'я
ОСОБА_5, та заявив цю вимогу лише у суді
апеляційної інстанції, який відповідно
до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень,
які містяться у п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку», при перевірці
законності і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції не має права
виходити як за межі доводів
апеляційної скарги, так і за межі вимог,
заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що вимога
позивача щодо визнання недійсним
схематично-ситуаційного плану
земельної ділянки не підлягає
задоволенню, оскільки, як правильно
зазначив суд першої інстанції
зазначений план не є будь-яким
нормативним актом, який породжує права
чи обов'язки.

Що стосується позовних вимог в частині
стягнення матеріальної шкоди, яка
завдана внаслідок самовільно зайнятої
земельної ділянки (вартості
демонтованого забору), то колегія
суддів дійшла висновку, що зазначені
вимоги задоволенню не підлягають,
оскільки в матеріалах справи відсутні
будь-які належні та допустимі докази
того, що ОСОБА_5 своїми діями заподіяла
матеріальну шкоду позивачу.

Зазначене також підтверджується
листом прокуратури Овідіопольського
району Одеської області від 26.11.2009 року
за № 12/03 (а.с.203).

Таким чином, суд першої інстанції, при
ухваленні рішення, не в повному обсязі
встановив обставини, що мають значення
для справи, та в порушення вказаних
вище норм матеріального та
процесуального права безпідставно
відмовив у задоволенні позовних вимог
в частині зобов'язання ОСОБА_5
звільнити частку його земельної
ділянки.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим та
підлягає скасуванню з ухваленням по
справі нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1
п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 20 червня 2013
року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
позовні вимоги ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_4 задовольнити
частково. Зобов'язати ОСОБА_5 не чинити
перешкоди ОСОБА_4 у користуванні
земельною ділянкою шляхом звільнення
її частини, зайнятої з боку ОСОБА_5
углиб земельної ділянки ОСОБА_4 на 3,06-3,10
м..

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави
судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп..

Рішення колегії судів набирає законної
сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

В.О. Суворов