Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді:
- Максимчук З.М.,

суддів:
- Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання
- Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
04 вересня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Акцент - Банк» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
про визнання недійсним п.5.1 кредитного
договору,

в с т а
н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського
суду Рівненської області від 04 вересня
2014 року позов ПАТ «Акцент-Банк»
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Акцент-Банк» заборгованість за
кредитним договором від 08.02.2011 року в
сумі 6525,95 гривень, заборгованість по
відсотках за користування кредитом в
сумі 9,74 гривень, заборгованість по
комісії в сумі 4200 гривень, пеню у сумі
6600 гривень, штраф /фіксована частина/ у
розмірі 500 гривень, штраф /процентна
складова/ у сумі 2388,85 гривень, а всього
20224,54 гривень та судовий збір у сумі 203
гривні.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ПАТ «Акцент-Банк» про
визнання недійсним п.5.1 кредитного
договору від 08.02.2011 року- відмовлено за
необґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції частково, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу. Вважає, що
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 04.09.2014 року у
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову до ПАТ
«Акцент-Банк» про визнання недійсним
пункту 5.1 умов надання споживчого
кредиту фізичним особам, укладеного
між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4
необґрунтоване та безпідставне, що
підлягає скасуванню.

Покликаючись на ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
зазначає, що

________________________________________________________________________
________

Справа № 569/20235/14-ц
Головуючий у 1 інстанції - Сидорук
Є.І

Провадження № 22-ц/787/2210/2014
Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

відповідно до договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
надає кошти /споживчий кредит/ або бере
зобов»язання надати їх споживачеві
для придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов»язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками. До
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовується
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах.
Доводить, що відповідно до ч.1-3 статті 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» продавець /виконавець,
виробник/ не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Несправедливими є,
зокрема, умови договору про
встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації /понад п»ятдесят відсотків
вартості продукції/ у разі невиконання
ним зобов»язань за договором. Пункт 5.1
умов надання споживчого кредиту
фізичним особам, на думку апелянта, не
відповідає вимогам Закону України «Про
захист прав споживачів», так як розмір
нарахованої пені значно перевищує
розмір нарахованих процентів за
користування споживчим кредитом.

Просить скасувати рішення суду
першої інстанції у частині відмови у
задоволенні зустрічного позову.
Постановити нове рішення, яким визнати
недійсним п.5.1 умов надання споживчого
кредиту фізичним особам, укладеного
між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4

В частині задоволення позовних
вимог про стягнення з відповідачки на
користь позивача заборгованості по
кредиту, заборгованості по процентах
за користування кредитом, комісії,
штрафу - фіксованої частини та
процентної складової рішення суду
першої інстанції не оскаржене, а тому, у
відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України та
роз»яснень п.15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» апеляційним
судом не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що є підстави для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив з положень ст.627 ЦК
України та зазначив, що
відповідач-позивач добровільно вибрав
саме цей банк, саме такі умови договору
на отримання кредиту і тому не має
підстав для визнання недійсним п.5.1
кредитного договору.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду, так як він є
передчасним і таким, що не ґрунтується
на зібраних по справі доказах.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Встановлено, що 08.02.2011 року між
ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_4 укладено
договір № А32RCC9FNP0641, відповідно до якого
Банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит у
розмірі 10000,00 гривень на споживчі цілі
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку : починаючи з « 10» по
« 15» число кожного місяця позичальник
повинен надавати Банку грошові кошти
/щомісячний платіж/ у сумі 478,30 гривень
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, відсотків,
винагороди, комісії, а також інших
витрат згідно з умовами. Дата
останнього погашення заборгованості
має бути не пізнішою ніж 07.02.2014 року.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
/кредитодавець/ зобов»язується надати
грошові кошти /кредит/ позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов»язується повернути кредит та
сплачувати проценти.

Судом також встановлено, що з
моменту отримання кредиту ОСОБА_4
належним чином умови договору не
виконувала, кредит повністю не
погасила, відсотки та комісію за
користування кредитом не сплатила.
Заборгованість за договором
споживчого кредиту на момент звернення
позивача до суду першої інстанції
склала: 6525,95 гривень - заборгованість за
кредитом; 9,74 гривні - заборгованість по
процентах за користування кредитом;
4200,00 гривень - заборгованість по
комісії за користування кредитом.
Штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил
надання споживчого кредиту фізичним
особам склали: 500 гривень - фіксована
частина та 2388,85 гривень процентна
складова. Пеня за несвоєчасність
виконання зобов»язань за договором,
відповідно до п.5.1 Умов склала 37041,25
гривень.

Відповідно до п. 5.1 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
/»Розстрочка»/ /Стандарт/ вбачається, що
при порушенні позичальником будь-якого
із зобов»язань, передбачених Заявою та
п.п. 3.2.2,3.2.3 даних Умов банк має право
нараховувати, а позичальник
зобов»язується сплатити Банку пеню в
розмірі 1,25% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожний
день прострочки платежу.

Згідно ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти /споживчий
кредит/ або бере зобов»язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов»язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками. До договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах

Оскільки банк уклав договір
споживчого кредиту, що випливає із умов
договору, то при укладенні договору
банк зобов»язаний був дотримуватись
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів».

Згідно положення частини 1, 3
статті 626 Цивільного кодексу України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір
є двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Принцип свободи договору як один
із загальних засад цивільного
законодавства декларується в ст. 3
Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 3 Цивільного
кодексу України, загальними засадами
цивільного законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність. При цьому справедливість
можна трактувати як визначення нормою
права обсягу, межі здійснення і захисту
цивільних прав та інтересів особи
адекватно її ставленню до вимог
правових норм. Добросовісність означає
прагнення сумлінно захистити цивільні
права та забезпечити виконання
цивільних обов'язків. Розумність - це
зважене вирішення питань регулювання
цивільних відносин з урахуванням
інтересів усіх учасників, а також
інтересів громади (публічного
інтересу).

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні

договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. (ст. 627 Цивільного
кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного
кодексу України, сторони в договорі не
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це, а також у
разі, якщо обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту або із суті відносин між
сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити,
що свобода договору означає право
громадян або юридичних осіб, та інших
суб'єктів цивільного права вступати чи
утримуватися від вступу у будь-які
договірні відносини. Свобода договору
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
такого договору. Однак під час
укладання договору, визначаючи його
умови, сторони повинні дотримуватись
нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає
можливість укладати не лише ті
договори, які передбачені нормами
чинного цивільного законодавства, а й
ті, які законом не передбачені, але в
такому разі такий договір не повинен
суперечити законодавству. Також
принцип свободи договору полягає в
можливості особи вільно обирати
контрагента.

У відповідності до ч.1 ст. 638
Цивільного кодексу України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є ті
умови, без погодження яких договір
взагалі не вважається укладеним.
Істотні умови договору визначаються в
законі, разом з тим ними можуть стати
будь-які умови, на погодженні яких
наполягає та чи інша сторона. Істотні
умови договору відображають природу
договору, відсутність будь-якої з них
не дає змоги сторонам виконати їх
обов"язки, які покладаються на них за
договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного
кодексу України, крім договорів,
цивільні права та обов'язки виникають
також з актів цивільного
законодавства.

Слід підкреслити, що договір
споживчого кредиту - це правочин, який
надає споживачу особливі засоби
правового захисту, які не притаманні
для інших банківських правочинів.

На вказані вимоги закону суд
першої інстанції уваги не звернув.

Відповідно до частини 1-3 статті 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Несправедливими є, зокрема,
умови договору про встановлення вимоги
щодо сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

З розрахунку заборгованості,
наданої позивачем вбачається, що
нарахована пеня за несвоєчасність
виконання зобов»язань за договором,
відповідно до п.5.1 Умов надання
споживчого кредиту складає понад
п»ятдесят відсотків всієї утвореної
заборгованості, та перевищує суму
всієї заборгованості в понад два з
половиною рази.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнане недійсним.

Положення, що було визнане
недійсним, вважається таким з моменту
укладення договору. Якщо до положення
вносяться зміни, такі зміни вважаються
чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою та шостою ст.
203 Цивільного кодексу України. Тобто,
зміст правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
правочину має бути вільним і
відповідати його волі.

