Номер провадження: 22-ц/785/9225/14
Головуючий у першій інстанції Свячена
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Ступакова
О.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3,
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області, прокуратури Одеської
області на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12.03.2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
прокуратури Березівського району
Одеської області, прокуратури Одеської
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним
позовом до суду (а. с. 1-3 т. 1), який в ході
розгляду справи неодноразово
уточнювала (а. с. 36, 133 т. 1) та в кінцевій
редакції просила стягнути з
прокуратури Одеської області на її
користь завдану їй матеріальну шкоду в
розмірі 111 грн., моральну шкоду в
розмірі 50 000 грн., шляхом зобов'язання
списання цих коштів ДКС України з
рахунків прокуратури Одеської області
та суму транспортних витрат, понесених
нею у зв'язку з розглядом справи,
стягнути з відповідача на користь
держави судовий збір.

Свої позовні вимоги позивачка, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовувала тим, що неправомірними
діями та бездіяльністю працівників
прокуратури Березівського району
Одеської області, яка на її заяву від 11
липня 2012 року не направила постанову
про відмову в порушенні кримінальної
справи відносно неї, їй завдана
матеріальна шкода, яка складається з
витрат, пов'язаних з прибуттям до суду,
придбанням канцелярських товарів,
ксерокопіюванням документів та інших
витрат. Крім того, позивачка вказувала,
що незаконними діями працівників
органів прокуратури Березівського
району Одеської області їй завдана
моральна шкода, яка виражається у
стражданнях, які вона понесла у зв'язку
з постійним оскарженням дій посадових
осіб даної прокуратури, участь в
судових засіданнях, на що витрачала
свій особистий час, призначений для
відпочинку, роботи чи виховання доньки,
що значно порушувало її життєво
важливі зв'язки.

В судовому засіданні в суді першої
інстанції, як зазначено в рішенні суду,
ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги у
повному обсязі та просила їх
задовольнити. Представник прокуратури
Одеської області заперечувала проти
задоволення вищевказаного позову та
вказала, що вимоги ОСОБА_3 щодо
стягнення з відповідача матеріальних
витрат, пов'язаних з придбанням
канцелярських товарів і
ксерокопіюванням документів, та
транспортних витрат, є
необгрунтованими, оскільки такі
витрати належать до власних витрат
позивачки. До того ж, необгрунтованими
є вимоги позивачки щодо стягнення
моральної шкоди, оскільки з
урахуванням постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» відсутній причинний зв'язок між
заподіяною, на думку ОСОБА_3, шкодою та
ненаданням прокуратурою рішення про
відмову в порушенні кримінальної
справи. Представник Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
також заперечував проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 та вказав, що
позивачкою не надані докази того, що
неправомірними діями працівників
органів прокуратури Березівського
району Одеської області їй завдана
моральна шкода, та нічим не
обґрунтовується сума такої шкоди у
розмірі 50 000 грн. Також зазначив, що
матеріальна шкода у вигляді придбання
паперу, ручок, копірки та інших
канцелярських товарів, а також
ксерокопіювання не може бути визнано
матеріальною шкодою за нормами
цивільного законодавства, та є
процесуальними витратами відповідно
до Кримінального процесуального
кодексу України, розподіл яких
передбачено нормами вищевказаного
кодексу.

Представник прокуратури Березівського
району Одеської області у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, причини неявки до суду не
повідомляв.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12.03.2014 року позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
Прокуратури Одеської області на
користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у
розмірі 22 (двадцять дві) грн. 25 коп.,
шляхом списання коштів Державною
казначейською службою України, за
рахунок коштів призначених на
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури.
Стягнуто з Прокуратури Одеської
області на користь ОСОБА_3 моральну
шкоду у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн.,,
шляхом списання коштів Державною
казначейською службою України, за
рахунок коштів призначених на
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури. В
задоволенні решти позовних вимог,
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3,
Головне управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області, прокуратура Одеської
області подали апеляційні скарги на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 12.03.2014 року, в яких просять:
ОСОБА_3 рішення, в частині відмови в
задоволенні її позовних вимог,
скасувати, посилаючись на те, що вважає
рішення суду в цій частині таким, що
підлягає скасуванню; Головне
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області
скасувати рішення суду від 12.03.2014 року
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити в повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення суду
першої інстанції прийнято з
неправильним застосуванням норм
матеріального права; прокуратура
Одеської області скасувати рішення
суду від 12.03.2014 року та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права на те, що суд
першої інстанції дійшов до
безпідставного та недоведеного
доказами висновку про те, що ОСОБА_3 має
право на відшкодування моральної
шкоди.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 29.05.2014 року рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 12.03.2014 року змінено й ухвалено нове
рішення, яким стягнуто з Державної
казначейської служби України за
рахунок коштів прокуратури Одеської
області шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунку на
користь позивачки ОСОБА_3,
зареєстроване місце проживання:
АДРЕСА_1, моральну шкоду в розмірі 1 000
грн. та судові витрати в сумі 111, 20 грн. В
іншій частині рішення суду залишено
без змін (а. с. 222-231 т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.09.2014 року
рішення апеляційного суду Одеської
області від 29.05.2014 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції (а. с. 25-27 т.
2).

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала
свою апеляційну скаргу та заперечувала
проти задоволення апеляційних скарг
Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області і прокуратура
Одеської області, прокурор підтримав
апеляційні скарги Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області і
прокуратура Одеської області та
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_3 Інші
учасники процесу в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційних
скарг та наданих доказів, приймаючи до
уваги висновки і мотиви суду
касаційної інстанції, з яких скасовано
рішення апеляційного суду Одеської
області від 29.05.2014 року, які є
обов'язковими для суду апеляційної
інстанції при новому розгляді справи
(ч. 4 ст. 338 ЦПК України), судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню,
а апеляційні скарги Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області і
прокуратура Одеської області
підлягають частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню, з ухваленням
нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи частково позовні
вимоги позивачки, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Судом встановлено, що 17
лютого 2012 року суддею Березівського
районного суду Одеської області
ОСОБА_5. подано заяву про порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за
ознаками злочину, передбаченого
статтею 383 КК України (а. с. 78).

Постановою помічника прокурора
Березівського району Одеської області
від 27 лютого 2012 року в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_3
відмовлено на підставі п. 2 ст. 6 КПК
України (а. с. 79).

Не погодившись з вказаним рішенням,
вищевказану постанову прокурора
оскаржено ОСОБА_5. до суду.

Постановою Комінтернівського
районного суду від 15 червня 2012 року (а.
с. 81) скаргу ОСОБА_5 задоволено,
постанову прокуратури від 27 лютого 2012
року скасовано та матеріали справи
направлено прокурору Березівського
району Одеської області для проведення
додаткової перевірки.

За результатами додаткової перевірки
прокуратурою Березівського району
Одеської області 06 липня 2012 року
прийнято постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину,
передбаченого статтею 383 КК України на
підставі п. 2 ст. 6 КПК України (а. с. 83).

Крім того, до прокуратури
Березівського району Одеської області
24 квітня 2012 року вдруге надійшла заява
судді Березівського районного суду
Одеської області ОСОБА_5 від 17 квітня 2012
року щодо неправомірних дій ОСОБА_3 (а.
с. 85).

За результатами розгляду заяви в
порядку статті 97 КПК України, слідчим
прокуратури 04 травня 2012 року прийнято
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за
ознаками злочину, передбаченого
статтею 383 КК України, яку скасовано 17
травня 2012 року прокурором району.

25 травня 2012 року за результатами
додаткової перевірки слідчим
прокуратури Березівського району
Одеської області винесено постанову
про відмову у порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_3 за ознаками
злочину, передбаченого статтею 383 КК
України (а. с. 86).

Також судом встановлено, що 09 липня 2012
року ОСОБА_3 звернулась до прокуратури
Березівського району Одеської області
з заявою про видачу їй постанови по
відмовному матеріалу справи № 1-7пр11
від 11 лютого 2012 року за скаргою ОСОБА_3
від 01 березня 2010 року, яка була
направлена прокуратурою Одеської
області, а також постанови від 25 травня
2012 року про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно неї за
заявою ОСОБА_5 (а. с. 89).

Однак листом прокуратури
Березівського району Одеської області
від 17 липня 2012 року №16-1434 вих-12 (а. с. 90)
ОСОБА_3 було відмовлено у видачі
вищевказаних постанов та роз'яснено, що
з тексту заяви не зрозуміло, які саме
рішення заявниця бажає отримати.

У зв'язку з вищевикладеним позивачка
звернулась до Березівського районного
суду Одеської області зі скаргою на дії
прокуратури Березівського району
Одеської області, однак постановою
суду від 08 жовтня 2012 року їй було
відмовлено у відкриття провадження по
скарзі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 01 листопада 2012 року (а. с. 7)
за апеляційною скаргою ОСОБА_3
вищевказана постанова суду скасована,
а справа направлена на новий розгляд в
іншому складі суду.

Постановою Комінтернівського
районного суду Одеської області від 23
січня 2013 року (а. с. 5), залишеною без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 17 червня 2013 року (а. с. 33)
скарга ОСОБА_3 задоволена, визнано дії
прокурора прокуратури Березівського
району Одеської області щодо не
направлення ОСОБА_3 копії постанови про
відмову в порушенні відносно неї
кримінальної справи за заявою судді
Березівського районного суду Одеської
області ОСОБА_5. неправомірними, а також
зобов'язано прокурора Березівського
району Одеської області видати ОСОБА_3
копію вищевказаної постанови.

Таким чином, вищевказана постанова,
якою визнано неправомірними дії
працівників прокуратури Березівського
району Одеської області відносно
ОСОБА_3, набрала законної сили.

При розгляді дійсного позову суд
першої інстанції враховував той факт,
що позивачка не є фахівцем у галузі
права, а тому пред'являючи вимоги щодо
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, помилково посилалася у позовній
заяві на ст. ст. 22, 1166 ЦК України. В свою
чергу, задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_3, суд керувався вимогами
Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду».

Так, суд вважав обґрунтованими
твердження позивачки про те, що
незаконними діями працівників
прокуратури Березівського району
Одеської області їй завдана
матеріальна шкода та відповідно до ст.
ст. 3, 6 Закону України «Про
прокуратуру», п. 4.1. наказу Генеральної
прокуратури України № 1гн від 26 грудня
2011 року «Про організацію роботи і
управління в органах прокуратури
України» обґрунтованими вимоги
позивачки щодо стягнення матеріальної
шкоди з прокуратури Одеської області.

На думку суду першої інстанції, в
судовому засіданні доведено, що ОСОБА_3
у зв'язку з вищевикладеними
неправомірними діями працівників
прокуратури Березівського району
Одеської області зазнала матеріальної
шкоди, яка полягає у понесенні нею
витрат, пов'язаних з придбанням
канцелярських товарів і
ксерокопіюванням документів. Проте,
позивачка надала до суду докази лише
щодо витрат на послуги ксерокопії у
розмірі 22, 25 грн. Тому суд вважав за
можливе задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_3 щодо відшкодування
матеріальної шкоди частково, лише у
вищевказаному розмірі.

Однак, суд першої інстанції вважав
необґрунтованою вимогою позивачки
щодо стягнення з прокуратури Одеської
області на її користь транспортних
витрат, що здійснені для прибуття до
суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 85
ЦПК України витрати, пов'язані з
переїздом до іншого населеного пункту
сторін та їх представників несуть
сторони, через що вказана вимога не
підлягає задоволення.

Щодо стягнення моральної шкоди, то
судом першої інстанції встановлено, що
незаконними діями працівників органів
прокуратури позивачці завдана
моральна шкода, яка виражається у
стражданнях, які вона понесла у зв'язку
з постійним оскарженням дій посадових
осіб прокуратури Березівського району
Одеської області, участь в судових
засіданнях, на що витрачала свій
особистий час, призначений для
відпочинку, роботи чи виховання доньки,
що значно порушувало її життєво
важливі зв'язки.

Тому, що стосується позовних вимог, в
частині відшкодування моральної шкоди,
то суд першої інстанції вважав за
можливе задовольнити їх частково,
виходячи із принципу розумності та
справедливості, та стягнути з
прокуратури Одеської області на
користь позивачки моральну шкоду у
розмірі 1 000 грн.

За таких обставин, суд першої
інстанції, керуючись ст. 6 Європейської
Конвенції про захист прав та
основоположних свобод людини, п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 1,
2, 4 Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», ст. 3, 6 Закону
України «Про прокуратуру», п. 4.1. наказу
Генеральної прокуратури України № 1гн
від 26 грудня 2011 року «Про організацію
роботи і управління в органах
прокуратури України», ст. ст. 15, 16, ч. 2 ст.
23, ст. 1067 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60,
61, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, частково
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки суд першої інстанції
задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_3 неповно з'ясував обставини, що
мають значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права і
порушив норми процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що звертаючись з вказаним позовом до
суду, позивачка посилалася на те, що
неправомірними діями та бездіяльністю
працівників прокуратури Березівського
району Одеської області, які полягають
у тому, що на її заяву від 11 липня 2012
року їй не було направлено постанову
про відмову в порушенні кримінальної
справи за заявою судді відносно неї, їй
завдано матеріальної шкоди у розмірі 111
грн., яка складається з витрат,
пов'язаних з прибуттям до суду,
придбанням канцелярських товарів,
ксерокопіюванням документів та інших
витрат, а також їй завдано моральної
шкоди, яка виражається у стражданнях,
які вона понесла у зв'язку з постійним
оскарженням дій посадових осіб даної
прокуратури, участь в судових
засіданнях, на що витрачала свій
особистий час, призначений для
відпочинку, роботи чи виховання доньки,
що значно порушувало її життєво
важливі зв'язки, яку вона оцінила в 50 000
грн.

В серпні 2012 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду зі скаргою в порядку
ст. 236 КПК України, в якій просила
визнати дії та бездіяльність прокурора
та службових осіб прокуратури, якими
порушені її права на отримання
повідомлення щодо прийнятого рішення
за заявою судді ОСОБА_5 відносно неї та
прийнятого рішення за цією заявою, що
передбачено ст. 99 КПК України.

Постановою Комінтернівського
районного суду Одеської області від
23.01.2013 року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
17.06.2013 року, дії прокурора
Березівського району Одеської області
щодо ненаправлення ОСОБА_3 копії
постанови про відмову в порушенні
відносно неї кримінальної справи за
заявою судді визнано неправомірними, а
також зобов'язано прокурора
Березівського району Одеської області
видати ОСОБА_3 копію вказаної постанови
(а. с. 5, 33, 127-128 т. 1).

Застосовуючи до спірних правовідносин
Закон України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
відповідно до ст. 2 цього Закону, в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, право на
відшкодування шкоди в розмірах і в
порядку, передбачених цим Законом,
виникає у випадках: постановлення
виправдувального вироку суду;
встановлення в обвинувальному вироку
суду чи іншому рішенні суду (крім
ухвали суду про призначення нового
розгляду) факту незаконного
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
кримінального провадження обшуку,
виїмки, незаконного накладення арешту
на майно, незаконного відсторонення
від роботи (посади) та інших
процесуальних дій, що обмежують чи
порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів;
закриття кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановленням достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпанням можливостей їх отримати;
закриття справи про адміністративне
правопорушення.

Враховуючи спірні правовідносини, які
виникли між позивачкою та органами
прокуратури, вказаний Закон судова
колегія вважає не поширюється на ці
правовідносини, а до спірних
правовідносин підлягає застосуванню ч.
6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої,
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
органу досудового розслідування,
прокуратури або суду, відшкодовується
на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову та моральну шкоду
передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України,
відповідно до частин 1-х яких шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Тому судом першої інстанції
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Також судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та порушено норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Так для виникнення зобов'язання
відшкодування шкоди відповідно до
вимог ст. 1176 ЦК України потрібна
наявність незаконного рішення, дії чи
бездіяльності органу прокуратури,
наявність шкоди, протиправність дій її
завдавача та причинний зв'язок між його
діями та шкодою.

Проте, суд першої інстанції не звернув
уваги на те, що позивачкою не надано
безспірних доказів щодо завдання
шкоди, і що дії прокурора є підставою
для відшкодування шкоди у розумінні ст.
ст. 1167, 1176 ЦК України, що є її
процесуальним обов'язком згідно ст. ст.
10, 60 ЦПК України як встановлено судом
касаційної інстанції в ухвалі від
24.09.2014 року (а. с. 25-27 т. 2), якою скасовано
рішення суду апеляційної інстанції від
29.05.2014 року по даній справі, висновки і
мотиви якого, з яких скасовані рішення
є обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи (ч. 4 ст. 338 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в матеріалах справи відсутні
докази на підтвердження тих обставин,
якими позивачка обґрунтовувала свої
позовні вимоги, щодо завдання їй шкоди,
і що дії прокурора в даному випадку є
підставою для відшкодування шкоди у
розумінні ст. ст. 1167, 1176 ЦК України. Такі
докази не представлені і суду
апеляційної інстанції.

Надані позивачкою в суді апеляційної
інстанції довідка директора школи № 79
від 28.07.2014 року про перебування
позивачки у черговій відпустці,
розрахунок судових витрат та квиток на
автобус від 01.12.2014 року не
підтверджують вищевказані обставини.

За таких обставин, позовні вимоги
позивачки недоведені та грунтуються на
припущеннях, а тому не підлягають
задоволенню, на що суд першої інстанції
не звернув уваги та помилково
задовольнив частково позовні вимоги
позивачки. Тому судова колегія
погоджується з доводами апеляційних
скарг Головного управління Державної
казначейської служби України в
Одеській області та прокуратури
Одеської області в цій частині.

В зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог позивачки, відповідно
до ст. 88 ЦПК України не підлягають
стягненню на її користь і судові
витрати та судові витрати на користь
держави.

Не підлягають стягненню і витрати,
пов'язані з явкою до суду при розгляді
справи за скаргою позивачки в порядку
ст. 236 КПК України, тобто іншої справи,
оскільки вони є витратами по іншій
справі та не є збитками в розумінні ст.
22 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню в частині відмови в позові з
ухваленням нового рішення в цій
частині про задоволення позову в
повному обсязі, судова колегія не
приймає до уваги, враховуючи
вищезазначене - недоведеність позовних
вимог ОСОБА_3

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія не погоджується з
доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 та
частково погоджується з доводами
апеляційних скарг Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області і
прокуратури Одеської області та
вважає, що рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12.03.2014 року
необхідно скасувати і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.
Апеляційні скарги Головного
управління Державної казначейської
служби України в Одеській області,
прокуратури Одеської області
задовольнити частково.

Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12.03.2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
прокуратури Березівського району
Одеської області, прокуратури Одеської
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_3.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області О.Д.
Варикаша

А.П. Бабій

О.А. Ступаков