Номер провадження 22-ц/775/4282/2014
Головуючий у 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року
м.Донецьк

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді Агєєва О.В., суддів
Кіянової С.В., Шевченко В.Ю.

при секретарі Козак І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Краматорського міського суду
Донецької області від 24 березня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 суму боргу за
розпискою у розмірі 227 000грн., проценти
від простроченої суми у розмірі 149
820грн., інфляційні збитки у розмірі 8
626грн. У задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
змінити рішення суду, стягнувши
солідарно з відповідачів суми боргу,
посилаючись на неповне з`ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що висновок суду
першої інстанції про не доведення ним
(апелянтом) того, що ОСОБА_2 позичав
гроші зі згоди відповідачки ОСОБА_3 та
безпосередньо для організації та
відкриття кафе як спільної сумісної
власності спростовується показами
свідка ОСОБА_4, його (апелянта)
поясненнями, наданими як свідком, а
також поясненнями ОСОБА_2, наданими
останнім під час розгляду справи.
Вважає, що оскільки договір позики
укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а
також враховуючи, що ОСОБА_3 на момент
укладення договору позики перебувала у
шлюбі з ОСОБА_2, який до теперішнього
часу не розірвано, відповідачі повинні
нести солідарну відповідальність з
повернення грошових коштів.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, надали
заяви про розгляд справи у їх
відсутність (а.с. 129,131).

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачем ОСОБА_2 не виконані
зобов`язання за договором позики, тому
сума отримана ним згідно даного
договору, з урахуванням ч.2 ст.625 ЦК
України, підлягає стягненню на користь
позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_3 суд виходив з того, що
позивачем відповідно до ст.60 ЦПК
України не надано доказів про
укладення спірного договору з
письмової згоди ОСОБА_3, яка необхідна у
разі вчинення правочину в письмовій
формі.

Колегія суддів, розглядаючи апеляційну
скаргу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК
України в межах її доводів,
погоджується з висновками суду з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 2010р. укладено
договір позики, згідно якого ОСОБА_2
отримав у позивача в борг суму у
розмірі 252 000грн. зі строком повернення
до 20.12.2010р., що підтверджується
розпискою (а.с. 21). Відповідно до даної
розписки у разі не повернення
позичальником суми боргу в строк,
визначений в розписці, він повинен
сплачувати позикодавцю 2 % від
простроченої суми з виплатою процентів
щомісяця. 31.12.2010р. ОСОБА_1 отримано від
ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 000грн.
(а.с. 22). Проте, зобов`язання з повернення
суми боргу, що залишилася, ОСОБА_2 до
теперішнього часу не виконав.

За правилами ст.526 ЦК України,
зобов`язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обіг
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов`язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Саме така правова позиція викладена
Верховним Судом України в постанові
від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13,
яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковою для всіх судів
України.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник
зобов`язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти) в такій самій
сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку,
встановленими договором. Якщо інше не
встановлено договором або законом
(наприклад, якщо договір позики
відповідає ознакам безпроцентного
договору), позикодавець має право на
одержання ще і процентів від суми
позики. У разі коли договором не
встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України. У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики (ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов`язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1,
посилаючись на ст.ст.61,65 СК України
просив суд стягнути у солідарному
порядку з відповідачів грошові кошти
за договором позики, які були отримані
у борг ОСОБА_2

Згідно зі ст.61 СК України об`єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.2,4 ст.65 СК України, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов`язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім`ї.

За змістом ст.ст.10,60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст.58,59 ЦПК
України надані суду докази мають бути
належними та допустимими.

Частина 4 ст.60 ЦПК України передбачає,
що доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Таким чином, оскільки позивачем не було
надано доказів укладення ОСОБА_2
договору позики в інтересах сім`ї,
висновок суду про відсутність підстав
для солідарного стягнення з
відповідачів суми боргу та покладення
обов`язку з повернення суми боргу на
ОСОБА_2 є правильним.

В іншій частині рішення суду сторонами
не оскаржувалося.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачі повинні нести солідарний
обов`язок щодо повернення суми позики,
оскільки договір позики укладено
ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, що було
підтверджено показами свідка ОСОБА_5 є
необгрунтованими, оскільки судом
першої інстанції під час розгляду
справи дана оцінка показам даного
свідка, а до компетенції апеляційного
суду відповідно до положень ч.3 ст.303 ЦПК
України не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

Не знайшли свого підтвердження
посилання апелянта на та, що ним
(ОСОБА_1) допитаним під час розгляду
справи у якості свідка підтверджено, що
грошові кошти були позичені ОСОБА_2 для
організації діяльності ТОВ
«Київ-Донбас» (відкриття кафе), як
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки з матеріалів справи не
вбачається, що позивача було допитано у
якості свідка в порядку, передбаченому
ЦПК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, учасниками ТОВ «Київ-Донбас»,
відповідно до статуту підприємства є:
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 (відповідачка по
справі) (а.с.48-59), яка придбала частку у
статутному капіталі даного
підприємства відповідно до договору
купівлі-продажу від 12.01.2013р. у розмірі 8
280грн. (а.с. 60), що свідчить про значне
перевищення суми позики стосовно
витрачених відповідачкою коштів.

Колегія суддів не може погодитися з
доводом апеляційної скарги про те, що
оскільки ОСОБА_2 договір позики
укладено у період шлюбу вважається, що
він діє за згодою другого подружжя, а
тому права й обов`язки за таким
договором поширюються на обох із
подружжя, оскільки відповідачка ОСОБА_3
стороною договору позики не була,
доказів того, що ОСОБА_2 позичені кошти
на потреби сім`ї позивачем не надано.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції повно
з`ясовані обставини, що мають значення
для справи, висновки суду відповідають
обставинам справи, рішення суду
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду
Донецької області від 24 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Судді: