Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/3515/14Головуючий у 1-й
інстанції Дубина Л.А. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів
Дашковської А.В., Гончар М.С.
при секретарі Бабенко
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 18 червня 2014 року у справі
за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
"ПРИВАТБАНК" (надалі - Банк) до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, в якому просив стягнути з
відповідача на користь Банку
заборгованість за кредитним договором
№ SAMDN8379 від 23.02.2005 року станом на
08.10.2013 року у сумі 20 565,67 грн., яка
складається із заборгованості за
кредитом 3 016,49 грн., заборгованості по
процентам за користування кредитом 17
549,18 грн., від сплати якої на користь
Банку у добровільному порядку
відповідач ухиляється.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 18 червня 2014 року в
задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовлено у повному обсязі
за спливом строку позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним судовим
рішенням, Банк подав апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просив рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги Банку у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
відмовляючи у повному обсязі у
задоволенні позову Банку до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором у цій справі за спливом
позовної давності, виходив з того, що
права Банку порушено; ОСОБА_3 має
заборгованість перед Банком за
кредитним договором №SAMDN8379 від
23.02.2005 року, проте, для звернення Банком
до суду із вищезазначеним позовом
сплив строк позовної давності, про
застосування якого в якості підстави
для відмови у задоволенні позові у цій
справі просила застосувати відповідач.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що 23.05.2005 року
між Банком та ОСОБА_3 був укладений
договір №SAMDN8379 (а.с.5), відповідно
до умов якого Банк надав ОСОБА_3 кредит
у сумі 5 000,0 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту зі сплатою відсотків
за користування кредитом згідно умов
договору на строк до 30.06.2007 року.

Уклавши кредитний договір та отримавши
грошові кошти на умовах повернення,
строковості та платності, ОСОБА_4
систематично порушувала свої
договірні зобов'язання за цим
договором, кошти на погашення кредиту
не вносила, і станом на 08.10.2013 року має
заборгованість перед Банком на
загальну суму 20 565,67 грн., яка
складається з заборгованості за
кредитом - 3016,49 грн., заборгованості по
процентам за користування кредитом - 17
549,18 грн. (а.с.4).

Відповідач у суді першої інстанції
факт наявності у неї зазначеної
заборгованості перед Банком не
заперечувала, проте просила відмовити
Банку у задоволенні його позову у цій
справі у зв'язку із спливом позовної
давності (а.с.20).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Судом першої інстанції також було
правильно встановлено, що відповідачем
в останнє поповнення коштів на
погашення кредиту відбулося 19.04.2006 року
в сумі 300,0 грн. (розрахунок, наданий
Банком а.с.4).

З вказаного часу відповідач ніяких
коштів на погашення кредиту на користь
Банку не вносила.

Отже, з квітня 2006 року, після останнього
часткового погашення заборгованості
ОСОБА_4, Банку було відомо про
невиконання позичальником своїх
зобов'язань щодо погашення кредитних
коштів і виникнення заборгованості та
порушення прав Банку.

Доводи представника Банку і посилання
останнього на п. 9.3 вищезазначеного
договору, згідно із яким дія договору
припиняється у момент виконання
клієнтом всіх зобов'язань,
передбачених цим договором, судом
першої інстанції до уваги обґрунтовано
не були прийняті.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутись до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Ст. 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

З даним позовом Банк, як позивач,
звернувся до суду 21.10.2013 року, а отже, на
момент звернення з позовом до суду
сплили строки позовної давності.

Згідно ч.3-5 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропуску строк у
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

При цьому, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що Банк, як
позивач, не просить суд поновити строк
позовної давності і не вказував на
поважність причин його пропуску.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що Банком, як позивачем, пропущено
строки позовної давності на звернення
з даним позовом до суду, тому у його
задоволенні необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги Банку є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображають позицію позивача,
висловлену останнім у позові і яку він
та представники останнього вважають
такою, що є єдино вірною та єдино
можливою.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК
України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, лише якщо це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій
справі норм процесуального права,
передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України,
відсутні.

Рішення суду не може грунтуватись на
припущеннях.

Суд першої інстанції з додержанням
вимог ст.ст. 10-11,60-61 ЦПК України
розглянув дану цивільну справу, а саме:
в межах заявлених Банком позовних
вимог та на підставі доказів сторін.

Крім того, судом першої інстанції було
правильно встановлено, що п. 1.1
вищезазначеного договору між
сторонами у цій справі визначає
обовязкок ОСОБА_3, як позичальника,
сплачувати щомісячні платежі на
користь Банку у рорзмірі 7 % від
загальної суми використаних коштів у
рахунок кредиту, до складу яких входять
відсотки нараховані за звітний місяць
та частина заборгованості по кредиту
(а.с.5).

Строк дії картки - два роки, тобто до
30.07.2007 року.

Відповідно до правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору
(правова позиція, яка висловлена
Верховним Судом України від 19 березня
2014 року, справа № 6- 14 цс14).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

При вищевикладених обставинах, рішення
суду першої інстанції є законним та
обгрунтованим, ухвалено з додержанням
вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися
між сторонами по справі, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані
сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно
застосував норми матеріального та
процесуального права та прийняв
рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у
задоволенні його апеляційної скарги на
рішення суду першої інстанції у
повному обсязі у цій справі, останній
не має права на компенсацію за рахунок
відповідача ОСОБА_3 судових витрат,
понесених ним у зв'язку із розглядом
справи у суді апеляційної інстанції
(а.с.59).

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 18 червня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Дашковська А.В.Гончар М.С.