АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6474/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 2010/3183/12
Доповідач : Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого-судді:
Гальянової І.Г.

суддів:
Міненкової Н.О.

Костенко Т.М.

при секретарі:
Сватенко Н. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в
особі представника ОСОБА_4 , на рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 15 серпня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
сумісного проживання, визнання права
власності в порядку розподілу майна,-

ВСТАНОВИЛА :

22 травня 2012 року ОСОБА_5 звернулась у
суд з позовом в якому просила
встановити факт їх спільного з
відповідачем проживання з 1993 року .
Визнати житловий будинок АДРЕСА_2,
автобус D марки моделі ІКАRUS 250,
реєстраційний номер НОМЕР_3, автобус
VOLVO, реєстраційний номер НОМЕР_1, її з
ОСОБА_3 спільним сумісним майном;
розділити спільне сумісне майно -
визнати за нею право власності на
житловий будинок з відповідною
частиною надвірних будівель АДРЕСА_2 в
порядку поділу спільної сумісної
власності, визнати за нею право
власності на автобус марки та моделі
ІКАRUS 250, реєстраційний номер НОМЕР_2 в
порядку поділу спільної сумісної
власності. Відповідачу ОСОБА_3 виділити
у власність автобус марки VOLVO
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Свої вимоги обгрунтовує тим, шо у 1993
році вона познайомилась з
відповідачем, який на той час був вже
разлучений. Після недовготривалих
зустрічей вони стали жити з ним разом,
як подружжя. У них був єдиний бюджет,
вони вели сумісне господарство, несли
один по відношенню до другого всі
обов'язки чоловіка і дружини.

Позивач зазначає, що 18 червня 1998 року у
них народилась дочка - ОСОБА_6, яку
відповідач визнавав своєю дочкою,
однак у зв»язку з тим, що вони з
відповідачем в зареєстрованому шлюбі
не знаходились, то дочку записали по її
прізвищу, однак відповідач називав
ОСОБА_6 дочкою, всім оточуючим
розповідав, що дуже її любить свою та
коли вона навчалась у школі, у
документах на дитину відповідач вказав
себе її батьком та весь час вони були
єдиною сім'єю: проживали у неї в
квартирі АДРЕСА_1. Відповідач був
приватним підприємцем, а вона йому
допомагала вдома веденням документів
по його підприємницькій діяльності,
також займалась веденням домашнього
господарства. Вони разом планували
витрати по господарству, витрачали
зароблені кошти на потреби сім'ї,
планували і проводили свята та
відпочинок. Підтвердженням цьому
багаточисленні фото та відеоматеріали,
які робились на протязі усього
сумісного життя.

Позивач також зазначає, що факт
проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 як
чоловіка і дружини, також було
встановлено під час проведення
перевірок К-Лопанським СВМ
Дергачівського РВ ГУМВС України в
Харківській області та Московським РВ
ХМУ ГУМВС України в Харківськиій
області, що підтверджується копіями
постанов про відмову в порушенні
кримінальної справи, в яких вказано, що
вони проживали разом з відповідачем на
протязі 20 років і у них є спільна
донька ОСОБА_6 і сам ОСОБА_3 в своїх
поясненнях називав її дружиною.

Позивач зазначає, що тільки в березні
2012 року вона дізналась, що у
відпонідача з»явилась інша жінка та
він пішов з сім'ї 19 березня 2012 року та
проживає окремо, їхні стосунки на цей
час є неприязненими..

Позивач зазначає, що за час сумісного
проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 вони
придбали: автобус D марки моделі ІКАRUS
250, реєстраційний номер НОМЕР_3., автобус
VOLVO, реєстраційний номер НОМЕР_1. На цей
час вартість автобусу D марки моделі
ІКАRUS 250 становить 56000 грн., а автобусу
VOLVO - 80000 грн. Позивач зазначає, що
спірний житловий будинок був придбаний
ними у 2011 році та зареєстрований на ім'я
відповідача, що підтверджується
договором купівлі-продажу житлового
будинку з надвірними будівлями від
17.05.2011 року, який було посвідчено
приватним нотаріусом Дергачівського
районного нотаріального округу
Харківської області ОСОБА_7, а також
витягом Слатинського КП технічної
інвентаризації «Інвентаризатор».
Згідно до договору купівлі-продажу
вартість вказаного житлового будинку
становить 20000 грн. Крім того, саме вона
займалась підготовкою усіх документів
для оформлення земельної ділянки , на
якій знаходиться спірний житловий
будинок, і також документами для
укладення договору купівлі- продажу
будинку. Для цього попередній власник
цього будинку ОСОБА_8 видала їй 15.09.2010
року довіреність.

Вважає що придбані ними за час
сумісного проживання однією сім'єю
вищевказані автобуси і житловий
будинок , є їх з ОСОБА_3 спільною
сумісною власністю.

У судовому засіданні суду першої
інстанції позивач підтримала позовні
вимоги, з зазначених підстав та просила
їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
в судовому засіданні суду першої
інстанції позовні вимоги позивача
визнали частково. Визнавши факт,
спільного проживання з позивачем
однією сім»є без шлюбу в зазначений нею
період та те, що автобус D марки моделі
ІКАRUS 250, реєстраційний номер НОМЕР_3
було придбано на його ім"я у 2008 році.

Заперечуючи проти позовних вимог щодо
розподілу автобусу VOLVO, реєстраційний
номер НОМЕР_1 та спірного житлового
будинку зазначив, що на момент його
фактичного шлюбу з ОСОБА_5 даний
транспортний засіб не перебував у його
власності,а належав йому лише на праві
користуванням, згідно довіреності від
власника. Власником цього автобусу він
став після закінчення стосунків з
позивачкою, а саме 27 березня 2012 року, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію даного транспортного
засобу, на той час вони вже не проживали
однією сім'єю,а їхні стосунки
закінчились 19 березня 2012 року. Житловий
будинок був придбаний не лише на його
кошти, але на кошти його матері ОСОБА_9
Він збирається зареєструвати свою
матір в даному житловому будинку, тому
що той будинок, в якому на данин момент
вона мешкає, не придатний для
проживання в осінньо-зимовий період
часу.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 15 серпня
2014 року позовні вимоги позивача
задоволені частково. Суд встановив
АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном
сторін та визнав за позивачем право
власності на 12 його частину .

В задоволенні іншої частини позовних
вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача просить скасувати в
частині задоволення позовних вимог
позивача щодо визнання за нею права
власності на 12 частину зазначеного
будинку та в цій частині ухвалити нове
рішення про стягнення з відповідача на
користь позивача 10 тис. грн.
компенсації вартості його 12 частини.

Доводи апеляційної скарги
обгрунтовує тим, що спірне
домоволодіння було придбано 17.05.2011 року
загальною площею 32,9 кв.м. житловою 28,3
кв.м.. Вказаний житловий будинок був
дерев»яний та в недбалому стані , мав 70%
зносу. Представник відповідача
зазначає, що після припинення з
позивачем сімейних стосунків,
відповідач здійснив його самовільну
реконструкцію та самовільно здійснив
прибудову літ. А-1, кухню площею 71 кв.м.,
кухню площею 11,0 кв.м., санвузол площею 3.5
кв.м., кімнату площею 22,2 кв.м. , що
взагалі складає 43, 8 кв.м. та вартість
такої самовільної прибудови складає
494370,00 грн.. Представник відповідача
також зазначає, що на вказане
будівництво відповідач отримав у
ОСОБА_9 в сумі 12500 грн., а також отримав в
кредит 16.10.2013 року в банку «Альфа» 100 000
грн. та 16.05.2014 року - 31859 грн..

В запереченнях на апеляційну скаргу
позивач , посилаючись на
безпідставність доводів апеляційної
скарги, а також на те, що на час розгляду
справи відповідач та його представники
не заявляли про наявність самовільної
реконструкції відповідачем спірного
домоволодіння, а також на те, що
залучений до матеріалів справи
технічний паспорт на спірне
домоволодіння судом першої інстанції
не досліджувався, у зв»язку з тим, що
відповідачем не надався, просить
рішення суду залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача та представників відповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
апеляційну скаргу, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині встановлення
факту спільного проживання сторін без
шлюбу в період з 1993 року по 2012 рік , а
також в частині відмови позивачу в
задоволенні позовних вимог, сторонами
в апеляційному порядку не
оскаржується, а тому законність і
обгрунтованість рішення суду в цій
частині, судом апеляційної інстанції
не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги
позивача та визнаючи спірний житловий
будинок з надвірними прибудовами
спільним майном сторін, та визнаючи за
позивачем право власності на ? його
частину в порядку його розподілу, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірне домоволодіння було придбано
сторонами в період спільного
проживання сторін однією сім»єю без
шлюбу, а тому розмір їх часток є
рівними.

При цьому судом першої інстанції
встановлено, підтверджено наявними у
справі доказами та цей факт сторонами
не оспорюється, що в період з 1993 року до
12 березня 2012 року сторони проживали
однією сім»єю , без шлюбу та в цей час
на ім»я відповідача на підставі
договору купівлі продажу від 17.05.2011
року придбали житловий будинок
АДРЕСА_2 вартістю 20000 грн. ( а.с.15-18).

Як свідчить зазначений договір ,
складався із житлового будинку літ
«А-1» та надвірних будівель: сараю літ.
«Б», літньої кухні літ. В, погрібу літ. Г,
огорожі № 1-2.

Крім цього, як свідчать матеріали
справи ухвалою суду від 25 червня 2012
року в порядку забезпечення позову
позивача судом було накладено арешт на
вказаний житловий будинок ( а.с. 38) та
відповідно до постанови старшого
державного виконавця ВДВС
Дергачівського районного управління
юстиції від 27.06. 2012 року про закінчення
виконавчого провадження, такий арешт
було накладено ( а.с.221).

Згідно до вимог ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім»єю, , але не перебувають у шлюбі або
у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об»єктом права спільної
сумісної власності жінки і чоловіка,
які не перебувають у шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

В ст. 63 СК України, яка міститься в
главі 8 цього Кодексу встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Матеріали справи також свідчать
про те, що в період розгляду судом
вказаного спору та в період дії ухвали
суду щодо накладення арешту на спірне
домоволодіння відповідач без згоди на
те як співвласника цього домоволодіння
-позивача ОСОБА_5, у 2013 році здійснив
самовільні прибудови до вказаного
домоволодіння лід А1 -1, А 2-2, а-2 ( а.с.190-194)
та на які, у відповідності до вимог ст.
376 ЦК України права власності не набув.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку
щодо належності придбаного сторонами 17
травня 2011 року домоволодіння,
об»єктом спільної сумісної власності
та вірно визначив розмір часток сторін
у спірному домоволодінні.

Між тим, враховуючи наявність
самочинно здійснених відповідачем до
спірного житлового будинку, літ. А-1
зазначених вище прибудов , то рішення
суду підлягає зміні та викладенню
резолютивної частини рішення в
наступній редакції : визнати за ОСОБА_5
, в порядку поділу спільного майна,
право власності на 12 частину житлового
будинку АДРЕСА_2, з відповідною
частиною господарських побудов.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
дають підстав для скасування чи зміни
ухваленого у справі рішення.

При цьому, судова колегія не
приймає до уваги заявлені в
апеляційній скарзі представником
відповідача вимоги щодо виплати
позивачу компенсації вартості 1/2
частині спірного домоволодіння в
розмірі 10 000 грн., оскільки такі вимоги
відповідачем не заявлялись та при
розгляді вказаної цивільної справи
судом першої інстанції не
розглядались, тоді як відповідно до ч.1
ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог, а
відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах заявлених сторонами
в суді першої інстанції вимог.

За таких обставин в іншій частині
рішення суду першої інстанції підлягає
залишенню його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 319, 218 ЦПК
України, судова колегія ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі
представника ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Змінити рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
15 серпня 2014 року , визнавши за ОСОБА_5, в
порядку поділу спільного майна, право
власності на 12 частину житлового
будинку АДРЕСА_2 , з відповідною
частиною господарських побудов.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя :

Судді: