АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
головуючого: Корчевного Г.В.,
суддів:
Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 01 серпня
2014 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Дочірній Банк Сбербанку
Росії», третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Публічне акціонерне товариство
«Державний ощадний банк України», про
визнання заборгованості, повернення
банківських вкладів, стягнення коштів
за порушення грошового зобов'язання,
стягнення пені та відшкодування
збитків і моральної шкоди, колегія
суду, -
В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Шевченківського
районного суду міста Києва з позовом до
ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору: ПАТ
«Державний ощадний банк України», про
визнання заборгованості, повернення
банківських вкладів, стягнення коштів
за порушення грошового зобов'язання,
стягнення пені та відшкодування
збитків і моральної шкоди.
апеляційного провадження:
інстанції: Гуменюк А.І.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
В обґрунтування вимог зазначав, що
починаючи з 1961 року він та його померла
дружина, спадкоємцем якої він є,
здійснювали вклади в установи Ощадного
Банку СРСР. Зазначив, що на кінець 1991
року всі кошти були на рахунку в
філіалі № 6330, на сьогоднішній день має
чотири ощадні книжки з загальною сумою
вкладів на них 29 322 грн. 85 коп., які
станом на травень 1991 року в перерахунку
на долари США становили 43 675 доларів
США. Оскільки Російська Федерація
стала спадкоємицею СРСР, а Ощадбанк
Російської Федерації успадкував усі
вклади Ощадбанку СРСР, тому, на думку
позивача, ПАТ «Дочірній банк Сбербанку
Росії» як банк, заснований Ощадбанком
Російської Федерації, зобов'язаний
виплатити Позивачу належну йому суму
вкладів в розмірі 43 675 доларів США та
процентів за користування вкладом
протягом 23 років, а також 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, інфляційної складової
боргу, пені у розмірі подвійної
облікової ставки Національного Банку
України за кожен рік та збитків у
розмірі 43 675 доларів США. Крім того,
завдану йому моральну шкоду через
нервові стреси протягом 23 років та
переживань через неповернення
належних йому заощаджень, що негативно
відбилося на його здоров'ї, оцінює в 30 000
доларів США. Таким чином, просив суд
ухвалити судове рішення, яким
зобов'язати Відповідача визнати його
заборгованість перед Позивачем щодо
повернення належних Позивачу
банківських вкладів, повернути
стягнути кошти за порушення грошового
зобов'язання, стягнути пеню та
відшкодувати збитки і моральну шкоду, а
також відшкодувати судові витрати,
пов'язані з розглядом справи.
Рішенням Шевченківського
районного суду міста Києва від 01 серпня
2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Дочірній Банк Сбербанку Росії», третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, Публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України», про визнання
заборгованості, повернення
банківських вкладів, стягнення коштів
за порушення грошового зобов'язання,
стягнення пені та відшкодування
збитків і моральної шкоди відмовленоу
повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та
просив суд апеляційної інстанції
скасувати рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 01 серпня
2014 року та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Пославшись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
закону.

В апеляційній скарзі позивач
зазначає, що при ухваленні
Шевченківським районним судом м. Києва
рішення від 01 серпня 2014 року мало місце
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, та невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
тому це рішення підлягає скасуванню.

Вважає, що рішенням суду його
позбавлено прав користуватись своєю
власністю, яке гарантоване ст. 41
Конституції України, а це право
захищається судом (ст. 55), це право не
може бути обмежене (ст.64). На думку
апелянта, якщо держава Україна
зобов'язалась компенсувати кошти
вкладника, а ці зобов'язання не виконує,
то повинна сама розбиратися в своїх
зобов'язаннях, оскільки
зобов'язувалися їх виконувати без
згоди позивача.

Вказує, що відповідно до п.2 ст. 1064 і п.2
ст. 1060 ЦК України відомості про вклад,
вказані в ощадній книжці, є підставою
для розрахунків за вкладом між банком і
вкладником, та за договором
банківського вкладу, незалежно від
його виду, банк зобов'язаний видати
вклад або його частину на першу вимогу
вкладника, крім вкладів зроблених
юридичними особами на інших умовах
повернення, які встановлені договором.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягають
задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивач має чотири
ощадні книжки (рахунки № НОМЕР_1, №
НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4), видані
філіалом № 6330 відділення в м.
Перемишляни Львівської області
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України», із
загальною сумою вкладів на них 28 262 грн.
85 коп., які раніше перебували на
рахунках Ощадного банку СРСР (а.с. 5, 6).

Ухвалюючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідно до статті 1 Закону України
«Про державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України» від 21
листопада 1996 року № N 537/96-ВР (далі -
Закон), на підставі цього Закону
встановлюються зобов'язання держави
перед громадянами України, які
внаслідок знецінення втратили грошові
заощадження, поміщені в період до 2
січня 1992 року в установи Ощадного банку
СРСР та державного страхування СРСР, що
діяли на території України.

За змістом статті 2 вказаного
Закону, держава зобов'язується
забезпечити збереження та відновлення
реальної вартості заощаджень громадян
і гарантує їх компенсацію у
встановленому порядку.

Згідно зі статтею 6 Закону,
компенсація громадянам України втрат
від знецінення грошових заощаджень
проводиться починаючи з 1997 року в
грошовій формі за рахунок коштів
Державного бюджету України та інших
формах відповідно до законодавства.

Компенсація втрат від знецінення
грошових заощаджень, поміщених до 2
січня 1992 року в установи Ощадного банку
СРСР, що діяли на території України, а
також у державні цінні папери, придбані
в таких установах, проводиться їх
власникам у готівковій чи
безготівковій формі через установи
Ощадного банку України після внесення
в інформаційно- аналітичну систему
"Реєстр вкладників заощаджень
громадян" відомостей про них,
необхідних для ідентифікації
вкладника під час відкриття рахунку.

Обслуговування громадян,
пов'язане із внесенням зазначених
відомостей, здійснюється безоплатно.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції та
зазначає, що кошти для компенсації
заощаджень громадян визначаються в
Державному бюджеті України окремою
статтею.

Порядок проведення компенсації, у
тому числі перерахування коштів,
передбачених у Державному бюджеті
України, установам Ощадного банку
України та колишнього Укрдержстраху,
визначається Кабінетом Міністрів
України.

З огляду на вказане, вірним є
висновок суду першої інстанції, що
законодавством України, передбачений
спеціальний спосіб захисту прав
вкладників в установи Ощадного банку
СРСР, що діяли на території України.

Колегія суддів зазначає, що не
знайшли матеріалами справи доводи
апеляційної скарги позивача щодо
обґрунтування заявлених позовних
вимог, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що позивачу відомо про
вказаний спосіб захисту, адже 11 квітня
2012 року Позивачем було знято 1000 грн. з
ощадної книжки рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 5).

З огляду на вказане, суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про те, що вказаний позов є
безпідставним, необґрунтованим та
таким, що задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що за
таких обставин доводи апеляційної
скарги, що мало місце неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а тому це рішення
підлягає зміні не знайшли
підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

З огляду на те, щодоводи
апеляційної скарги висновків в рішенні
суду не спростовують та містяться лише
на формальних міркуваннях, колегія
суддів вважає, що рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 01 серпня 2014 року обґрунтоване
та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 01 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: