Провадження №
Єдиний унікальний № 742/5545/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
м.
Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд
Чернігівської області

в складі: головуючого - судді -
Павлова В.Г.,

секретаря -
Хотінь Ж.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду м. Прилуки
Чернігівської області цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу -

ВСТАНОВИВ:

09.12.2014 року позивач звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
який був укладений 28.09.2013 року відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Ніжинського міськрайонного управління
юстиції, про що складено відповідний
актовий запис за № 439.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1
обґрунтовує тим, що спільне життя з
відповідачем не склалось. Подружжя не
знаходить спільної мови, не веде
спільного господарства, а шлюб носить
виключно формальний характер. Спільне
подружнє проживання припинено. Позивач
також категорично зазначив про
недоцільність надання їм строку на
примирення. Фактично сім'я розпалася та
її подальше збереження є абсолютно
неможливим. Дані обставини й змусили
позивача звернутися до суду з позовом
про розірвання шлюбу.

В судове засідання позивач, будучи
належним чином повідомлений про день,
час та місце розгляду справи, не
з'явився, завчасно подав до канцелярії
суду заяву про проведення розгляду
справи без його участі, заявлені
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, наполягав на розірванні шлюбу,
укладеного з відповідачем по справі,
категорично заперечував у наданні
подружжю строку на примирення /а.с.5,18/.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, належним чином
повідомлена про день, час та місце
розгляду справи, до канцелярії суду
було подано заперечення на позовну
заяву про розірвання шлюбу, згідно
якого просила суд залишити даний
цивільний позов без розгляду, надавши
подружжю можливість для звернення до
відділу державної реєстрації актів
цивільного стану стосовно вирішення
питання розірвання шлюбу /а.с.17/. 17.12.2014
року, незважаючи на попередньо подане
заперечення, останньою також було
подано заяву про визнання заявлених
позовних вимог та недоцільність
надання подружжю строку на примирення
/а.с.20/.

Враховуючи те, що сторони до судового
засідання не з'явились, суд, керуючись
ч.2 ст.197 ЦПК України, розглянув справу
без фіксації судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.
Суд, дослідивши матеріали
справи, повно та всебічно з'ясував
обставини справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, розглянув надані ними
докази, які мають юридичне значення,
оцінив їх належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у сукупності
приходить до переконання, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Положеннями ст.ст.10,11 ЦПК України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень. Суд розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі.

В судовому засіданні на підставі
достовірних доказів встановлено, що
28.09.2013 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 /дошлюбне прізвище
- ОСОБА_2/, відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Ніжинського
міськрайонного управління юстиції був
зареєстрований шлюб, про що 28.09.2013 року
складено відповідний актовий запис за
№ 439, що підтверджується свідоцтвом про
шлюб виданим повторно серії НОМЕР_1,
виданим 04.12.2014 року /а.с.12/.

Відповідно до вимог ст.112 СК України,
суд з'ясовує фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини позову про
розлучення, бере до уваги наявність
дитини та інші обставини життя сторін.

Як вбачається з цивільного позову,
спільне життя з відповідачем не
склалось. Подружжя не знаходить
спільної мови, не веде спільного
господарства, а шлюб носить виключно
формальний характер. Спільне подружнє
проживання припинено. Позивач також
категорично зазначив про
недоцільність надання їм строку на
примирення. Фактично сім'я розпалася та
її подальше збереження є абсолютно
неможливим.

Відповідно до вимог ст.24 СК України,
шлюб ґрунтується на вільній згоді
жінки та чоловіка, примушування жінки
та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом ст.55 СК України дружина та
чоловік зобов'язані спільно
піклуватись про побудову сімейних
відносин між собою та іншими членами
сім'ї на почуттях взаємної любові,
поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік
зобов'язаний утверджувати в сім'ї
повагу до матері. Дружина зобов'язана
утверджувати в сім'ї повагу до батька.
Дружина та чоловік відповідальні один
перед одним, перед іншими членами сім'ї
за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити
шлюбні відносини. Примушування до
припинення шлюбних відносини,
примушування до їх збереження, є
порушенням прав жінки, чоловіка на
свободу та особисту недоторканість і
може мати наслідки, встановлені
законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України).

