Справа № 567/1162/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської
області у складі:

головуючий суддя Венгерчук
А.О.

секретар Бондарчук О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Острог справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення безпідставно збереженого
майна,

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення безпідставно
збереженого майна звернувся ОСОБА_1

Свою заяву аргументує тим, що 14 червня
2014 року ОСОБА_5, було надано ОСОБА_3
грошові кошти в сумі 4650 грн. для
передачі їх йому, однак йому було
надано тільки 2000 грн., решта грошових
коштів у сумі 2650 грн. і далі продовжує
знаходитись у користуванні
відповідача. Вважає, що відповідач
зберіг у себе за його рахунок грошові
кошти в сумі 2650 грн., які є безпідставно
збереженим майном яке відповідач
зобов'язаний повернути.

Вказує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК
України, особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала. Оскільки такий стан речей не
влаштовує його як власника грошових
коштів, які відповідач зберіг без
достатньої правової підстави, а тому
04.08.2014 року він звернуся до відповідача
з пропозицією повернути йому вказані
кошти у термін до 12.08.2014 року. Вказане
повідомлення відповідачу ним було
надіслано рекомендованим листом, що
підтверджується квитанцією від 04.08.2014
року, однак відповідач його пропозицію
проігнорував, у запропонований термін
грошові кошти не повернув.

Оскільки відповідачем було
безпідставно збережено належні йому
грошові кошти, тому за користування
ними відповідач також зобов'язаний
сплати проценти розміром - 92,64 грн.,
який розраховується наступним чином:

Всього за період з 14.06.2014 року по 01.10.2014
року, визначається як 22,76 грн. + 69,88
грн. = 92,64 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його
користь 2650 грн. безпідставно
збереженого майна та 92,64 грн. процентів
за користування чужими коштами за
період з 14.06.2014 року по 01.10.2014 рік та
судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
посилаючись на обставини викладені в
заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, і в
судовому засіданні показав, що дійсно 14
червня 2014 року він працював на маршруті
Нетішин-Кузнецовськ. В м. Рівне ОСОБА_5,
було надано йому грошові кошти в сумі
4650 грн. для передачі їх позивачеві. В
зв'язку з обміном деталей до буса,
ОСОБА_5 дійсно передав йому конверт з
грошима для передачі позивачеві. Кошти
він поклав перед собою в бусі як
передачу. Під час руху на автостанцію
зазначений конверт з грошима в нього
вкрали.

Вказує, що до міліції він не звертався,
лише повідомив про цю подію власникові.

Зазначає, що ним було надано ОСОБА_1 2000
грн. в рахунок погашення боргу решту
грошових коштів у сумі 2650 грн. він не
повертав, оскільки рахував, що він їх
відпрацював і позивач безпідставно
вимагає їх повернення.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
не визнала і в судовому засіданні
пояснила, що посилання позивача та
представника позивача на те, що
відповідач має повернути позивачеві
безпідставно набуте майно - грошові
кошти є надуманими.

Зазначає, що ст. 1212 ЦК передбачає, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи без
достатньої правової підстави повинна
повернути безпідставно набуте майно.
Оскільки ніякого майна позивачем
відповідачу передано не було,
зазначена норма не може бути
застосована до цих правовідносин.

Вважає, що відповідач набув майно із
застосуванням усіх правових підстав та
у спосіб який був передбачений
сторонами по справі.

Зазначає, що ОСОБА_3 було виконано усне
зобов'язання перед ОСОБА_1, а
форс-мажорна обставина, яка трапилась у
зв'язку з тим, що були викрадені кошти
не залежали від його волі. Не вважає, що
він зберіг незаконно майно та зберігає
його до теперішнього часу, чим
позбавляє позивача права володіння
його майном.

Вказала, що грошові кошти, які були
передані відповідачу у нього викрали, і
позивач як власник зазначених коштів
повинен був звернутися до міліції з
приводу крадіжки, однак цього не
зробив.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що 14.06.2014
року ним було надано ОСОБА_3, який
працював на маршруті грошові кошти в
сумі 4650 грн. для передачі ОСОБА_1 за
запчастину, яка йому не підійшла.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що він
працював водієм в ПП "Острог-Авто" разом
з ОСОБА_3 на маршруті
Нетішин-Кузнецовськ.

Вказав, що 14.06.2014 року до нього
зателефонував ОСОБА_3 і повідомив, що у
нього викрали грошові кошти в сумі 4650
грн. які він мав передати ОСОБА_1, чи
звертався відповідач з приводу
крадіжки до міліції йому невідомо.

Суд вислухавши позивача, представника
позивача, відповідача, представника
відповідача, вивчивши матеріали справи
рахує, що позов підлягає до задоволення
з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено
наступне.

04 серпня 2014 року позивач надіслав
пропозицію ОСОБА_3 про повернення
грошових коштів 2650 грн. в добровільному
порядку. (а.с.7)

Відповідно до довідки ПП "Острог-Авто"
ОСОБА_3 станом на 14 червня 2014 року
працював водієм ПП "Острог-Авто" і 14
червня 2014 року перебував на маршруті
Нетішин-Кузнецовськ.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав. Предметом
регулювання інституту безпідставного
отримання чи збереження майна є
відносини, які виникають у зв'язку з
безпідставним отриманням чи
збереженням майна і які не
врегульовані спеціальними інститутами
цивільного права. Зобов'язання з
безпідставного набуття, збереження
майна виникають за наявності трьох
умов: а) набуття або збереження майна, б)
набуття або збереження за рахунок
іншої особи, в) відсутність правової
підстави для набуття або збереження
майна (відсутність положень закону,
адміністративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України). Об'єктивними умовами
виникнення зобов'язань із набуття,
збереження майна без достатньої
правової підстави виступають: 1)
набуття або збереження майна однією
особою (набувачем) за рахунок іншої
(потерпілого); 2) шкода у вигляді
зменшення або не збільшення майна у
іншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або відсутності
збільшення на стороні потерпілого; 4)
відсутність правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб. За змістом частини першої статті
1212 ЦК України безпідставно набутим
майном є майно, набуте особою або
збережене нею у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та інші правочини.
Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Згідно із частиною першою
статті 177 ЦК України об'єктами
цивільних прав є, зокрема, речі, у тому
числі гроші. Під відсутністю правової
підстави розуміється такий перехід
майна від однієї особи до іншої, який
або не ґрунтується на прямій вказівці
закону, або суперечить меті
правовідношення і його юридичному
змісту. Тобто відсутність правової
підстави означає, що набувач
збагатився за рахунок потерпілого поза
підставою, передбаченою законом,
іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Згідно із частинами першою
та другою статті 205 ЦК України правочин
може вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків. Приписами частини першої
статті 207 ЦК України передбачено, що
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Згідно з правовим висновком Верховного
Суду України викладеного у постанові
Верховного Суду України від 02.10.2013 року
у справі № 6-88цс13 системний аналіз
положень частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частини першої
статті 177, частини першої статті 202,
частин першої та другої статті 205,
частини першої статті 207, частини
першої статті 1212 ЦК України дає
можливість дійти висновку про те, що
чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей). Майно не може вважатися
набутим чи збереженим без достатніх
правових підстав, якщо це відбулося в
не заборонений цивільним
законодавством спосіб з метою
забезпечення породження учасниками
відповідних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України. Загальна
умова частини першої статті 1212 ЦК
України звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зі сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню іншій
стороні на підставі статті 1212 ЦК
України тільки за наявності ознаки
безпідставності такого виконання. Якщо
ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11,600,601,604
- 607,609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним. Тобто у разі, коли
поведінка набувача, потерпілого, інших
осіб або подія утворюють правову
підставу для набуття (збереження)
майна, стаття 1212 ЦК України може бути
застосована тільки після того, як така
правова підстава в установленому
порядку скасована, визнана недійсною,
змінена, припинена або була відсутня
взагалі.

Відповідно до пояснень сторін, свідків
та матеріалів справи, відповідач набув
майно за існування достатніх правових
підстав, у спосіб, що не суперечить
цивільному законодавству, з метою його
зберігання та передачі для позивача.
Крім того, грошові кошти не
передавались у власність чи
користування, їх було отримано не як
позику чи оплату за надані послуги
згідно з договором, а лише як предмет
для передачі.

Посилання відповідача та його
представника на те, що зазначені кошти
у відповідача викрали жодними доказами
не підтверджуються. Сторонами не
заперечується той факт, що
відповідачем ОСОБА_1 було надано 2000 грн.
з загальної суми 4650 грн., що і
підтверджує, що відповідач погодися
повернути безпідставно набуті грошові
кошти і частково їх повернув.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у
разі безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України,
за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Відповідно до постанови Правління
Національного банку України "Про
регулювання грошово-кредитного ринку"
№ 212 від 14.04.2014 року, було установлено з
15.04.2014 року облікову ставку в розмірі 9,5
% річних.

Відповідно до постанови Правління
Національного банку України "Про
регулювання грошово-кредитного ринку"
№ 417 від 15.07.2014 року, було установлено з
17.07.2014 року облікову ставку в розмірі 12,5
% річних. Визнано такою, що втратила
чинність з 17.07.2014 року постанову
Правління Національного банку України
від 14.04.2014 року № 212 "Про регулювання
грошово-кредитного ринку".

Таким чином розмір процентів за період
з 14.06.2014 року по 16.07.2014 року (33 дні)
визначається в розмірі 9,5 % річних; за
період з 17.07.2014 року по 01.10.2014 року (77
днів) визначається в розмірі 12,5 %
річних.

2650 грн. х 9,5% / 365 (кількість днів у році) х
33 (кількість днів користування) = 22,76
грн.

2650 грн. х 12,5% / 365 (кількість днів у році) х
77 (кількість днів користування) = 69,88
грн.

Зазначений розрахунок відповідачем не
оспорується.

Всього за період з 14.06.2014 року по 01.10.2014
року, визначається як 22,76 грн. + 69,88 грн. =
92,64 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. З, ч. 1 ст. 4
Цивільного процесуального кодексу
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень,крім випадків встановлених
ст. 61 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 1, 3, 15, 16, 536, 1048, 1212, 1214
Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3, 4,
15, 26, 60, 88, 107, 214-215 Цивільного
процесуального кодексу України суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
безпідставно збереженого майна
задолвольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 -2650
грн. безпідставно збереженого майна, 92
грн. 64 коп. процентів за користування
коштами за період з 14.06.2014 року по 01.10.2014
року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 -
243,6 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Острозький районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Сторони, які не були присутніми під час
проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу в цей же строк з дня
отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. В разі подання
апеляційної скарги рішення якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Острозького районного
судуВенгерчук А.О.