Ухвала

ІМенем УКраїни

3 грудня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Попович О.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя та визнання права
власності, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 липня
2014 року

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що з 24 листопада 2000
року по 26 червня 2012 року вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем, під час якого ними було
придбано майно: автомобіль Ніссан
Максіма - вартістю 75 134 грн 20 коп.;
автомобіль Тойота Прадо - вартістю 421 558
грн 81 коп.; побутову техніку та меблі -
вартістю 31 837 грн 16 коп., які знаходяться
у будинку АДРЕСА_1; торгівельне
устаткування та меблі - вартістю 80 723
грн 13 коп., які знаходяться у будинку
АДРЕСА_2; торгівельний комплекс
«ІНФОРМАЦІЯ_1» - вартістю 281 345 грн.

Посилаючись на неможливість
подальшого спільного проживання разом
з відповідачем, просила визнати за нею
право власності на 1/2 частину двох
автомобілів; на 1/2 частину будівлі
магазину та аптеки, що розташовані у
будинку АДРЕСА_2, та право власності на
майно, яке знаходиться в будинку; право
власності на майно, що знаходиться у
будинку АДРЕСА_1; визнати право
власності на 1/2 частину земельної
ділянки по АДРЕСА_1; визнати право
власності на 1/2 частину внеску ОСОБА_4
до Статуту ТОВ «Енергобуд», а саме 30%
статутного фонду; та стягнути 1/2
частину вартості усього спільного
майна з ОСОБА_4

Рішенням Васильківського районного
суду Дніпропетровської області від 11
лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину автомобіля Ніссан Максіма,
державний номер НОМЕР_1, 1999 року
випуску.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 липня
2014 року рішення суду першої інстанції
залишено без змін в частині визнання за
ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину
автомобіля Ніссан Максіма, відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним договору дарування
автомобілю Тойота Прадо та визнання
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково. Розділено майно наступним
чином.

Виділено ОСОБА_3: пральну машину Bosch
WFL2061BY/12 вартістю 1 980 грн; холодильник
Electrolux ERB-9048 вартістю 3 656 грн; морозильну
камеру Snaige F245 вартістю 2 056 грн;
телевізор Philips PFL 5206 H вартістю 3 599 грн.

Виділено ОСОБА_4: електричний
водонагрівач Термекс

RZB 100L вартістю 1985 грн; кондиціонер Samsung
AO8NEN вартістю

1 366 грн; холодильник Nord standart ДМ-156
вартістю 1 362 грн; морозильну камеру
ОСОБА_5 ММ-184-74 вартістю 2 147 грн;
холодильник побутовий електричний Nord
216-6 вартістю 1 796 грн; газовий котел Vaillant
VUW 242/3-3M вартістю 6 658 грн; паровий бокс
Korra вартістю 5 232 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію у розмірі 4 628 грн.

Виділено ОСОБА_3: сушилу електричну
ЄПС-3 вартістю

225 грн; електрочайник Braun WK600MN вартістю
543 грн; холодильник Electrolux ERB 9048 вартістю
3 871 грн; м'ясорубку Мулінекс DKA 24E
вартістю 606 грн; сокодавильницю Тефаль
вартістю 434 грн.

Виділено ОСОБА_4: сушилу ЄВПБ 0,32-40
вартістю 780 грн; телефон Panasonic вартістю 1
166 грн; вікна з москітними сітками
вартістю 3 706 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
вартість вказаного майна у разі його
відсутності.

Виділено ОСОБА_4 надвірні споруди
будинку АДРЕСА_1: колодязь № 3; огорожу
сітку-рабицю № 6; ворота № 7; хвіртку

№ 8; огорожу із залізобетонних плит № 9;
свердловину № 11; всього на загальну
вартість 69 441 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2
частину вартості вказаного майна у
розмірі 34 720 грн.

Виділено ОСОБА_4 торгівельний комплекс,
що складається із магазину та аптеки,
розташованих у АДРЕСА_2, вартістю 281 345
грн та торгівельне устаткування за
вказаною адресою, а саме: ваги
торгівельні вартістю 2 524 грн 76 коп.;
холодильну шафу-вітрину вартістю

3 804 грн 06 коп.; холодильну шафу вартістю
5 823 грн 48 коп.; холодильну вітрину
вартістю 13 884 грн; вітрину сухої
заморозки вартістю

8 190 грн; двокамерну морозильну камеру
вартістю 6 367 грн; виставочну вітрину
вартістю 4 258 грн 80 коп.; барну стойку та
стіл вартістю

2 484 грн; кондиціонер вартістю 13 670 грн 10
коп.; водонагрівач побутовий вартістю 1
651 грн 70 коп.; умивальник вартістю 357 грн
88 коп.; стіл-тумбу вартістю 600 грн;
стіл-умивальник вартістю 672 грн;
сушильну шафу вартістю 420 грн; батареї
п'ятисекційні вартістю 126 грн 40 коп.;
батареї дев'ятисекційні вартістю 307 грн
20 коп.; стіл вартістю 720 грн кушетку
вартістю 60 грн; холодильник Норд
вартістю 1 947 грн 64 коп.; шафу-стінку
вартістю три тисячі грн; умивальник
вартістю 184 грн 80 коп.; стіл-тумбу
вартістю 1 020 грн; батареї
дев'ятисекційні вартістю 230 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2
частину

вартості вказаного майна на суму в
розмірі 181 034 грн, а всього на суму 220 382
грн та 3 219 грн судових витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права та
неправильне застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів першої та
апеляційної інстанції не відповідають
вимогам матеріального закону та
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи.

Із матеріалів справи вбачається, що
сторони зареєстрували шлюб

24 листопада 2000 року, який було
розірвано згідно рішення
Васильківського районного суду
Дніпропетровської області від 26 червня
2012 року.

За час спільного проживання у шлюбі
сторонами було набуто майно, яке ОСОБА_3
просила поділити між нею та
відповідачем та стягнути з останнього
компенсацію у вигляді грошових коштів
на її користь.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
суд першої інстанції виходив з того, що
автомобіль Ніссан Максіма є спільним
майном, який був придбаний під час
шлюбу сторонами, тому підлягає поділу в
порядку

ст. 60, 70, 71 СК України, а також,
відмовляючи у задоволенні інших вимог
позивача, суд керувався тим, що вимоги
щодо поділу побутового майна,
розташованого у буд. АДРЕСА_1, не
доведені; вимоги щодо поділу
торгівельного комплексу (магазину та
аптеки) вже розглянуті іншим судом;
торгівельне майно, що знаходиться у
торгівельному комплексі, перебуває у
тимчасовому користуванні відповідача
згідно договорів оренди з третіми
особами; вклад до Статутного фонду
господарського Товариства, директором
якого є відповідач, не може бути
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, посилався на те, що придбання
вказаного майна, яке позивач просила
поділити, підтверджується наявними
доказами, а саме: звітом про оцінку
майна щодо поділу побутового майна та
чеками; вимоги щодо поділу
торгівельного комплексу магазину та
аптеки розглянуті іншим судом, але
підстави та предмет позову були іншими.

Суд вважав, що майно, яке знаходиться у
торгівельному комплексі підлягає
реальному поділу по 1/2 частині, тому з
відповідача належить стягнути 1/2
частину його вартості.

Однак висновки суддів не ґрунтуються
на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, за змістом положення ст. 60
Сімейного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарств, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше невизначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу
України передбачено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 370 Цивільного кодексу
України, співвласники мають право на
виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній сумісній власності. У разі
виділу частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України в пунктах

23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вбачається,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Також, у пункті 25 вказаної постанови
роз'яснено, що вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
Сімейного кодексу України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за
умови звернення подружжя (одного з них)
до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Тому, суд першої інстанції не встановив
за чиї кошти було придбано усе
перераховане майно та не зазначив його
повний обсяг, не перевірив доводи
позивача щодо придбання та забудови
колодязя, паркана з металу та металевої
сітки, воріт, хвіртки, огорожі із
залізобетонних плит та свердловини,
які, як вона вважала, були обладнані за
спільні кошти з ОСОБА_4

Апеляційний суд, стягуючи компенсацію
частки в майні подружжя, не звернув
уваги на те, що присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
лише за умови попередньої згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації.

Також, апеляційний суд залишив поза
увагою та не спростував

доводи відповідача про те, що із копій
чеків та звітів про оцінку майна
неможливо встановити за чиї кошти було
придбано вказане майно та,

що між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

були укладені договори тимчасового
користування торговим обладнанням, що
підтверджується договором № 12, актом №
12, договором № 1-ОС,

актом № 1-ОС, договором № 1 та актом №1
(том 1, а.с. 137-152).

Висновок апеляційного суду про те, що
нежитлове приміщення, яке розташовано
по АДРЕСА_2, є спільним майном та
підлягає поділу, також не є безспірним,
оскільки рішенням Васильківського
районного суду Дніпропетровської
області від 31 січня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
березня

2013 року, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання

права власності на частину будівлі за
адресою АДРЕСА_2 відмовлено у зв'язку з
тим, що указане майно не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
оскільки право власності на це
нерухоме майно не зареєстровано в
установленому законом порядку.

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Проте вищезазначені вимоги закону суди
залишили поза увагою.

Суди належним чином не встановили
обсяг спільного майна подружжя, про
поділ якого заявлено позов, та не
здійснили його поділ відповідно до
закону.

Отже, враховуючи викладене, суд першої
та апеляційної інстанції на порушення
вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК
України не сприяли всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи, чим
допустили порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Відповідно до викладених обставин
судові рішення не можуть залишатися в
силі, оскільки ухвалені з неправильним
застосуванням

норм матеріального права та порушенням
норм процесуального

права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому згідно з

ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасування з направленням справи

на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Васильківського районного
суду Дніпропетровської області від 11
лютого 2014 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 4
липня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до
Васильківського районного суду
Дніпропетровської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В.
Дем'яносов В.М. Коротун О.В. Попович
О.В. Ступак