Справа № 461/6904/13
Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/5001/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 06 червня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним, -

встановила:

рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 06 червня 2014 року у
задоволені вказаному позові
відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач,
просить його скасувати й ухвалити нове,
яким задовольнити її вимоги,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним, необґрунтованим,
постановленим з неправильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права. Так, апелянт,
зокрема зазначає, що суд не врахував, що
положення ст.1051 ЦК України не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини. Згідно ч.1
ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (ч.1 ст.29 ЦК України),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Оскільки за оспорюваним
договором відповідач так і не передав
їй коштів, відтак договір повинен бути
визнаний недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - позивача ОСОБА_2 на
підтримання апеляційної скарги,
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 на заперечення апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені вимог
позивача районний суд виходив із того,
що по справі не доведено факту
укладення позивачем угоди під впливом
обману.

Такий висновок районного суду
відповідає вимогам закону та
ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України встановлює
письмову форму для договору позики,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, договір позики є укладеним
з моменту передавання грошей та його
укладення у належній формі
підтверджено наявністю розписки
позичальника.

Судом установлено, що 24 листопада 2008
року між ОСОБА_2, як позичальником, та
відповідачем ОСОБА_3, як позикодавцем,
укладено договір позики, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
(а.с.3).

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. У випадку
порушення договору позичальником
наступають наслідки, встановлені ст. 1050
ЦК України, зокрема якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 31 травня 2013
року, яке залишене без змін ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 04 лютого 2014 року, у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа
ОСОБА_3, про відшкодування збитків, з
відповідача стягнуто на користь
позивача 25 000 грн. за вказаним вище
договором позики на підставі договору
про відступлення права вимоги,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.23-25,
42-44).

Згідно з ст.1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Єдиним доказом безгрошовості договору
позивач зазначає своє пояснення та
свідчення осіб, як перебувають з ним у
родинних стосунках.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

В п.20 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

За умовами пункту 1 вказаного вище
Договору позики Позикодавець передав у
власність, а Позичальник прийняла
грошові кошти в сумі 25 000 грн. без
нарахування відсотків, на строк до 24
лютого 2009 року.

У п.3 Договору зазначено, що грошова
сума, вказана в п.1 договору, передана
Позичальнику до підписання цього
договору.

Відтак, районний суд вірно визнав
недоведеними обставини, що грошові
кошти насправді не були одержані
позивачем від позикодавця, оскільки зі
змісту укладеного між сторонами та
нотаріально посвідченого договору
встановлено, що позика надається
готівковими коштами та передана
Позичальнику до підписання цього
Договору, що свідчить про отримання
Позичальником від Позикодавця до
підписання цього договору вказаної
суми.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.305, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1
ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 06 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.