Провадження №2/761/8465/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м.Києва

в складі: головуючого - судді
Пономаренко Н.В.

при секретарі
Клим Т.О.

з участю :

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Нечитайленка О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Держекоінвест» про
визнання незаконним та скасування
наказу і поновлення на роботі, а також
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, суд,-

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_4, звернувся до суду із
вказаним позовом до відповідача -
Державного підприємства
«Держекоінвест» в якому просив визнати
незаконним та скасувати наказ ДП
«Держекоінвест» від 1.10.2014 №67-к про
звільнення ОСОБА_4 з посади Директора
департаменту бухгалтерського обліку,
фінансового планування та
забезпечення діяльності - головного
бухгалтера ДП «Держекоінвест»;
поновити його на вказаній посаді з
1.10.2014, а також стягнути заробітну плату
за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що в перший день
після його виходу на роботу з
лікарняного - 1.10.2014, з боку нового
керівництва відповідача почалось
вимагання написати заяву про
звільнення, оскільки на посаду
позивача є інша людина, такий тиск, зі
слів позивача, вчинявся протягом
всього робочого дня, що змусило його
наприкінці другої половини дня
звернутись до лікаря через підвищення
тиску, а з 1.10.2014 знову піти на
лікарняний, про що повідомив
відповідача факсимільним та
телеграфним зв»язком. Однак, не
зважаючи на відсутність законних
підстав, позивач вважає, що його було
звільнено із займаної посади наказом
від 1.10.2014 №67-к з порушенням вимог
чинного законодавства, так як
насправді не було ніякого одноразового
грубого порушення трудових обов»язків
згідно п.1 ст.41 КЗпП України, оскільки
цьому не надано жодного підтвердження,
а також порушено ч.3 ст.40 КЗпП України
згідно якої не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за період
його тимчасової непрацездатності.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві та просили суд позов
задовольнити повністю, окремо надані
письмові пояснення.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти вимог
позивача, посилаючись на їх
необґрунтованість та просив суд
відмовити в задоволенні позову. Надав
відповідні письмові заперечення в яких
посилається на те, що отримане
обладнання на суму 27826075,17 грн. за кошти
Державного бюджету та включення в
бухгалтерський облік неналежно
оформлених накладних є грубим
порушенням позивачем своїх службових
обов»язків.

Заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, судом встановлені
наступні обставини і відповідні ним
правовідносини.

Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» Пленум Верховного Суду України
в ч.1 звернув увагу на необхідність
неухильного додержання при розгляді
трудових спорів Конституції України,
КЗпП і інших актів законодавства
України.

Діяльність судів по розгляду справ
цієї категорії повинна спрямовуватися
на всемірну охорону конституційного
права кожного на працю, яке включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку особа вільно обирає або на
яку вільно погоджується, а також на
охорону прав і законних інтересів
підприємств, установ, організацій, на
зміцнення трудової та виробничої
дисципліни, на виховання працівників у
дусі свідомого й сумлінного ставлення
до праці».

Згідно ст. 10 ЦПК, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач надав суду належні та
допустимі докази, довів суду їх
переконливість, а також довів
обставини, на які посилався як на
підставу своїх вимог.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, згідно наказу №28-к
позивач ОСОБА_4 з 6 березня 2013 року був
прийнятий на роботу до ДП
«Держекоінвест» на посаду головного
бухгалтера з правом другого підпису, а
наказом №151/1к від 2.12.2013 переведений на
посаду директора Департаменту
бухгалтерського обліку, фінансового
планування та забезпечення діяльності
- головного бухгалтера з правом другого
підпису з 2 грудня 2013 року (а.с.10, 11).

Наказом відповідача № 67-к від 1.10.2014
року ОСОБА_4 звільнений за одноразове
грубе порушення трудових обов'язків на
підставі п.1 ст. 41 КЗпП України з 1.10.2014
року (а.с.17).

Обґрунтовуючи позов, позивач вважає
своє звільнення незаконним, оскільки
грубого порушення трудових обов'язків
він не допускав, а також його було
звільнено в період тимчасової
непрацездатності, у зв'язку з чим
просить поновити його на роботі.

Вимоги ст. 41 КЗпП україни, які
передбачають додаткові підстави
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу з окремими
категоріями працівників за певних
умов, а саме, що крім підстав,
передбачених статтею 40 цього Кодексу,
трудовий договір з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу може
бути розірваний також у випадках: 1)
одноразового грубого порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства, установи, організації
всіх форм власності (філіалу,
представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації
всіх форм власності, його заступниками,
а також службовими особами органів
доходів і зборів, яким присвоєно
спеціальні звання, і службовими
особами центральних органів
виконавчої влади, що реалізують
державну політику у сферах державного
фінансового контролю та контролю за
цінами;

За своєю правовою природою звільнення
працівника з цих підстав є
дисциплінарним стягненням,
передбаченим п. 2 ч. 1 ст. 147 КЗпП України,
а тому допускається тільки з
додержанням правил, встановлених для
застосування таких стягнень.

Натомість, в наказі про звільнення не
зазначений зміст конкретного
одноразового дисциплінарного
порушення ОСОБА_5 про яке йдеться мова в
наказі, а підставами для звільнення
слугували одразу декілька зазначених в
наказі документів.

В судовому засіданні позивач пояснив,
що він не відмовлявся від підпису про
ознайомлення з наказом №32 про надання
пояснень, а тільки просив надати йому
час для їх формування в письмовому
вигляді, оскільки йому повідомили вже
про звільнення в другій половині дня.

В наданому стороною відповідача акті
про відмову від підпису про
ознайомлення із наказом, також
зазначено, що 1.10.2014 близько 15-35 год.
позивача намагались ознайомити із
наказом №32 від 1.10.2014 про надання
пояснень, але він відмовився від
підпису про ознайомлення, примірник
наказу був ОСОБА_4 зім»ятий та
викинутий у сміттєвий бак, і останній
залишив кабінет і територію
підприємства.

Натомість, в матеріалах справи
міститься пояснювальна записка
позивача на ім»я в.о. генерального
директора Сімак І.В.(без дати складання
та відмітки про її отримання
відповідачем) зокрема, про те, що ДП
«Держекоінвест» уклав договір з ТОВ
«Еліос Стратегія» від 2.04.2013 №2382/11 на
поставку обладнання, а у зв»язку із тим,
що термін попередньої оплати
закінчувався, ТОВ «Еліос Стратегія»
було надано 27.08.2014 до ДП
«Держекоінвест» видаткові накладні
(квитанція додається) відповідно
здійснено відображення закриття
попередньої оплати в звіті про
заборгованість за бюджетними коштами
(форма 2д) станом на 1.09.2014. З метою
перевірки наявності обладнання та на
підставі наказу від 28.07.2014 №18
начальника управління капітального
будівництва ОСОБА_7 було відряджено до
м.Дніпропетровськ. Видаткові накладні
були підписані заступником
генерального директора, який має право
першого підпису(а.с.30).

Крім того, в самому наказі про
звільнення позивача однією із підстав
звільнення (підстава №4) вказана
пояснювальна записка ОСОБА_4 про
включення до бухгалтерського та
податкового обліку підприємства
неналежним чином оформлених накладних
на поставку обладнання від ТОВ «Еліос
Стратегія» на загальну суму 27826075,17 грн.

В судовому засіданні представник
позивача повідомив, що вищевказані
видаткові накладні не відповідають
вимогам ч.2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» оскільки відсутнє прізвище
особи яка від імені покупця прийняла
обладнання, а твердження позивача,що
обладнання прийнято заступником
Генерального директора ОСОБА_8 немає
відображення у видаткових накладних та
неможливо ідентифікувати чий підпис
стоїть під цим документом.

Разом із тим, суду не надано доказів
щодо спростування самим ОСОБА_8 свого
підпису на вказаних первинних
бухгалтерських документах, або
проведення службового розслідування з
цього приводу, що б підтвердило
неможливість ідентифікації особи, яка
поставила свій підпис на видаткових
накладних.

Слід зазначити, що в судовому засіданні
представник відповідача на питання
суду про зміст одноразового грубого
порушення трудових обов'язків ОСОБА_1
зазначив, що воно полягає:«В проведенні
позивачем в бухгалтерському обліку
підприємства видаткових накладних №ВН
014 та №ВН 015 від 20.08.2014 на отримання
обладнання згідно договору про
закупівлю від 2.04.2013 №2382/11 на загальну
суму 27826075,17 грн.».

Натомість, в наданих письмових
запереченнях відповідачем зазначено
інший зміст порушення: «Отримане
обладнання на суму 27826075,17 грн. за кошти
Державного бюджету та включення в
бухгалтерський облік неналежно
оформлених накладних є грубим
порушенням позивачем своїх службових
обов»язків».

Відповідно до ст. 149 КЗпП України при
обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 22 Пленуму Верховного Суду України
постанови від 06 листопада 1992 року № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, необхідно
з'ясувати, в чому конкретно виявилося
порушення, яке стало приводом до
звільнення; чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору; чи додержано власником або
уповноваженим ним органом
передбачених статями 147-1, 148, 149 КЗпП
України, правил і порядку застосування
дисциплінарних стягнень.

Як вбачається з наказу № 67-к від 1.10.2014,
позивач звільнений за одноразове грубе
порушення трудових обов'язків на
підставі п.1 ст. 41 КЗпП України, однак
сам зміст оскаржуваного наказу взагалі
не містить зазначення змісту такої
фактичної підстави для даного виду
звільнення, оскільки взагалі не
вказано за яке саме одноразове грубе
порушення ОСОБА_4 притягнуто до такого
виду дисциплінарної відповідальності.

Адже вказаний наказ містить лише
посилання на підстави для винесення
наказу, а саме: щотижневий звіт
Держекоінвестагенству №01-755/06 від
26.08.2014, складений ОСОБА_9 на той час
заступником директора Департаменту
бухгалтерського обліку, фінансового
планування та забезпечення діяльності;
щотижневі звіти №№01-767/06 від 1.09.2014;
01-783/062 від 8.09.2014; наказ від 1.10.2014 №32 «Про
надання пояснень»; Акт про відмову від
підпису про ознайомлення з наказом від
1.10.2014; пояснювальна записка ОСОБА_4 про
включення до бухгалтерського та
податкового обліку підприємства
неналежним чином оформлення накладних
на поставку обладнання від ТОВ «Еліос
Стратегія» на загальну суму 27826075,17 грн.;
пояснювальна записка провідного
бухгалтера ОСОБА_10.(а.с.17).

Вирішуючи питання про те, чи є
порушення трудових обов'язків грубим,
суд має виходити з характеру проступку,
обставин, за яких його вчинено, яку
завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Оцінюючи представлені сторонами
докази в їх сукупності, суд виходить із
того, що стороною відповідача не надано
жодного належного і допустимого доказу
наявності в діях позивача завдання чи
можливість завдання будь-якої шкоди
підприємству саме з вини позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку про те,
що оскільки в наказі про звільнення не
зазначено яке саме порушення позивачем
трудових обов'язків містить ознаки
грубого, оскільки його взагалі не
вказано та не доведено наявності шкоди,
заподіяної внаслідок оформлення,
зокрема і видаткових накладних.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.40
КЗпП України не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
п.5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

В п. 17 Пленуму Верховного Суду
України постанови від 06 листопада 1992
року № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» зокрема, зазначено, що
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обґрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

В даному випадку позивач
повідомив 2.10.2014 роботодавця про
наявність листка непрацездатності
серії АП №967670 який відкрито 1.10.2014 по
8.10.2014, перебування в стаціонарі 1.10.2014 по
8.10.2014 (а.с.13-16).

Тому звільнення позивача з роботи
в період його тимчасової
непрацездатності також суперечить
вищевказаним вимогам чинного
законодавства.

Позовні вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відповідно до вимог ч.2 ст.235
КЗпП Українизадоволенню не підлягають
у зв»язку із нанаданням стороною
позивача довідки про розмір його
заробітної плати, враховуючи і те, що
протягом розгляду справи відповідні
клопотання про витребування довідок
про заробітну плату заявлені не були,
що позбавило суд можливості згідно п. 8
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року
вирахувати середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин,
та правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
прийшов до висновку про задоволення
позовних вимог в частині визнання
незаконним та скасування наказу про
його звільнення та поновлення на
роботі на раніше займаній посаді, при
цьому в частині поновлення на роботі в
порядку вимог ст.367 ЦПК України
підлягає негайному виконанню.

Судові витрати суд розподіляються
судом відповідно до ст.88 ЦПК України, а
тому підлягають стягненню з
відповідача на користь держави судові
витрати в розмірі 243,60 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
ч.3 ст.40, п.1 ч.1 ст. 41, 147, 149 КЗпП України,
ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212 - 215, 118, 294, 367 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Держекоінвест» про визнання
незаконним та скасування наказу і
поновлення на роботі, а також про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - задовольнити
частково.

Визнати незаконним та скасувати
наказ Державного підприємства
«Держекоінвест» від 1.10.2014 №67-к про
звільнення ОСОБА_1 з посади директора
департаменту бухгалтерського обліку,
фінансового планування та
забезпечення діяльності - головного
бухгалтера.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора
департаменту бухгалтерського обліку,
фінансового планування та
забезпечення діяльності - головного
бухгалтера Державного підприємства
«Держекоінвест» з 1.10.2014 року.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

В частині поновлення ОСОБА_1 на посаді
директора департаменту
бухгалтерського обліку, фінансового
планування та забезпечення діяльності
- головного бухгалтера Державного
підприємства «Держекоінвест» - рішення
підлягає негайному виконанню.

Стягнути із Державного
підприємства «Держекоінвест» на
користь держави судовий збір в розмірі
243,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі
апеляційної скарги.

Суддя :