АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Кусяк М.Д.

за участю ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 20 червня 2014
року,

встановила:

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом.

Просила визнати недійсним, договір
дарування земельної ділянки, площею
0,2383 га, що знаходиться по АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 27
травня 2013 року, оскільки він був
укладений позивачкою під впливом
обману та є удаваним.

Посилалася на те, що 27 травня 2013 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір
дарування земельної ділянки, площею
0,2383 га, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Вважала, що вказаний договір дарування
укладений з порушенням вимог закону та
з метою приховати інший правочин, а
саме укладений для придбання та
набуття у власність відповідачкою
розташованих на цій ділянці
недобудованого житлового будинку та
господарських споруд.

Відповідачка не мала дійсних намірів
вести будівництво житлового будинку на
спірній ділянці та мала намір обманнім
шляхом заволодіти спірною земельною
ділянкою та розміщеного на ній
незавершеним будівництвом будинку.

Заочним рішення Вижницького районного
суду Чернівецької області від 20 червня
2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої
інстанції допустив порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у розгляді справи,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що з ОСОБА_1 не були
надані допустимі докази того, що
договір дарування, вчинений між
сторонами приховував намір
відповідачки набути право власності на
житловий будинок і належні до нього
господарські будівлі та споруди, що
розташовані на спірній земельній
ділянці.

Укладаючи спірний правочин сторони
підтвердили, що договір не має
характеру фіктивного та удаваного.

Обставини вказані в позовній заяві не
можуть бути підставами для визнання
договору земельної ділянки недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Так, згідно частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно статті 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України
встановлено, що за договором дарування
одна сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року, N 9 навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного
значення.

Відповідно до пункту 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання

правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року, N 9 за удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між
ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин.

Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд
ухвалює рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
вірно встановлено судом першої
інстанції 27 травня 2013 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 уклали договір дарування
земельної ділянки, площею 0,2383 га, що
знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.15).

Згідно довідки виконавчого комітету
Міліївської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області від 2 квітня 2014 року №709
будівництво житлового будинку в
АДРЕСА_1 розпочате ОСОБА_1 у листопаді
2009 року (забито фундамент) (а.с.9).

Відповідно до акту перевірки
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державний стандартів і правил від
29 квітня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1
виконувала будівельні роботи з
будівництва житлового будинку в 2009
році, господарським способом без
дозволу на виконання таких робіт, чим
порушила вимоги закону (а.с.17).

Колегія суддів вважає вірним висновок
суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1
не були надані докази того, що договір
дарування, вчинений між сторонами
приховував намір відповідачки набути
право власності на житловий будинок і
належні до нього господарські будівлі
та споруди, що розташовані на спірній
земельній ділянці

Враховуючи зазначені вище обставини
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому його слід
залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи
апеляційної скарги про те, що
підставами для визнання недійсним
спірного правочину є укладення
договору позивачкою під впливом
обману, а також його вчинення сторонами
для приховання іншого правочину, який
вони насправді вчинили.

Згідно пункту 9 договору дарування від
27 травня 2013 року дарувальник стверджує,
що дарування здійснено за доброю волею,
без будь-яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного, так і
морального

Відповідно до пункту 13 вказаного
договору сторони заявляли та
гарантували один одному та іншим
особам, що за своїм змістом він
повністю відповідає їх волевиявленню,
вони однаково розуміють значення і
умови цього договору та його правові
наслідки, договір спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, їх волевиявлення є
вільним і відповідає внутрішній волі,
договір не має характеру фіктивного та
удаваного (а.с.13)

Відповідно до ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі ст. 235 ЦК України має визнати,
що сторонами вчинено саме цей правочин,
та вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин. Якщо
правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені ст. 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний
(п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими та належними
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що на його думку є
удаваним; 2) спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин; 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Позивачкою не доведено наявність
умислу в діях відповідачки,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману.

Також в матеріалах справи відсутні
докази про те, що сторони умисно
оформили один правочин, але між ними
насправді встановлюються
правовідносини з приводу
купівлі-продажу незавершеного
будівництвом будинку.

Крім того, вказані позивачкою підстави
для визнання договору недійсним є
взаємовиключними. Зокрема, введення
відповідачки в оману щодо дійсної мети
укладення договору дарування виключає
домовленість сторін про встановлення
правовідносин відмінних від тих, які
виникають за договором дарування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Вижницького районного
суду Чернівецької області від 20 червня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: