Справа № 546/1204/13-ц
Номер провадження 2/546/46/14
РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2014 року
селище Решетилівка

Решетилівський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого - судді
Горулька О.М.

при секретарі -
Гудзенко С.В.,

з участю: позивача -
ОСОБА_1,

представника позивача
- ОСОБА_2,

відповідачки -
ОСОБА_3,

представника
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідачки -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в селищі Решетилівка справу
за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розподіл майна, до ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
третя особа - приватний нотаріус
Решетилівського нотаріального округу
ОСОБА_6, про визнання договору
дарування об'єкта нерухомості
недійсним та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями і
спорудами об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання за нею
права власності на ? частку цього
нерухомого майна, -

В С Т А Н О В
И В:

26 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 ,
в якому просив поділити майно, що є
їхньою спільною власністю, та виділити
йому в натурі автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER,
реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 121
800 грн., автомобіль ВАЗ-21061 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 19
700 грн., торгівельний кіоск,
розташований в с. Каленики
Решетилівського району Полтавської
області, вартістю 19 700 грн., телевізор
«Самсунг» вартістю 1500 грн., газову
плиту «Бош» вартістю 1700 грн., бойлер
вартістю 300 грн., пральну машину «Бош»
вартістю 1700 грн., паркан біля будинку
АДРЕСА_1, вартістю 2500 грн., а також
визнати за ним право власності на ?
частину товару, що знаходиться в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованому
в с. Сухорабівка Решетилівського
району Полтавської області, та стягти
з відповідачки на його користь
вартість цієї частки товару у розмірі
211 100 грн.

Відповідачці ОСОБА_3 позивач
просив виділити в натурі магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_1» вартістю 154 700 грн.,
розташований в с. Сухорабівка
Решетилівського району Полтавської
області, визнати за нею право власності
на ? частину товару загальною вартістю
450 000 грн., що знаходиться в цьому
магазині.

18 жовтня 2013 року, до початку
розгляду судом справи по суті, позивач
змінив предмет та підстави позову і
подав до суду уточнену позовну заяву, в
якій просить розділити майно, що є
їхньою з відповідачкою спільною
сумісною власністю, та виділити йому в
натурі магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» вартістю
154 700 грн., автомобіль ВАЗ-21061 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 19
700 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 1500
грн., газову плиту «Бош» вартістю 1700
грн., бойлер вартістю 300 грн., пральну
машину «Бош» вартістю 1700 грн. та паркан
біля належного йому будинку,
розташованого по АДРЕСА_1, вартістю 2500
грн. Крім того, позивач просить визнати
за ним право власності на ? частку
вартості товару, що знаходиться в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», вартістю 225 000
грн.

Відповідачці позивач просить
виділити автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 121
800 грн., торгівельний кіоск,
розташований в с. Каленики
Решетилівського району Полтавської
області, вартістю 19 700 грн., та визнати
за відповідачкою право власності на ?
частку вартості товару, що знаходиться
в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1». З
урахуванням того, що вартість його
частки перевищує вартість частки
відповідачки на 40 600 грн., просить
визнати за відповідачкою право
власності на майно з його частки
вартістю 20 300 грн.

В обгрунтування уточнених
позовних вимог позивач, з посиланням на
положення ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст.
60, 61, 65, 69-71 СК України, посилається на те,
що з жовтня 1996 року до червня 2013 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі. За цей час ними було придбане
майно, що є спільною сумісною
власністю, а саме: у 2008 році за
договором купівлі-продажу за спільні
кошти було придбане нежитлове
приміщення - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташований по АДРЕСА_2, вартістю 154 700
грн., в магазині в обігу знаходяться
товарно-матеріальні цінності
загальною вартістю 450 000 грн., у 2007 році
за спільні кошти було придбано
автомобіль ВАЗ-21061 ЗНГ, реєстраційний
номер НОМЕР_2, вартістю 19 400 грн., у січні
2012 року ними було придбано автомобіль
VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер
НОМЕР_1, вартістю 121 800 грн., у березні 2013
року за спільні кошти було придбано
торгівельний кіоск вартістю 19700 грн.,
розташований в с. Каленики
Решетилівсьского району Полтавської
області. Крім того, за час проживання в
зареєстрованому шлюбі сторонами було
придбано предмети домашнього вжитку -
телевізор «Самсунг» вартістю 1500 грн.,
газову плиту «Бош» вартістю 1700 грн.,
бойлер вартістю 300 грн., пральну машину
«Бош» вартістю 1700 грн. та збудовано
паркан біля належного йому будинку,
розташованого по АДРЕСА_1, вартістю 2500
грн.

Позов ОСОБА_1 в цій частині щодо
предмета та підстав позову
розглядається судом в рамках уточненої
позовної заяви.

20.02.2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3
та ОСОБА_5, в якому з посиланням на
положення статей 203, 215, 235 ЦК України
просить визнати недійсним договір
дарування нежитлового приміщення по
АДРЕСА_2, укладений 06 серпня 2008 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посилаючись на те, що
фактично була здійснена купівля-продаж
цього приміщення.

У свою чергу відповідачка ОСОБА_3
подала до суду зустрічний позов, в
якому просить визнати домоволодіння,
розташоване по АДРЕСА_1, об'єктом
спільної сумісної власності її та
відповідача ОСОБА_1, як подружжя, та
визнати за нею право власності на ?
частку цього домоволодіння.

В обгрунтування зустрічного
позову відповідачка ОСОБА_3
посилається на те, що зазначений вище
житловий будинок було придбано
відповідачем у 1983 році. За час їхнього
спільного проживання з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі внаслідок
спільних грошових та трудових затрат в
цьому домоволодінні було здійснено
добудову до житлового будинку,
внаслідок чого його площа збільшилася,
в самому будинку було зроблено
капітальний ремонт, вставлені нові
вікна, а також було збудовано літню
кухню, гараж, три сараї, погріб
обкладено цеглою. За рахунок цього
вартість домоволодіння істотно
збільшилася.

Всі позови об'єднано в одне
провадження.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 свої позови підтримав і
підтвердив викладені в позовних заявах
обставини, зустрічний позов ОСОБА_3 не
визнав.

Відповідачка ОСОБА_3 позов
визнала частково. Позов в частині
розподілу спільного майна подружжя
визнала частково, визнала, що зазначені
в позовній заяві автомобіль ВАЗ-21061 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_2, телевізор,
газова плита, бойлер та пральна машина,
є спільною сумісною власністю її та
позивача ОСОБА_1, як подружжя, і не
заперечує проти виділення цього майна
в натурі позивачеві.

Позов ОСОБА_1 в частині позовних
вимог про розподіл нежитлового
приміщення - магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» та
визнання за позивачем права власності
на ? частку товарів, що знаходяться в
цьому магазині, а також позов про
визнання недійсним договору дарування
приміщення магазину, не визнала.

Зустрічний позов про визнання
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями і
спорудами об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання за нею
права власності на ? частку цього
будинку позивачка ОСОБА_3 підтримала
та підтвердила обставини, викладені в
позовній заяві, пояснивши, крім того, що
в цьому спірному будинку вона
проживала з відповідачем з 1995 року по
2012 рік. Всі зазначені поліпшення в
будинку вони здійснили в період її
проживання в будинку за спільні кошти
та спільними зусиллями з позивачем. При
цьому вона займалася організацією
робіт та розпоряджалася коштами. Після
2012 року жодних робіт в цьому будинку не
проводилося. Їй було відомо, що в момент
укладення нею шлюбу з позивачем це
домоволодіння належало позивачеві.
Узаконенням поліпшень у домоволодінні
займався позивач.

Відповідачка ОСОБА_5 позов про
визнання недійсним договору дарування
нежитлового приміщення не визнала і
суду пояснила, що нежитлове приміщення,
розташоване в будинку АДРЕСА_2,
належало їй на праві власності. У
березні 2008 року в рахунок приватної
послуги, отриманої від ОСОБА_3, про
характер якої вона давати пояснення не
бажає, вона вирішила подарувати ОСОБА_3
зазначений об'єкт нерухомості. Договір
дарування було укладено в письмовій
формі та нотаріально посвідчено. При
укладанні договору дарування у
нотаріуса були присутніми вона та
відповідачка ОСОБА_3, більше нікого не
було. З ОСОБА_1 та його матір'ю ОСОБА_7
вона раніше знайома не була і вперше
побачила їх в 2014 році, ніяких коштів від
них та від позивачки ОСОБА_3 за магазин
вона не отримувала.

Третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
- приватний нотаріус Решетилівського
нотаріального округу ОСОБА_6 суду
пояснив, що дійсно 06 серпня 2008 року між
фізичними особами - відповідачами
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір
дарування 49/100 частин нежитлової
будівлі АДРЕСА_2. Ним особисто було
перевірено документи, необхідні для
нотаріального посвідчення договору
дарування. Оскільки на момент
укладення договору відчужувач - ОСОБА_5
перебувала у шлюбі, була надана згода
її чоловіка на відчуження майна шляхом
дарування. При укладенні договору були
присутні обидві сторони. Позивач
ОСОБА_1 при підписанні сторонами
договору присутнім не був. Сторони за
спільною згодою визначили вартість
об'єкта дарування. Причину відчуження
дарувальником об'єкта дарування він не
з'ясовував і це не входить до
компетенції нотаріуса.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що із
позивачем ОСОБА_1 він знайомий з
дитинства. Сторонами за час проживання
в шлюбі придбано два автомобілі -
ВАЗ-21061 та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, за які кошти -
йому не відомо. Позивач говорив йому
близько десяти років тому, що вони
купили магазин. В магазині проводився
ремонт - опалення, вставляли вікна,
двері, зробили прибудову для дров. За
чиї кошти - йому не відомо. В проведенні
цих робіт приймав участь позивач.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що
йому не відомо, яким чином був
придбаний магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1». Він
знає, що цим магазином користуються
позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3
Позивач їздив за товаром,
розвантажував його. Двері в магазині
міняв позивач. Хто міняв вікна в
магазині, добудовував котельню і за чиї
кошти в магазині проводився ремонт,
йому не відомо. Про автомобілі йому
взагалі нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що
вона є матір'ю позивача ОСОБА_1 За її
порадою позивач та відповідачка взяли
в оренду приміщення магазину,
власником якого була відповідачка
ОСОБА_5, в будівлі контори колишнього
колгоспу ім. Щорса в с. Сухорабівка
Решетилівського району. Потім вони
вирішили купити цей магазин. У них було
50 000 гривень, ще 50 000 гривень у 2008 році їм
позичив її покійний чоловік ОСОБА_10
Позику ніяким чином не оформляли.
Позичені кошти позивачем та
відповідачкою не повернуті. Позивач
ОСОБА_1, відповідачка ОСОБА_3 та вона
поїхали купляти магазин. В с-щі
Решетилівка в їхній автомобіль сіла
відповідачка ОСОБА_5, і вони передали їй
гроші. Після цього ОСОБА_5 та ОСОБА_3
пішли до нотаріуса, згодом повернулися
і сказали, що оформили договір. За час
проживання сторін в шлюбі було лише
збудовано паркан, проводився ремонт в
будинку. Всі інші добудови були
здійснені до шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 Під
час купівлі її сином спірного
житлового будинку там був сам будинок,
глиняний сарай 3х5 м і глиняний
погрібник. За час шлюбу сторони купили
два автомобілі - ВАЗ-21061 та VOLKSWAGEN TRANSPORTER.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що
вона проживає на одній вулиці з
позивачем ОСОБА_1 з 1990 року. Стверджує,
що за час спільного проживання ОСОБА_1 у
шлюбі з ОСОБА_3 в домоволодінні ОСОБА_1 у
1997-1998 роках було збудовано новий сарай,
після цього було здійснено всі
прибудови до будинку, зроблено ремонт
будинку, збудовано літню кухню, гараж,
всі сараї, погріб обкладено цеглою,
збудовано цегляну вбиральню, а близько
1-1.5 років тому - новий паркан. Побудова
всіх цих будівель у 1988 році неможлива.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що
вона особисто бачила, як в період
спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у
1997-1998 роках в будинку, в якому вони
проживали, проводилося будівництво
великого сараю з літньою кухнею, в
будинку проводився ремонт, заміна
вікон.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що
вона знайома з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з
дитинства. Вона працювала в магазині
поблизу будинку ОСОБА_1 і бачила, що
будівництво господарсько-побутових
будівель в цьому домоволодінні
почалося тоді, як там стала проживати
ОСОБА_3, у 1998 році вони збудували сарай,
вона особисто мазала його. В будинку
змінилася веранда, бачила, що було
замінене вікно.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що
він працює сільським головою
Сухорабівської сільської ради
Решетилівського району Полтавської
області. На час реєстрації шлюбу між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_3 у позивача був житловий будинок
з глиняним сараєм по АДРЕСА_1. За час
спільного проживання сторін в шлюбі в
житловому будинку позивача було
зроблено ремонт, добудовано веранду,
замінено вікна, прибудовано ванну
кімнату, побудовано сарай з
приміщеннями «Г», «Д», «Е». Все це було
зроблено після 1997 року. Коли постало
питання про узаконення будівель, з
метою уникнення ускладнень дату
будівництва було зазначено до 1990 року.
У виданому Сухорабівською сільською
радою свідоцтві про право власності на
нежитлове приміщення, в якому
розташований магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», у
зазначенні підстави реєстрації права
власності була допущена технічна
помилка - на підставі договору
купівлі-продажу замість договору
дарування. Стосовно обставин придбання
та власності торгівельного кіоска і
автомобілів йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що зі
слів позивача ОСОБА_1 йому відомо, що на
придбання спірного магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» його батьки давали
гроші. Позивач ОСОБА_1 також говорив
йому, що вони з відповідачкою ОСОБА_3
придбали автомобіль ВАЗ та
мікроавтобус. Разом з ОСОБА_1 він робив
ремонт в магазині. Позивач також
говорив йому, що буде придбавати
вагончик в с. Каленики, за які кошти -
йому не відомо.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що
вагончик в с. Каленики Решетилівського
району він виготовив сам та
використовував його як торгівельний
кіоск. Технічної документації на нього
він не має. Коли на початку 2013 року він
вирішив його продати, відповідачка
ОСОБА_3 погодилася купити цей вагончик
за 15 чи 16 тисяч гривень, він не пам'ятає.
Договір купівлі- продажу не укладався і
ніхто цього підтвердити не може. На
прохання позивача ОСОБА_1, приблизно у
березні 2014 року він написав розписку
про одержання коштів за кіоск. Дату
видачі розписки - 05.03.2013 року вказав
йому позивач ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що
наприкінці 2011 року він купив
автомобіль VOLKSWAGEN та продав його
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за 128 000 грн.
Зареєстрували автомобіль на ОСОБА_3

Із матеріалів справи вбачається
наступне: згідно копії свідоцтва про
шлюб ( т.1 а.с. 7) позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_3 зареєстрували
свій шлюб 05 жовтня 1996 року.

Обидві сторони визнали факт
перебування в шлюбі до 2013 року.

Згідно копії договору
купівлі-продажу будинку від 13.09.1983 року
(т.2 а.с. 33), посвідченого Сухорабівською
сільською радою Решетилівського
району Полтавської області, позивач
ОСОБА_1 купив, а ОСОБА_18 продала
житловий будинок, розташований в с.
Сухорабівка Решетилівського району
Полтавської області, з надвірними
будівлями - погріб, сарай, колодязь.

Згідно копії технічного паспорта
на будинок АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 156-159) станом
на грудень 1988 року в цьому будинку були
наступні приміщення: веранда, вітальня,
одна кімната та кухня. Загальна площа
будинку становила 60,5 м2, житлова - 24,4 м2.

Згідно копії технічного паспорта
на будинок АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 15-18) станом
на 13 жовтня 2010 року в цьому будинку були
наступні приміщення: два коридори,
кухня, три кімнати, комора, ванна
кімната. Загальна площа будинку
становила 66,7м2, житлова - 36,3 м2.

Крім того, замість двох
глинобитних сараїв загальною площею 30,2
м2, глинобитного гаража площею19,6 м2,
двох обшитих шифером навісів в цьому
домоволодінні збудовано чотири
цегляних та один шлакоблоковий сараїв
загальною площею 77,5 м2, цегляний гараж
площею 22,8 м2, літня кухня площею 24,8 м2,
водопровід.

Право власності на вказане вище
домоволодіння згідно витягу про
державну реєстрацію прав та свідоцтва
про право власності (.1 а.с. 19-20)
зареєстроване на ім'я позивача ОСОБА_1

Згідно копій свідоцтв про
реєстрацію транспортних засобів (т.1
а.с. 21-22) 04.09.2007 року та 12.01.2012 року були
зареєстровані відповідно автомобілі
ВАЗ-21061 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_2
та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер
НОМЕР_1, власником цих автомобілів у
свідоцтвах зазначена відповідачка
ОСОБА_3

Згідно копії договору дарування
(т.1 а.с. 129) даний договір було укладено 06
серпня 2008 року та посвідчено приватним
нотаріусом Решетилівського районного
нотаріального округу Полтавської
області ОСОБА_6 Згідно цього договору
відповідачка ОСОБА_5 подарувала, а
відповідачка ОСОБА_3 - прийняла в дар
49/100 частки нежитлової будівлі АДРЕСА_2.

Обидві сторони визнали факт
розташування в цьому нежитловому
приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно звіту оцінки майна, який
жодною із сторін не оспорюється,
ринкова вартість спірного майна на
момент проведення оцінки становить:

- автомобіля ВАЗ-21061 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_2 - 19 367 грн.;

- автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER,
реєстраційний номер НОМЕР_1 - 121 838 грн.;

- нежитлового приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» - 154 700 грн.

Суд не приймає до уваги висновок
оцінювача про наявність в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» товарно-матеріальних
цінностей загальною вартістю 450 000 грн.,
оскільки, як вбачається із зазначеного
звіту, товарно-матеріальні цінності
суб'єктом оцінювання не оглядалися, не
досліджувалися і їх вартість у звіті
зазначена зі слів позивача ОСОБА_1

Суд також не відкидає як доказ з точки
зору допустимості розписку ОСОБА_16 про
отримання від відповідачки ОСОБА_3
коштів за торгівельний кіоск (т.1 а.с. 169),
оскільки, як пояснив в судовому
засіданні сам свідок ОСОБА_16, зазначену
розписку він написав вже після початку
розгляду справи в суді на вимогу
позивача ОСОБА_1, відомості, зазначені в
розписці, повідомлені йому позивачем
ОСОБА_1

Із копії свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця,
копій ліцензій на право здійснення
роздрібної торгівлі тютюновими
виробами та алкогольними напоями,
витягу з книги обліку доходів і витрат
ФОП ОСОБА_1 (а.с. 203-208) вбачається, що з
жовтня 2008 року позивач ОСОБА_1 був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, облік залишку
товарних запасів ним не вівся.

Згідно висновку експерта № 82-14 від
16.10.2014 року (т.3 а.с. 53-60) загальна ринкова
вартість придбаних позивачем 13.09.1983
року будівель та споруд станом на час
проведення досліджень становить 13 782
грн.

До поліпшень, здійснених з моменту
придбання до часу проведення
досліджень, можна віднести:

- прибудову літ. «а»;

- прибудову літ. «а1»;

- сарай літ. «З»;

- літню кухню літ. «Г»;

- навіс літ. «г»;

- навіс літ. «г1»;

- гараж літ. «Д»;

- сарай літ. «Е»;

- сарай літ. «в».

Загальна вартість поліпшень станом на
час проведення досліджень становить 32
762 грн., що становить 3/5 частин вартості
домоволодіння.

Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям під час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
між собою про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована сторона
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Аналіз досліджених в ході судового
розгляду справи доказів дає підстави
вважати, що спірне майно: автомобілі
ВАЗ-21061 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_2,
та VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер
НОМЕР_1, а також торгівельний кіоск,
розташований в с. Каленики
Решетилівського району, та предмети
домашнього вжитку - телевізор
«Самсунг», газова плита «Бош», бойлер
та пральна машина «Бош» були придбані
сторонами в період спільного
проживання в зареєстрованому шлюбі за
спільні кошти та спільними зусиллями, а
тому це майно є об'єктом спільної
сумісної власності позивача ОСОБА_1 та
відповідачки ОСОБА_3, як подружжя.

За таких обставин, враховуючи приписи
частини 2 статті 11 ЦПК України, де
зазначено, що особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд,
а також позовні вимоги позивача ОСОБА_1
та межі визнання відповідачкою ОСОБА_3
позову, суд приходить до висновку про
необхідність задоволення позову в
частині виділення позивачеві в натурі
автомобіля ВАЗ-21061 ЗНГ, реєстраційний
номер НОМЕР_2, телевізора
«Самсунг», газової плити «Бош», бойлера
та пральної машини «Бош».

Вирішуючи питання стосовно позовних
вимог позивача ОСОБА_1 про виділення
йому в натурі приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого в с.
Сухорабівка Решетилівського району
Полтавської області, та визнання за ним
права власності на ? частку товару, що
знаходиться в цьому магазині, а також
щодо позову ОСОБА_1 про визнання
договору дарування нежитлового
приміщення недійсним, суд виходить з
наступного:

позивач в своїй позовній заяві, як
на підставу своїх позовних вимог в цій
частині посилається на положення
статті 60 СК України, зазначивши, що
вказане вище приміщення було придбано
ним разом з відповідачкою ОСОБА_3 в
результаті укладення договору
купівлі-продажу. Разом з тим
встановлено, що це приміщення придбане
відповідачкою ОСОБА_3 на підставі
договору дарування. Суд находить, що
при вчиненні цього правочину його
сторонами були дотримані вимоги частин
першої-третьої, п'ятої та шостої статті
203 ЦК України.

Посилаючись на те, що спірний
договір дарування був укладений з
метою приховання дійсного правочину,
яким є договір купівлі-продажу частки
нежитлової будівлі, позивач разом з тим
не порушує питання про визнання цього
договору удаваним.

Крім того, позивач не надав суду
жодних доказів вчинення відповідачами
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо спірного об'єкта
нерухомості якогось іншого правочину,
ніж договір дарування.

Показання свідка ОСОБА_7 в цій
частині суд до уваги не приймає,
оскільки свідок ОСОБА_7 є матір'ю
позивача і прямо зацікавлена в
результаті справи, крім того, її
показання не підтверджуються ніякими
іншими доказами.

Сумнівними є також і показання
щодо купівлі-продажу магазину свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_15, оскільки про
обставини придбання приміщення
магазину їм нічого не відомо, а свої
висновки вони зробили лише зі слів
самого позивача.