Відповідачем не надано доказів
щодо обмежень реалізації права
позивача на безперешкодне розірвання
шлюбу з урахуванням положень ст.110 СК
України.

Суд не може прийняти до уваги
твердження відповідача про
необхідність залишення позовної заяви
ОСОБА_1 без розгляду з підстав визнання
нею заявлених позовних вимог та
можливості в позасудовому порядку
вирішити наявний цивільно-правовий
спір в органах РАЦСу, а також наявність
майнового спору між ними з огляду на
наступне.

Рішенням Конституційного Суду України
від 09.07.2002 року N 15-рп/2002 (справа про
досудове врегулювання спорів)
визначено, що положення ч.2 ст.124
Конституції України стосовно
поширення юрисдикції судів на всі
правовідносини, що виникають у державі,
необхідно розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист. Обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.

Таким чином, кожна особа має право
вільно обирати не заборонений законом
засіб захисту прав і свобод, у тому
числі судовий захист, який, в даному
випадку і був обраний позивачем.

З огляду на фактичне визнання
відповідачем необхідності розірвання
шлюбу з позивачем, що вбачається з
письмового заперечення та поданої
заяви, ухвалення судом рішення про
розірвання шлюбу, з огляду на положення
Рішення Конституційного Суду України
від 09.07.2002 року N 15-рп/2002, жодним чином не
порушить права та свободи сторін по
справі.

Положенням ст.207 ЦПК України чітко
визначені підстави для залишення
цивільного позову без розгляду.
Оскільки відповідачем на надано жодних
доказів в підтвердження умов за
наявності яких даний позов необхідно
залишити без розгляду, підстав для
задоволення заявленого нею клопотання
суд не вбачає.

Відповідно до ч.3 ст.106 ЦПК України
наявність майнового спору між
подружжям не є перешкодою для
розірвання шлюбу.

На підставі наведеного, з урахуванням
особливого характеру сімейних
відносин та їх об'єктивну
недоступність для оточуючих, беручи до
уваги, що позивач категорично
заперечував проти збереження їх сім'ї
та наполягав на розлученні,
заперечуючи в наданні подружжю строку
на примирення, з'ясувавши фактичні
взаємини подружжя і дійсні причини
позову про розірвання шлюбу, взявши до
уваги обставини життя подружжя те, що
шлюбні стосунки фактично припинились і
перебування їх у шлюбі носить виключно
формальний характер, фактичне визнання
відповідачем заявлених позовних вимог,
суд встановив справжнє прагнення
сторін саме до розірвання шлюбу, а
відтак приходить до переконання, що
подальше збереження сімейних відносин
при сформованих взаєминах між ними -
неможливе, перспектива відновлення
родини втрачена, а збереження шлюбу
буде суперечити інтересам сторін, що
має істотне значення в даній справі, в
зв'язку із чим даний позов і підлягає
задоволенню.

Згідно вимог п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України, під
час ухвалення рішення, суд вирішує
питання щодо розподілу між сторонами
судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені ним і документально
підтверджені судові витрати.

Оскільки суд задовольняє позов, то з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 243 грн 60 к. у
відшкодування понесеного ним та
документально підтвердженого судового
збору.

На підставі ст.ст.110,112,113,ч.2 ст.114
Сімейного кодексу України та керуючись
ст.ст.208,209,213-215,218,224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_2 /дошлюбне прізвище - ОСОБА_2/,
зареєстрований 28.09.2013 року відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Ніжинського міськрайонного управління
юстиції, про що зроблено відповідний
актовий запис за № 439 - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243
грн 60 к. в рахунок відшкодування
судового збору.

Шлюб вважати припиненим в день
набрання даним рішенням законної сили.
Надіслати копію рішення, після
набрання ним законної сили, до органу
державної реєстрації актів цивільного
стану за місцем ухвалення рішення для
внесення відомостей до Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян та проставлення відмітки в
актовому записі про шлюб.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Чернігівської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Прилуцький міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя Прилуцького міськрайонного суду

Чернігівської області

В.Г. Павлов