Номер провадження: 22-ц/785/8081/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.,

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15 липня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за
участю третьої особи - Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кей-Колект» про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И
Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом, який в подальшому уточнила (а.
с. 15-16) до ОСОБА_3, за участю третьої
особи - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кей-Колект» про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 20 липня 2004 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, мотивуючи
це тим, що влітку 2004 року їй необхідні
були гроші на лікування, яких у неї не
було, у зв`язку з чим вона звернулася до
ОСОБА_3 з проханням позичити їй 25000
доларів США. ОСОБА_3 погодився за умови
укладення з ним договору
купівлі-продажу належної їй квартири.
Оскільки виходу у неї не було, вона
погодилася на пропозицію відповідача і
уклала з ним нотаріальний договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
відповідно до якого продала ОСОБА_3
вказану квартиру, вартість якої
складала 10 536 грн. Проте ОСОБА_3 не
розрахувався за придбану квартиру, не
надав їй грошей у повному обсязі, яких
вона просила від нього, не отримав від
неї ключів від квартири та документи,
не вселився до теперішнього часу в дану
квартиру та не сплачує комунальні
послуги.

Саме тому, на думку позивачки, даний
договір купівлі-продажу був фіктивним,
який не мав наслідків дійсного
придбання квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 15 липня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду
Одеської області з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
заочне рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 15 липня 2014 року та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги позивача у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції при ухваленні рішення
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість заочного
рішення в межах позовної заяви та
доводів апеляційної скарги, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, районний суд виходив
з того, що при укладанні договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідченого 20 липня 2004 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
реєстровий номер 9258, сторонами були
додержані всі умови, які передбачені
чинним законодавством, а саме:
загальних вимог, додержання яких є
необхідними для чинності правочину
відповідно до статтей 203, 205-209 ЦК
України. Той факт, що ОСОБА_2 до цього
часу користується квартирою та
зареєстрована у ній, не надає їй права
на визнання вказаного договору
недійсним.

Такий висновок суду є правильним і
таким, що відповідає обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що:

20.07.2004 року за договором
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру
АДРЕСА_1 за 10536 грн., які продавець
отримала від покупця готівкою до
підписання договору (а. с. 3).

Згідно із копією паспорту ОСОБА_2,
позивач зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 з 04 червня 2004 року (а. с. 4-5).

Згідно із копією паспорту ОСОБА_3,
відповідач зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2 з 07.04.2006 року. У графі сімейний
стан міститься відбиток штампу про
реєстрацію Жовтневим ВРАГС м. Одеси
шлюбу 29.04.1983 року з ОСОБА_6 (а. с. 6).

Позивач обґрунтувала заявлені вимоги
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним тим, що вона вимушена була
укласти його у зв`язку із гострою
потребою у грошах на лікування і
вимушена була погодитися на умови
запропоновані відповідачем, який
погодився позичити їй 25000 доларів США
лише після укладення договору
купівлі-продажу та тим, що договір
укладений без наміру сторін створити
реальні наслідки, тобто договір є
фіктивним.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач вказує, що ОСОБА_3 не здійснив з
нею, як з продавцем розрахунку за
договором в тому об`ємі в якому вони
домовлялися.

Таким чином, позивач розраховувала на
отримання грошей не як позичальник, а
як продавець.

Разом з тим, позивач зазначає, що
відповідач не бажає вселятися у спірну
квартиру з посиланням на те, що в нього
немає грошей розрахуватися за квартиру
і ця квартира йому не потрібна.

Проте, з п. 3 договору купівлі-продажу
від 20.07.2004 року вбачається, що продавець
отримала від покупця обумовлену
договором ціну за квартиру в сумі 10536
грн. готівкою до підписання цього
договору, про що своїм підписом
підтверджує факт розрахунку.

Також нотаріусом роз'яснено положення
ст. 216, 225, 229-235 ЦК України (в тому числі за
укладення договору під впливом тяжкої
обставини, вчинення фіктивного
правочину тощо).

