АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №681/2455/13-ц
Провадження №22-ц/792/1628/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м.
Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду
Хмельницької області

в складі:
головуючої - судді П'єнти І.В.,

суддів:
Корніюк А.П., Талалай О.І.,

при
секретарі: Сацюк Г.О.

за участю: позивача ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Полонського районного суду
Хмельницької області від 17 червня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні хлівом.

Заслухавши доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,

колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
хлівом. В обгрунтування позову
зазначала, що вона являється власником
квартири АДРЕСА_1, біля якої
знаходиться хлів. Квартиру і хліва
вона успадкувала після смерті своєї
матері ОСОБА_5 Вказувала, що за життя
ОСОБА_5, а після її смерті і вона
особисто дозволили відповідачу
користуватися частиною цього хліва. В
січні 2013 року ОСОБА_1 пред'явила ОСОБА_3
вимогу звільнити цей хлів, але останній
відмовився. Позивач вказує, що
позбавлена можливості користуватись
хлівом, а відповідач та члени його
сім»ї чинять фізичний та
психологічний спротив щодо її намагань
користуватись її власністю, тому такі
дії відповідача спричинили їй моральну
шкоду. На підставі ст. ст. 321, 391 ЦК
України, просила зобов'язати
відповідача усунути перешкоди у
користуванні належним їй хлівом шляхом
зобов'язання звільнити належний їй
хлів та стягнути з відповідача на її
користь 5000 грн. моральної шкоди та
судові витрати.

Рішенням Полонського районного
суду Хмельницької області від 17 червня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
хлівом залишино без задоволення.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по
оплаті витрат на правову допомогу
адвоката в сумі 1500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції, просить його скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Вказує, що суд відповідно до
вимог закону повно, всесторонньо та
об'єктивно не з'ясував всі фактичні
обставини пов'язані з отриманням у
власність покійною матір'ю спірного
сараю, та не надавши належної їм оцінки
дійшов хибного висновку, що спірна
частина сараю є власністю ОСОБА_3, в
якого на даний час знаходяться
допоміжні господарські споруди, в тому
числі і сарай. Таким чином, на думку
апелянта, суд позбавив її власності на
сарай, який був збудований її матір'ю,
та належить позивачці в порядку
спадкування.

В судовому засіданні позивач та її
представник апеляційну скаргу
підтримали.

Відповідач та адвокат ОСОБА_4 в
судовому засіданні просили апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Статтею 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

У відповідності до роз'яснень п. 33
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав",
відповідно до положень статей 391, 396 ЦК
України. позов про усунення порушень
права, не пов'язаних із позбавленням
володіння, підлягає задоволенню у разі,
якщо позивач доведе, що він є власником
або особою, яка володіє майном (має
речове право) з підстави, передбаченої
законом або договором, і що діями
відповідача, не пов'язаними з
позбавленням володіння, порушується
його право власності чи законного
володіння.

Суд першої інстанції правильно
встановив та виходив з того, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 31.03.1994 року (а.с. 5).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_3
разом з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є
співвласниками кватири АДРЕСА_1 в
рівних долях на підставі свідоцтва про
право власності на житло №8 від 17.11.1997
року (а.с. 24).

Враховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, давши належну оцінку
дослідженим доказам в їх сукупності,
дійшов обґрунтованого висновку про
недоведеність позовних вимог, а саме
щодо порушення прав позивача, як
власника нежитлового приміщення -
хліва, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що
побудований з цегли сарай, площею 18
кв.м., був власністю матері позивачки -
ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про
право власності на житло від 25.09.1993 року
та довідки характеристики, виданої
Полонською міською радою 31.03.1994 року
№77, на підставі яких нотаріальною
конторою видане свідоцтво про право на
спадщину за заповітом.

Оскільки, свідоцтво про право
власності на житло від 25.09.1993 року,
видане виконкомом Полонської міської
ради, посвідчує лише той факт, що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
приватної власності ОСОБА_5, та була
набута нею у власність в порядку
приватизації (а.с. 25).

Зі змісту свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 31.03.1994 року
вбачається, що після смерті ОСОБА_5
спадкоємцем є її дочка ОСОБА_1, при
цьому спадковим майном, на яке видане
свідоцтво, складається з житлового
будинку з відповідними господарськими
по побутовими будівлями, що
знаходиться по АДРЕСА_1, яке належить
спадкодавцеві на підставі свідоцтва
про право власності на житло від 25.09.1993
року. Крім того, у свідоцтві зазначено,
що по вказаній адресі розташований
одноповерховий, дерев'яний, критий
асбофанерою будинок, зазначений в
плані під літерою «А-1»., цегляний хлів
«Б». На підставі даного свідоцтва,
ОСОБА_1 зареєструвала своє право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначені документи не
підтверджують належність спірного
хліва на праві власності ні позивачці,
ні її померлій матері.

З матеріалів інвентаризаційної
справи видно, що за домоволодінням по
АДРЕСА_1 рахується дерев'яний сарай, 1950
року забудови, площею 24 кв.м.

Крім того, судом обґрунтовано не
прийнято до уваги довідку №77 від 31.03.1994
року, оскільки вона не являється
належним та допустимим доказом, в
розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України,
належності на праві власності спірного
хліва ОСОБА_5

Посилання апелянта на
безпідставне стягнення з позивача на
користь відповідача витрат на правову
допомогу не ґрунтується на нормах
чинного законодавства.

Положеннями ст. 56 ЦПК України
визначено, що правову допомогу може
надавати особа, яка є фахівцем у галузі
права і за законом має право на надання
правової допомоги.

За змістом ст.12 ЦПК України правова
допомога надається адвокатами або
іншими фахівцями у галузі права в
порядку встановленому законом.

Згідно чч.. 1, 3 ст. 79 ЦК України,
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать, в
тому числі і витрати на правову
допомогу.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України
передбачено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України
"Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах", розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Оскільки, рішення ухвалено на
користь ОСОБА_3, то суд правомірно
присудив йому з ОСОБА_1 фактично
понесені ним та документально
підтверджені витрати на правову
допомогу в сумі 1500 грн. При цьому, судом
враховано участь адвоката ОСОБА_4, як
особи, яка надає правову допомогу
відповідачу, в судових засіданнях, що
становить 7 год., а також 40-відсотковий
розмір встановленої законом
мінімальної заробітної плати. Крім
того, фактично понесені відповідачем
витрати на правову допомогу не
перевищують граничний розмір
компенсації витрат на правову
допомогу, передбачений Законом
України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах".

Інші доводи апеляційної скарги
також не містять посилань на докази,
які б спростовували висновки суду
першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Полонського районного суду
Хмельницької області від 17 червня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
І.В.П'єнта

_______________________________________________________________________
_____

Головуючий у першій інстанції -
Боб’як Б.В. Провадження №
22-ц/792/1628/14

Доповідач -П'єнта І.В.

Категорія № 5