Відповідно до статті 217
Цивільного кодексу України,
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Не призводить недійсність
окремої частини правочину до
недійсності інших його частин. Тому
законодавець не встановлює
недійсності правочину через
недійсність окремої його частини, але
лише за умови, якщо є підстави вважати,
що правочин міг би бути вчинений без
включення до нього цієї недійсної
частини.

Відповідно до вимог ст. 60
Цивільного процесуального кодексу
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Як убачається з п.5.1 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
/»Розстрочка/ /Стандарт/ встановлена
неустойка у вигляді пені в розмірі 1,25%
від суми простроченого платежу, але не
менше 1 гривні за кожний день
прострочки платежу, на думку колегії
суддів, не відповідає вимогам діючого
цивільного законодавства. Даний пункт
умов кредитного договору є таким, що
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства, визначеним
законом принципам врегулювання
договірних відносин, та містить вимоги,
що суперечить інтересам відповідачки,
як споживача послуг банку.

Відповідно до пункту 5.1 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам ОСОБА_4 за порушення
зобов»язань, передбачених кредитним
договором необхідно сплатити, як
споживачу послуг, 1,25% пені за кожен день
прострочення виконання зобов'язань, що
становить понад 250% від суми
неповерненого кредиту та/або
несплачених процентів в рік. Отже, на
думку колегії суддів, дана умова
договору встановлює вимогу щодо сплати
відповідачкою непропорційно великої
суми компенсації (понад п'ятдесят
відсотків вартості продукції) у разі
невиконання нею зобов'язань за
договором, що відповідно до положень
статей 11, 18 Закону України „Про захист
прав споживачів" - є несправедливим та
суперечить принципам розумності,
справедливості та добросовісності в
межах договірних зобов'язань,
наслідком чого наявний істотний
дисбаланс договірних прав та
обов'язків за шкоду відповідачки, як
споживача послуг банку щодо споживчого
кредитування, в розрізі даного спору.

В п.9 Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних про
визнання правочинів недійсними»
зазначено, що згідно зі статтею 217
ЦК України правочин не може бути
визнаний недійсним у цілому, якщо
закону не відповідають лише його
окремі частини й обставини справи
свідчать про те, що він був би вчинений
і без включення недійсної частини. У
цьому разі відповідно до статті 217 ЦК
суд може визнати недійсною частину
правочину, з'ясувавши думку сторін
правочину. Якщо у недійсній частині
правочин був виконаний однією зі
сторін, суд визначає наслідки його
недійсності залежно від підстав, з яких
він визнаний недійсним.

Виходячи з вищенаведеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що відповідно до ст.309 ЦПК України
рішення суду першої інстанції про
відмову у задоволенні зустрічного
позову підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4
до Публічного акціонерного товариства
«Акцент Банк» про визнання недійсним
пункту 5.1 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам /»Розстрочка»/
/Стандарт/, що разом із заявою і
Тарифами складає кредитно-заставний
договір, укладений 08.02.2011 року між
ОСОБА_4 і ПАТ «Акцент-Банк» .

Згідно з п.3 ст.88 ЦПК України якщо
позивача на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

При подачі зустрічного позову
ОСОБА_4 було звільнено від сплати
судового збору на підставі п.3 ст..22
Закону України «Про захист прав
споживачів», тому судовий збір
необхідно стягнути з ПАТ «Акцент-Банк».

Враховуючи наведене та
керуючись ст.ст. 3, 6, 215, 217, 626, 627, 638 ЦК
України, ст. ст. 11,18 Закону України «Про
захист прав споживачів», ст.ст. 88, 303, 304,
307, 309, 314,316 ЦПК України, колегія -

в и р
і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити.

Рішення Рівненського міського
суду Рівненської області від 04 вересня
2014 року в частині відмови у задоволенні
зустрічного позову скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«Акцент Банк» про визнання недійсним
пункту 5.1 умов надання споживчого
кредиту фізичним особам, укладеного
між ПАТ «Акцент Банк» і ОСОБА_4
задовольнити.

Визнати недійсним пункт 5.1 умов
надання споживчого кредиту, укладеного
між Публічним акціонерним товариством
«Акцент Банк» і ОСОБА_4.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
в дохід держави судовий збір в розмірі
242 гривні.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
З.М.Максимчук

Судді:
М.П.Григоренко

Н.М.Ковальчук