Крім того, відповідно до Іпотечного
договору від 01.02.2007 року ОСОБА_3 для
забезпечення виконання грошових
зобов`язань за Договором про надання
споживчого кредиту від 01.02.2007 року на
суму 168000 доларів США та за кредитним
договором у формі кредитної лінії в
національній валюті України передав
АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на
підставі договору купівлі-продажу від
20.07.2004 року, зареєстрованого в
Державному реєстрі правочинів 12.09.2005
року, номер правочину: 826513,
зареєстрованого в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 21.07.2004 року за номером запису 461, в
книзі 513 пр. на сторінці 51,
реєстраційний номер в реєстрі прав
власності на нерухому майно 6239006,
відповідно до витягу КП «ОМБТІ та РОН»
21.07.2004 року за № 4205781 (а. с. 64-65).

Отже, ОСОБА_3 зареєстрував право
власності в КП «ОМБТІ та РОН», як
вимагало законодавство, яке діяло на
той час та в подальшому передав
придбану ним квартиру в іпотеку Банку у
якості забезпечення виконання
зобов'язання за кредитними договорами.

В розумінні ст. 234 ЦК України для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність
умислу всіх сторін правочину. Проте,
договір купівлі-продажу квартири від
20.07.2004 року, укладений між ОСОБА_5 і
ОСОБА_3 не може бути визнаний недійсним
з підстави його фіктивності, оскільки
набувши у власність квартиру,
продавець зареєстрував договір в бюро
технічної інвентаризації та в
подальшому передав придбану квартиру в
іпотеку Банку у забезпечення
виконання зобов`язань за укладеними
ним кредитними договорами.

Крім того, заявивши вимоги про
недійсність договору купівлі-продажу
квартири та навівши обставини
недійсності передбачені одразу і ст. 233
і ст. 234 ЦК України, позивач не
врахувала, що дані правові підстави
недійсності правочину є
взаємовиключними, оскільки укладаючи
договір під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
особа його укладає на реальних
підставах і розраховує на настання
наслідків ним передбачених, хоча це й
викликано тяжкими обставинами для
такої особи і наявністю вкрай
невигідних для неї умов, чим
користується інша сторона правочину, в
той час, як при фіктивному правочині,
обидві сторони діють з умислом, який
спрямований на ненастання реальних,
передбачених укладеним правочином
наслідків.

Позивач ніяким чином не довела, що
влітку 2004 року вона перебувала під
тяжкою життєвою обставиною, пов`язаною
з лікуванням та гострою потребою у
коштах (витяг з історії хвороби про
необхідність операції, направлення на
операцію, вартість медичних послуг,
проведення операції з вказівкою її
вартості, оплати тощо). Крім того
позивач не вказала чому вона протягом
майже 9 років не отримавши кошти, які
розраховувала позичити у ОСОБА_3, з яким
для цього, як вона стверджує укладала
договір купівлі-продажу квартири без
наміру створити реальні наслідки ним
передбачених, не заявляла про визнання
договору недійсним.

При таких обставинах, судова колегія
погоджується з висновком районного
суду про відсутність підстав для
задоволення заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
апелянт не давала згоди на розгляд
справу в заочному порядку не є
самостійною достатньою підставою для
скасування рішення суду в апеляційному
порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не з`ясував обставини справи і не
перевірив доводи позивача про
фіктивність укладеного договору, не
можуть бути взятими до уваги, оскільки
фактично зводяться до переоцінки
доказів, яким суд першої інстанції
надав належну оцінку, яка відповідає
встановленим у справі обставинам.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд порушив норму ст.. 37 ЦПК України у
вигляді заміни третьої особи - ПАТ
«УкрСиббанк» процесуальним
правонаступником - ТОВ «Кей-Коллект» є
неспроможними, оскільки не
спростовують правильність висновку
суду першої інстанції по суті
заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
при вирішенні справи порушень
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи і є підставою для
скасування рішення, не допустив, а
наведені в скарзі доводи правильність
висновків суду не спростовують,
внаслідок чого апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х
В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 15 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова