Справа № 462/2-21/11
Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/72/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Шашкіної С.А.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє
в інтересах ОСОБА_3 на рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 18 лютого 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та
піклування Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
про усунення перешкод в користуванні
житлом, вселення, визнання недійсним
договору про розподіл ідеальних частин
квартири, визнання недійсною заяви про
згоду на продаж частини квартири,
визнання недійсним договору дарування
квартири та договору купівлі - продажу
квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд не надав належної оцінки доказам
того, що ОСОБА_4 колишня дружина ОСОБА_3
скористалась його поганим станом
здоров'я, шахрайським шляхом та обманом
позбавила його права на житло.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання
скарги, дослідивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що така задоволенню не
підлягає.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені. У разі наступного визнання
фізичної особи, яка вчинила правочин,
недієздатною позов про визнання
правочину недійсним може пред'явити її
опікун. Сторона, яка знала про стан
фізичної особи у момент вчинення
правочину, зобов'язана відшкодувати їй
моральну шкоду, завдану у зв'язку із
вчиненням такого правочину.

У відповідності до ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, в
серпні 2005 року ОСОБА_3 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_4 про вселення та
усунення перешкод в користуванні
квартирою АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_3 в особі ОСОБА_2
збільшив свої вимоги та просив визнати
недійсними оспорювані правочини з
підстав передбачених ст. ст. 225, 230 ЦК
України.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині визнання правочинів
недійсними суд першої інстанції вірно
виходив з того, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів для
визнання правочину недійсним з підстав
передбачених ст. ст. 225, 230 ЦК України.

При апеляційному розгляді справи була
призначена судово - психіатрична
експертиза, на вирішення якої
поставлено питання чи страждав ОСОБА_3
психічним захворюванням, яке б могло
позбавити його змоги усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними під
час укладення оспорюваних правочинів.
І згідно висновку такої експертизи від
03 березня 2014 року ОСОБА_3 стійким
хронічним захворюванням не страждав,
але виявляв ознаки розладів
особистості та поведінки внаслідок
органічного ураження головного мозку у
вигляді помірно вираженого
психоорганічного синдрому та емоційно
- вольових розладів. Наявні у нього
порушення хоч і мали вплив на розуміння
ситуації, раціональність прийняття
рішень, планування та передбачення
наслідків своїх діянь, однак в цілому
не позбавили його здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керування ними.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що позивачем не доведено
того, що на час укладення оспорюваних
правочинів він не усвідомлював
значення своїх дій та був позбавлений
можливості керувати ними.

А відтак відсутні правові підстави для
визнання правочинів недійсними з
підстав ст. 225 ЦК України.

Не підлягає задоволенню і позовна
вимог про визнання недійсним договору
купівлі - продажу спірної квартири
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
оскільки позивач не був стороною в
даному договорі, ним не наведено
правових підстав для визнання такого
правочину недійсним.

Що ж стосується вимог позивача про
вселення та усунення перешкод в
користуванні спірною квартирою, то
такі ним заявлені до ОСОБА_4 На час
розгляду справи як в суді першої
інстанції так і апеляційної ОСОБА_4 не є
власником квартири оскільки таку
відчужила ОСОБА_5 Позивач не змінив та
не уточнив своїх позовних вимог.
Позовних вимог до ОСОБА_5 про вселення
та усунення перешкод в користуванні
квартирою не заявляв. При таких
обставинах вищезазначені вимоги
задоволенню не підлягають.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 18 лютого 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: