АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №681/2346/13-ц
Провадження №22-ц/792/1209/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року
м.
Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

у складі: головуючого судді
Купельського А.В.,

суддів: Фанди В.П., Спірідонової Т.В.

при секретарі: Дорощук
О.М.

з участю: представників ОСОБА_1.,
ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 на рішення Полонського
районного суду Хмельницької області
від 15 квітня 2014 року, по справі за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Полонської
міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Державної
реєстраційної служби Полонського
районного управління юстиції у
Хмельницькій області, треті особи, що
не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_8,
ОСОБА_9 про визнання незаконним та
скасування рішення виконкому
Полонської міської ради, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності та договору дарування
житлового будинку з надвірними
спорудами, визнання права власності,
розподіл майна колгоспного двору та
земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
звертаючись до суду з вказаним позовом,
зазначали, що вони та ОСОБА_6, ОСОБА_7.
станом на 1 липня 1990 року та 15 квітня 1991
року були членами колгоспного двору за
адресою АДРЕСА_1. Право власності на
зазначений будинок було зареєстровано
на ОСОБА_6 на підставі рішення
виконкому Полонської міської ради № 152
від 14 квітня 1978 року.

Позивачі вказують, що 25.10.2013 року їм
стало відомо, що ОСОБА_6 31.10.2008 року
подарував оспорюваний жилий будинок з
надвірними спорудами ОСОБА_7

Зазначають, що ОСОБА_6 мав право
відчужити лише свою ? частину в майні
колгоспного двору та за згоди всіх
членів.

У зв'язку з цим, та після зміни позовних
вимог, позивачі просили суд визнати
незаконним та скасувати свідоцтво про
право власності на жилий

________________________________________________________________________
__

Головуючий у першій інстанції:
Горгулько Н.А. Провадження №
22-ц/792/1209/14

Доповідач: Купельський А.В.
Категорія: 2,47,59

будинок з надвірними спорудами, видане
29 серпня 1978 року на ім'я ОСОБА_6 та
договір дарування жилого будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1, вчинений
31 жовтня 2008 року нотаріусом
Полонського нотаріального округу №2
ОСОБА_10 і зареєстрованого в реєстрі за
№5498; визнати право власності по ?
частині жилого будинку з надвірними
спорудами в цьому будинку як частку в
майні колгоспного двору за позивачами;
скасувати державну реєстрацію права
власності на вказаний жилий будинок за
ОСОБА_7

Рішенням Полонського районного суду
Хмельницької області від 15 квітня 2014
року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у своїх
апеляційних скаргах просять його
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог.

Вважають, що рішення є незаконним,
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Посилаються на те, що суд не прийняв до
уваги, що позивачі не давали згоди на
відчуження належних їм часток в майні
колгоспного двору на користь ОСОБА_7,
також вказують, що суд не вирішив у
судовому засіданні питання про
поновлення строку звернення до суду та
не звернув уваги на той факт, що ОСОБА_5
стало відомо про укладений 31.10.2008 року
договір дарування лише 20.11.2013 року.
Всупереч позицій Європейського суду з
прав людини, на думку апелянтів, суд
позбавив позивачів власності.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з доводами апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

За змістом ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР,
який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права
власності» ( із наступними змінами )
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме: а) право власності на
майно, яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку у його майні; б) розмір частки
члена двору визначається виходячи з
рівності часток усіх його членів,
включаючи неповнолітніх та
непрацездатних.

Відповідно до нормативно-правових
актів, які були чинними на час
існування колгоспного двору, зокрема,
технічних вказівок по веденню книжок
погосподарського обліку в сільських
радах, такі книжки були основними
документами по визначенню суспільної
групи господарства.

Суспільна група господарства
встановлювалася в залежності від роду
занять голови господарства (сім'ї).

Відповідно до вимог ст.ст.123 і 126
Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/
та п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України N 3 від 2.03.1973 р № 3 "Про
судову практику в справах про поділ
колгоспного двору і виділ з нього",
розмір частки колишнього члена
колгоспного двору в спільному майні, що
належить дворові і збереглося після
його перетворення в господарство
робітників та службовців (якщо на час
припинення існування двору цей член не
втратив права на неї), встановлюється
згідно зі ст. 123 Цивільного кодексу.
Тому при поділі майна, яке є спільною
власністю колгоспного двору, суди
повинні виходити з принципу рівності
часток усіх колишніх членів двору, в
тому числі непрацездатних і
неповнолітніх. Майно, придбане після
перетворення колгоспного двору в
господарство робітників чи службовців,
підлягає поділу за нормами, що
регулюють поділ спільної часткової
власності або спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно з чинною на той час ст.126 ЦК
України працездатний член колгоспного
двору втрачав право на частку у майні
двору, якщо він не менше 3-х року не брав
участі у веденні спільного
господарства двору. Це правило не
поширювалось на непрацездатних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що позивачі пропустили
строк позовної давності, та зазначає,
що позивачам було відомо про
реєстрацію права власності на житловий
будинок на ОСОБА_6 та дарування будинку
ОСОБА_7

З таким висновком погоджується колегія
суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, і це
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_6 з
13 січня 1951 року перебувають в
зареєстрованому Фадіїївською
сільською радою Полонського району
шлюбі (а. с. 9).

ОСОБА_6 працював різноробочим в
колгоспах імені „Сталіна" та „Маяк" з
1951 по 1976 рік, що вбачається з його
трудової книжки (а.с. 11-12). Будучи
колгоспниками, сім'я ОСОБА_4 розпочала
будівництво будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на жилий будинок,
виданого виконавчим комітетом
Полонської міської ради 29 серпня 1978
року на підставі рішення виконкому
Полонської міської ради народних
депутатів №152 від 14 квітня 1978 р., жилий
будинок в цілому в АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_6

Згідно з п.18 інструкції про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, у разі будівництва
будинку на колгоспній землі,
розташованій у смузі міста або селища
міського типу, виконком місцевої Ради
депутатів трудящих, на підставі витягу
з рішення загальних зборів
колгоспників або довідки правління
колгоспу про надання земельної ділянки
для будівництва, дозволу виконкому на
будівництво та акту про закінчення
будівництва і введення в експлуатацію
будинку, разом з затвердженням цього
акту вирішує питання про оформлення
права власності і видачу свідоцтва про
це.

В свідоцтві на право власності, яке
видано колгоспному двору, вказується,
що будинок належить колгоспному двору
і зазначається голова цього двору.

Колгоспному двору або одноосібному
селянському двору видається свідоцтво
про право особистої власності на
будинок відповідно до п. 18.

Дане право власності мали всі члени
колгоспного двору, що проживали на той
час у дворі, але було загально прийняте
правило в діловодстві, і вписували в
свідоцтво лише одного повнолітнього
члена двору - як голова колгоспного
двору.

З показань сторін та свідків в судовому
засіданні, які ніким не оспорюється, на
час реєстрації будинку в ньому
проживали подружжя ОСОБА_4, сини
ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_5, дочки ОСОБА_13
та ОСОБА_7. Сини ОСОБА_14 та ОСОБА_15
вибули з будинковолодіння в 1977 році,
тобто за рік до державної реєстрації
будинку.

Відповідно до даних трудових книжок
відповідача ОСОБА_6 на час державної
реєстрації будинку він працював
різноробочим бази Полонського
комбінату хлібопродуктів. Його дружина
ОСОБА_4 працювала на той час у
відділенні охорони Полонського РВВС
сторожем.

Таким чином, суд правомірно прийшов до
висновку, що у всіх членів сім'ї виникло
право спільної власності на цей
будинок у зв'язку із їхнім членством у
колгоспному дворі.

Між тим, вимогами позивачів є визнання
незаконним та скасування рішення
виконкому Полонської міської ради №152
від 14 квітня 1978 р., свідоцтва про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
видане 29 серпня 1978 року ОСОБА_6 та
договору дарування житлового будинку з
надвірними спорудами, визнання права
власності на майно, розподілу
земельної ділянки

В позовній заяві позивачі зазначають,
що про реєстрацію будинку та його
дарування ОСОБА_6 їм стало відомо 20
листопада 2013 р. Однак будь-яких доказів,
які б свідчили на підтвердження даних
обставин позивачами не надано.

Крім того, з заяви позивача ОСОБА_4 від 31
жовтня 2008 року, зареєстрованої в
реєстрі за №5497, вбачається, що вона дає
згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_6
спірного будинку (а. с. 148).

Відповідач ОСОБА_7 подала до суду заяву
про застосування до позовних вимог
позовної давності.

Тому, суд правомірно відмовив в
задоволенні позову, оскільки у нього не
було підстав для визнання поважними
причин пропуску строку позовної
давності, позивачі мали своє власне
житло, проживали в ньому, тривалий час
погоджувались з тим, що в спірному
будинку проживала їх дочка, сестра, що
підтверджує їх обізнаність про
належність будинку та його дарування,
тобто обізнаність про оскаржувані
події.

Посилання апелянтів, що суд не прийняв
до уваги, що позивачі не давали згоди на
відчуження належних їм часток в майні
колгоспного двору на користь ОСОБА_7 не
може бути підставою для скасування
рішення суду. В судовому засіданні було
встановлено із показів свідків та
письмовими доказами, що позивачі були
згодні з діями відповідача.

Відмова в задоволенні позову саме з
причин пропуску строку позовної
давності свідчить про те, що суд у
відповідності до вимог ЦК та ЦПК
вирішив у судовому засіданні питання
поновлення строку звернення до суду.

Посилання апелянта на правові
позиції Європейського суду з прав
людини викладені у справі Кечко проти
України (Заява № 63134/00) РІШЕННЯ
СТРАСБУРГ 8 листопада 2005 року, як на
підтвердження того, що суд першої
інстанції позбавив права власності
позивачів не є обґрунтованим.

У п. 25 зазначеного рішення Європейський
Суд зазначив, що рішення національних
судів щодо відхилення вимог заявника
стосовно виплат за ці періоди
базувались на внутрішньому
законодавстві. Суди не могли
розглядати щодо суті вимоги заявника
за період з 1997 року по 1998 року у зв'язку
із пропущенням строку позовної
давності (див. пп. 11 та 16). Суд не вбачає
будь-яку свавільність у рішеннях суду
стосовно цих періодів. Відповідно, у
цій частині заяви не було порушення
статті 1 Протоколу № 1.

Інші доводи апеляційної скарги,
ретельно досліджені судом, висновків
суду не спростовують і не дають підстав
вважати, що судом допущені порушення
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне,
обґрунтоване, відповідає обставинам
справи, постановлене з дотриманням
вимог процесуального права, колегія
суддів не вбачає підстав для його
скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Полонського районного суду
Хмельницької області від 15 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:/підпис/

Судді:/підписи/

З оригіналом згідно:

суддя апеляційного суду
А.В. Купельський