Суд також враховує, що відповідно
до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається в письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню,
крім договорів купівлі-продажу майна,
що перебуває у податковій заставі.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Згідно абзацу другого частини 1
статті 218 ЦК країни заперечення однією
із сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
грунтуватися на свідченнях свідків.

За таких обставин суд приходить
до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не
доведено факт вчинення купівлі-продажу
спірної частки нежитлової будівлі, а
тому суд не вбачає підстав ні для
визнання договору дарування 49/100 частки
нежитлової будівлі АДРЕСА_2, від 06
серпня 2008 року, ні для визнання цього
правочину удаваним, ні для задоволення
позовних вимог про виділення
позивачеві цього об'єкта нерухомості з
підстав, зазначених позивачем. Інші
підстави позову позивачем не
зазначені.

Позивачем також не надано суду
жодних доказів ні на підтвердження
факту придбання товарів, які
знаходяться в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» в
період проживання в зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 за
спільні кошти чи спільними зусиллями,
ні на підтвердження асортименту,
кількості та вартості товару. Тому
вимоги позивача про визнання за ним
права власності на ? частку товару є
безпідставними.

Стосовно зустрічного позову
відповідачки ОСОБА_3 про визнання
житлового будинку АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
та визнання за нею права власності на ?
частку цього будинку, суд зазначає, що,
як вбачається із показань свідків
ОСОБА_19, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14
поліпшення в спірному домоволодінні
здійснено в період спільного
проживання відповідачки ОСОБА_3 з
позивачем ОСОБА_1 у зареєстрованому
шлюбі.

Доказів того, що поліпшення в
житловому будинку було здійснено до
укладення шлюбу між позивачем ОСОБА_1
та відповідачкою ОСОБА_3 позивачем
суду не надано.

Із зазначеного вище висновку
експерта вбачається, що вартість цих
поліпшень більш ніж у два рази
перевищує початкову вартість
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами, і в наслідок цих поліпшень
загальна ринкова вартість
домоволодіння збільшилася майже в
чотири рази.

Зазначене дає підстави вважати,
що зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає
задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Позивачем заявлено позов на суму
386 800 грн. та сплачено судовий збір у
розмірі 3345 грн.

Разом з тим підлягає задоволенню
позов на суму 24 900 грн.

Таким чином вимоги позивача про
присудження йому з відповідачки ОСОБА_3
судових витрат, пов'язаних зі сплатою
судового збору, підлягають частковому
задоволенню пропорційно до
задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК
України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 61, 62, 71 СК
України, ст.ст. 203, 215, 220, 368, 657 ЦК України,
суд, -

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Виділити ОСОБА_1 в натурі частку у
спільній сумісній власності подружжя -
автомобіль ВАЗ-21061 ЗНГ, реєстраційний
номер НОМЕР_2, телевізор «Самсунг»,
газову плиту «Бош», бойлер та пральну
машину «Бош».

Автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER,
реєстраційний номер НОМЕР_1, та
торгівельний кіоск, розташований в с.
Каленики Решетилівського району
Полтавської області, залишити у
власності відповідачки ОСОБА_3

У задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 -
задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю її та
позивача ОСОБА_1, як подружжя, та
визнати за нею право власності на ?
частку цього житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями і
спорудами.

Арешт з автомобілів ВАЗ-21061 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_2 та VOLKSWAGEN
TRANSPORTER, реєстраційний номер НОМЕР_1,
накладений ухвалою Решетилівського
районного суду від 18 жовтня 2013 року, -
зняти.

Стягти з ОСОБА_3, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_4,
понесені ним судові витрати, пов'язані
зі сплатою судового збору, у розмірі 200
(двісті) грн. 70 коп.

Апеляційна скарга на рішення може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення до Апеляційного
суду Полтавської області через
Решетилівський районний суд.

Головуючий :