Справа № 464/2352/14
Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/5301/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2
на рішення Сихівського районного суду
м. Львова від 19 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства Міністерства оборони
«Готель «Власта» про зобов»язання
виплатити заробітну плату, нарахувати
та виплатити компенсацію за
невикористану відпустку, виплатити
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні, -

в с т а
н о в и л а :

У березні 2014 року позивач звернувся з
позовом до Державного підприємства
Міністерства оборони України «Готель
«Власта» про зобов'язання виплатити
заробітну плату, нарахувати та
виплатити компенсацію за
невикористану відпустку, виплатити
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні. Позовні
вимоги обґрунтовано тим, що позивач
працював у відповідача на посаді
заступника директора з 29.05.2012 року і був
звільнений 09.07.2012 року. 26.11.2012 року
Сихівським районним судом м. Львова
ухвалено рішення про поновлення його
на роботі. Однак наказ про поновлення
його на роботі було видано
відповідачем лише 11 квітня 2013 року на
підставі рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 26.11.2012 року
та рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
від 25.03.2013 року по справі № 1319/8529/2012.
12.04.2013 року його було звільнено з
роботи за власним бажанням про що було
видано наказ № 60-к, пунктом 2 якого була
передбачена виплата йому компенсації
за 14 днів невикористаної відпустки. Ні
в день звільнення, ні пізніше йому не
лише не виплатили всі суми, що належали
від підприємства, але й письмово не
повідомили про нараховані суми, які
належали до виплати при звільненні.
Письмове повідомлення про нараховані
йому суми зарплати за два робочих дні в
квітні 2013 року ( 11 та 12 квітня ) , а також
суму компенсації за 14 днів
невикористаної щорічної відпустки за
період з 29.05.2012 р. по 26.11.2012 року
відповідач надав йому лише 24.02.2014 року
після його відповідного звернення до
відповідача, проте фактичний
розрахунок проведений не був. При цьому
зарплату за два робочих дні в квітні
2013 року йому було нараховано в сумі 312,69
грн , а компенсацію за 14 днів
невикористаної відпустки в сумі 1517,04
грн. Отже, розмір його середньоденного
заробітку в квітні 2013 року
відповідачем було встановлений в сумі
156,345 грн ( 312,69/2 ), а розмір
середньоденного заробітку за
невикористану відпустку - в сумі 108,36
грн ( 1504,04/14).

Вважав, що йому неправильно зробили
розрахунок як суми середньоденного
заробітку за відпрацьовані в квітні 2013
року робочі дні, так і розмір
середньоденного заробітку за
невикористану відпустку, а також
неправильно визначили кількість днів
за які підлягає компенсація за
невикористану відпустку. З врахуванням
заяви про збільшення позовних вимог
вважав, що компенсація за
невикористану відпустку йому мала
бути нарахована за період з 29.05.2012 року
по 12.04.2013 року за 25 днів, виходячи з
середньоденного заробітку,
встановленого рішенням Апеляційного
суду Львівської області в справі
1319/8529/12 від 25.03.2013 року в розмірі 183,03 грн,
а сума належної йому компенсації за
невикористану відпустку мала
становити 4575,75 грн ( 183,03 х 25 кал. дні =
4575,75 ). А загальна сума сум, не
виплачених йому при звільненні,
становила 4888,45 грн (312,69 + 4575,75). Затримка
виплати сум належних йому при
звільненні за період після 12.04.2013 року
по 19.06.2014 року становила 294 робочих
днів. Згідно з розрахунками, наведеними
позивачем, його середньоденна
заробітна плата при проведенні
розрахунку виплати компенсації за
невикористану відпустку становила 182,79
грн , у зв»язку з цим визначив розмір
компенсації за невикористану
відпустку в сумі 53740 грн 26 коп.

З врахуванням заяв про збільшення
позовних вимог просив зобов»язати
відповідача:

виплатити йому заробітну плату за
квітень 2013 року в сумі 312,69 коп;

нарахувати та виплатити йому
компенсацію за 25 днів невикористаної
відпустки за період з 29.05.2012 р по 12.04.2013 р
в сумі 4575,75 грн;

виплатити йому середній заробіток за
весь час затримки виплати належних
йому при звільненні сум із дня
звільнення ( 12.04.2013 р. ) по дату розгляду
справи судом та прийняття рішення
(12.06.2014 р.) в сумі 53740 грн 26 коп ( а.с. 88-89).

Рішенням Сихівського районного суду
м.Львова від 19 червня 2014 року позов
задоволено частково. Зобов'язано
державне підприємство Міністерства
оборони України «Готель «Власта» на
користь ОСОБА_2 вчинити наступні дії, а
саме: виплатити заробітну плату за
квітень 2013 року у розмірі 312,69 грн.,
нарахувати та виплатити компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 1517,04
грн., виплатити середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
у розмірі 1500 грн., стягнути з державного
підприємства Міністерства оборони
України «Готель «Власта» в дохід
держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.
У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив позивач, просить змінити
оскаржене рішення в частині
задоволених позовних вимог про
нарахування та виплату компенсації за
невикористану відпустку, прийнявши в
цій частині нове рішення, в якому
зобов'язати державне підприємство
Міністерства оборони України «Готель
«Власта» нарахувати та виплатити
компенсації за невикористану
відпустку у розмірі 4 575, 75 грн., а також
просить змінити оскаржуване рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 19.06.2014 року в частині задоволених
позовних вимог про виплату середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, прийнявши в цій частині
нове рішення, в якому зобов'язати
державне підприємство Міністерства
оборони України «Готель «Власта»
виплатити середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі 53 740, 26 грн.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
1-ї інстанції невірно визначив, щодо
компенсації за невикористану
відпустку, розмір та кількість днів
відпустки, за які належало нарахувати
та виплатити компенсацію, вважає, що
після поновлення на роботі він був
звільнений 12 квітня 2013 року, за власним
бажанням, про що було видано наказ №
60-к, відповідно компенсація за
невикористану відпустку мала бути
нарахована за період з 29.05.2012 р. по 12.04.2013
року. Покликаючись на ст. ст. 5, 24 Закону
України « «Про відпустки» вважає, що
сума належної компенсації за 25 днів
невикористаної щорічної відпустки
становить 4 575, 75 грн. Зокрема, апелянт
вказує, що судом першої інстанції
безпідставно зменшено суму середнього
заробітку, що підлягав стягненню з
відповідача за час затримки розрахунку
при звільненні, а також судом першої
інстанції неправильно враховано
роз'яснення викладені у Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 13
від 24.12.1999 р. « Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці». Оскільки судом першої
інстанції задоволена в повному обсязі
його вимога про стягнення середньої
зарплати у зв»язку із затримкою
розрахунку при звільнені, а
компенсація за невикористану
відпустку не відноситься до поняття та
структури заробітної плати в
розумінні Закону України « Про оплату
праці», а також той факт, що навіть
вищевказана компенсація підлягала
задоволенню в повному обсязі, вважає
що судом першої інстанції безпідставно
зменшено суму середнього заробітку ,
що підлягав стягненню з відповідача за
час затримки розрахунку при
звільненні. За таких обставин апелянт
вважає правомірною свою вимогу щодо
суми розміру середнього заробітку та
загальної суми, що підлягає оплаті за
весь час затримки розрахунку при
звільненні по дату винесення судом
першої інстанції рішення ( 19.06.2014 р.), яка
згідно з наведеним в позовній заяві
розрахунками становить 53 740,26 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача на підтримання апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції колегія суддів не знаходить
підстав для задоволення апеляційної
скарги з наступних мотивів.

Оскарженим рішенням встановлено, що
відповідно до ст.9 Закону України « Про
відпустки» періодом, що надавав
позивачеві право на відпустку є період
з 29.05.2012 року (час прийняття на роботу)
по 26.11.2012 р ( кінцева дата оплаченого
вимушеного прогулу) і цей період давав
позивачеві право на 14 календарних
днів відпустки.

У відповідності до ч.2 п.2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,
розрахунковим періодом для обчислення
позивачеві компенсації за
невикористану відпустку є період з
01.06.2012 р по 26.11.2012 року, тобто 176
календарних днів. На підставі пункту 3
вищевказаного Порядку до розрахунку
середньої заробітної плати
включається у випадку позивача
заробітна плата за червень 2012 р. у
розмірі 951,05 грн, допомога з тимчасової
непрацездатності - 6223,05 грн, середній
заробіток за час вимушеного прогулу -
11896,95 грн.

Відповідно до п.7 вищевказаного
порядку розмір компенсації позивачеві
за 14 днів невикористаної відпустки
повинен становити 1517,04 грн, що
відповідає розрахунку, наданому
відповідачем, який суд першої
інстанції вважав правильним.

Крім цього, суд першої інстанції
визнав, що позивач мав право на
отримання середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, і в
зв»язку з частковим задоволенням
позовних вимог про стягнення сум
належних позивачеві на день
звільнення, та у відповідності до ч.2
ст. 117 КЗпП України та роз»яснень,
наведених у пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 року
№ 13 « Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
визначив розмір відшкодування за час
затримки розрахунку в розмірі 1500
гривень.

Колегія суддів погоджується з
правильністю висновків суду першої
інстанції і не приймає до уваги
доводів апеляційної скарги, з огляду
на наступне.

Судом першої інстанції було вірно
встановлено, що належні позивачеві
суми не були виплачені відповідачем у
строки встановлені ст.116 КЗпП України.

Водночас, як випливає з відповіді
відповідача за вих. № 35 від 24.02.2014 року
на звернення позивача, відповідач
вважав, що позивачу не належать до
виплати будь-які суми, а навпаки
позивач винен відповідачеві 415 грн 95
коп ( а.с. 11).

Отже , дана обставина свідчить про
наявність між сторонами спору про
розміри сум, належних звільненому
працівникові.

Оскарженим рішенням визнано, що на день
звільнення позивачеві належали від
відповідача суми: 312 грн 69 коп (
заробітна плата за два робочих дні
квітня 2013 року) та 1517 грн 04 коп (
компенсація за 14 днів невикористаної
відпустки за період з 29.05.2012 року по
26.11.2012 року, обчислена виходячи із
середнього заробітку за цей період), а
загальний розмір сум належних
позивачеві на день звільнення
становив 1829 грн 73 коп . Позивач же
вважав, що на день звільнення йому
належала від відповідача сума 4888 грн 44
коп ( 4575 грн 75 коп / компенсація за 25
днів невикористаної відпустки ,
обчислена виходячи із середньоденного
заробітку , який був у позивача до 01.06.2012
року і становив 183,03 грн, і з
врахуванням також середньоденного
заробітку за два робочих дні квітня
2013 року, середньоденний заробіток був
визначений позивачем у розмірі 182 грн 79
коп/ плюс 312,69 заробітна плата за робочі
дні 11 та 12 квітня 2013 року.

Отже, у зв»язку з наявністю між
сторонами спору про розмір сум
належних звільненому працівникові на
день звільнення, і встановленням
оскарженим рішенням, що позивачеві на
день звільнення належала від
відповідача сума 1829 грн 73 коп, а не 4888
грн 44 коп., як вимагав позивач, та
частковим задоволенням позовних вимог
у вищезазначеній частині, а саме
задоволенням позовних вимог в сумі 1829
грн 73 коп, суд першої інстанції
підставно застосував положення
другого речення ч.2 ст.117 КЗпП України та
визначив розмір відшкодування в сумі
1500 грн, а не - в сумі 53740 грн 26 коп , як це
вимагав позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачем неправильно визначено
розмір середньоденного заробітку, який
повинен був прийматися при обчисленні
компенсації за невикористану
відпустку і, який на думку позивача
повинен був становити 182 грн 79 коп, а не
108 грн 36 коп, як вважав відповідач , не
заслуговують на увагу з огляду на
наступне.

Позивач помилково стверджує, що
рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 25.03.2013 року у справі №
1319/8529/12 його середньоденний заробіток
був встановлений у розмірі 183 грн 03 коп
за період з 29.05.2012 року по 26.11.2012 року,
оскільки вищезазначеним рішенням було
встановлено , що 183 грн 03 коп це
середньоденний заробіток позивача
обчислений за вісім робочих днів за
період з 29.05.2012 року ( дня прийому
позивача на роботу) та, виходячи із
заробітної плати отриманої за
вищезазначений період в сумі 1464,26 грн).
Необхідно зауважити, що за період з
09.07.2012 року по 27.11.2012 середньоденний
заробіток позивача не міг бути
встановлений і не міг становити 183 грн
03 коп, оскільки 09.07.2012 року позивача
було звільнено з роботи .

Необгрунтованим є і посилання позивача
на те, що рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 07.05.2014 року
в справі № 464/6393/13-ц його
середньоденний заробіток був
встановлений в сумі 183 грн 03 коп за
період з 27.11.2012 року по 10.04.2013 року,
оскільки не тільки у вищезазначений
період, а і у період з 09.07.2012 року по
10.04.2013 року позивач не працював у
відповідача , так як після незаконного
звільнення 09.07.2012 року фактично був
поновлений на роботі 11.04.2013 року. Крім
цього , позивачем не було надано
доказів того , що рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 07.05.2014 року
в справі № 464/6393/13-ц його
середньоденний заробіток був
встановлений в сумі 183 грн 03 коп за
період з 27.11.2012 року по 10.04.2013 року,
оскільки позивачем долучено до
матеріалів справи ксерокопію лише
вступної та резолютивної частини
вищевказаного судового рішення, в
якому не зафіксовані вищезазначені
обставини ( ас. 80).

Колегія суддів погоджується також з
правильністю висновків суду першої
інстанції про те, що позивач мав право
на компенсацію за 14 днів
невикористаної відпустки, оскільки
такі висновки ґрунтуються на
положеннях ст.9 Закону України «Про
відпустки». Зважаючи на те, що в період
з 27.11.2012 року по 10.04.2013 року позивач
фактично не працював і за цей період
йому не належала оплата за час
вимушеного прогулу, а належала і була
присуджена оплата за час затримки
виконання рішення суду про поновлення
на роботі, то відповідно період часу з
27.11.2012 року по 10.04.2013 року не підлягав
включенню в стаж , який давав право на
відпустку , а суми оплати за час
затримки виконання рішення суду про
поновлення на роботі не підлягали
врахуванню при обчисленні компенсації
за невикористану відпустку , за період
з 29.05.2012 року по 26.11.2012 року та за період
з 11.04.2013 року по 12.04.2013 року.

Та обставина, що судом першої інстанції
встановлено,що періодом, що надавав
позивачеві право на відпустку є період
з 29.05.2012 року (час прийняття на роботу)
по 26.11.2012 р ( кінцева дата оплаченого
вимушеного прогулу), що свідчить про те,
що в стаж , який дає право на відпустку
не включено час роботи позивача 11.04.2013
року та 12.04.2013 року, не дає підстав для
висновку про те, що тривалість часу
невикористаної відпустки повинна була
бути більшою ніж 14 днів.

Відтак, колегія суддів вважає , що
оскаржене рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги законності і
обґрунтованості оскарженого рішення
не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суту і і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Враховуючи вищенаведені обставини у
їх об»єктивній сукупності , колегія
суддів дійшла висновку про те, що
апеляційну скаргу належить відхилити,
оскаржене рішення- залишити без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1
ч. 1 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 19 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий: _______________
Тропак О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.