Справа №: 272/166/14-ц
Провадження № 2/272/168/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року

Андрушівський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого - судді
Палазюк В.М.

при секретарі - Поліщук
Н.П.

за участю: представника
позивача - ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача
Волицької сільської ради - Шпаківської
С.З.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Андрушівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до Волицької
сільської ради, ОСОБА_2 про визнання
протиправним та скасування рішення
сільської ради, усуненння перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
майном, суд ,-

В С Т
А Н О В И В :

Позивачка звернулась з позовом, в
якому зазначає, що до 1989 року проживала
разом з чоловіком ОСОБА_7 в будинку,
який був придбаний ними в період шлюбу,
по АДРЕСА_1. Будинок в кінці 1989 року
розібрали, а погріб та жомова яма, що
належали до даного будинку залишились
і позивачка продовжувала ними
користуватись, а також земельною
ділянкою, на якій розташовані дані
господарські споруди та був
розташований будинок. Відповідач є
власником сусіднього будинку по
АДРЕСА_2 та йому рішенням виконкому
Волицької сільської ради від 27.10.1993
року передано у приватну власність
земельну ділянку для обслуговування
житлового будинку у розмірі 0. 25 га.
Позивачка вважає дане рішення
протиправним та таким, що порушує її
права, як користувача земельною
ділянкою по АДРЕСА_1. Посилається на те,
що зазначене рішення винесене без
виготовлення земельно - кадастрової
документації. Даним рішенням ОСОБА_2
передана також і частина земельної
ділянки, якою користувалася ОСОБА_6 по
АДРЕСА_1 та яка в неї не вилучалась.
Відповідач перешкоджає ОСОБА_6 в
користуванні погребом та земельною
ділянкою,на якій він знаходиться, тому
позивачка просить рішення виконкому
Волицької сільської ради в частині
передачі ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0, 25 га. для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
скасувати та зобов»язати його не
чинити перешкоди позивачу в
користуванні земельною ділянкою та
погребом по АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
обґрунтувавши вищенаведеними
обставинами та додала, що за двором по
АДРЕСА_1 згідно погосподарських книг
рахувалась земельна ділянка площею 0,33
га. , а потім зменшилась згідно записів
до 0,31 га, а в ОСОБА_2 відповідно
збільшилась,хоч рішення про вилучення
в ОСОБА_6 та надання ОСОБА_2 не
приймалось.

Представник відповідача ОСОБА_2
позов не визнав та пояснив, що ОСОБА_2
користується спірною частиною
земельної ділянки з 1990 року за згодою
ОСОБА_6., що і було відображено в
погосподарській та земельно - шнуровій
книзі сільської ради. На підставі цих
записів та заяви ОСОБА_2 і передавалась
земельна ділянка йому у власність .
ОСОБА_6 це було відомо, претензій вона
не мала, на цю частину земельної
ділянки не претендувала, оскільки до
сільської ради з приводу її
приватизації не зверталась.

Представник Волицької сільської
ради позов не визнала та пояснила, що
будинок по АДРЕСА_1 належав сестрі
ОСОБА_7, яка дозволила йому там
проживати, а сама виїхала Тому в
погосподарських книгах він був
зазначений головою двору та власником.
В 1990 році будинок розібрали і за згодою
ОСОБА_7 ОСОБА_2 почав користуватись
частиною земельної ділянки площею 0,02
га, а ОСОБА_7 0,31 га. Таким чином в
результаті проведеної інвентаризації
в 1990 році по фактичному користуванню за
ОСОБА_2 була закріплена земельна
ділянка площею 0,25 га. для
обслуговування житлового будинку, а за
ОСОБА_7 0,31 га. для ведення особистого
підсобного господарства. За такі
розміри ними сплачувався земельний
податок. Згідно поданих ними заяв,
абрисів земельних ділянок та записів в
земельно-шнуровій книзі було прийняте
рішення про передачу у приватну
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,25 га. для обслуговування
житлового будинку а ОСОБА_6 0,31 га. для
ведення особистого селянського
господарства.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи вважає, що
в задоволенні позову слід відмовити з
таких підстав.

Судом встановлено, що згідно
записів в погосподарських книгах,
заведених Волицькою сільською радою
Андрушівського району Житомирської
області, у 1980 році садибою по АДРЕСА_1,
володіла ОСОБА_8 В користуванні
господарства знаходилась земельна
ділянка, площею 0,33 га. Згідно
погосподарської книги за 1983 - 1985 роки в
даному господарстві записані ОСОБА_14
та його дружина ОСОБА_9 з розміром
земельної ділянки 0,33 га. Згідно
погосподарських книг починаючи з 1986
року по 1995 рік в даному господарстві
записані ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_6
. При цьому з 1991 року рахується земельна
ділянка розміром 0,31 га. В усіх
наведених погосподарських книгах
відсутні записи про наявність інших
забудов та споруд, що належать до
будинку.

Відомості, наведені в
погосподарських книгах, підтвердили в
судовому засіданні сторони та свідки
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13. , які
пояснили, що будинок по АДРЕСА_1 належав
сестрі ОСОБА_7, яка виїхала та
дозволила йому там проживати. В 1990 році
будинок розібрали, а погріб і жомова
яма залишились, якими продовжувала
користуватись ОСОБА_6 , зокрема
зберігаючи в погребі овочі.

Наявність погреба на земельній
ділянці ОСОБА_2 підтвердив представник
позивача в судовому засіданні. Згідно
його пояснень позивач дійсно надавав
можливість позивачці користуватись
ним до виникнення непорозумінь ,
пов"язаних з естетичним виглядом біля
погреба.

Згідно пояснень сторін у справі,
які не суперечать між собою, спірною
частиною земельної ділянки, яку вони
визначають відповідно до записів в
погосподарській книзі в розмірі 0.02 га.
ОСОБА_2 почав користуватись з 1990 року за
згодою ОСОБА_6, що підтверджується
також записами в погосподарській
книзі. Оскільки саме в цьому році
записи щодо розміру земельної ділянки,
яка рахувалась за позивачкою,
зменшився на 0,02га. Доказів того, що
позивачка зверталась з приводу
повернення їй, або надання спірної
частини земельної ділянки, суду не
надано. Навпаки, як свідчить рішення
Волицької сільської ради від 18. 05.1993
року, ОСОБА_6за її заявою було передано
у приватну власність земельну ділянку
для ведення особистого підсобного
господарства площею 0,31 га., якою вона
користується до цього часу.

Як вбачається з матеріалів справи
спірне рішення про передачу у
власність ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,25га. для будівництва і
обслуговування житлового будинку в с.
Волиця Андрушівського району прийнято
27. 10. 1993 року.

Отже, правовідносини виникли під
час дії ЗК України в редакції 1990
року.Відповідно до ст.9 Земельного
Кодексу України 1990 р. до відання
сільських Рад народних депутатів у
галузі регулювання земельних відносин
на їх території належить: передача
земельних ділянок у власність, надання
їх у користування тощо. Відповідно до
ч.4 ст.17 цього Кодексу передача у
власність земельної ділянки, що була
раніше надана громадянину проводиться
сільськими, селищними і міськими
радами за місцем розташування цієї
земельної ділянки в т.ч. для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель. Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо). Ст.23 Земельного Кодексу України
1990 р. передбачає, що право власності
посвідчується державними актами, які
видаються та реєструються
відповідними радами.

Відповідно до Постанови
Верховної Ради України „Про
прискорення земельної реформи та
приватизацію землі" від 13 березня 1992
року № 2200-Х11, Декрету Кабінету
Міністрів України від 26.12.1992 року № 15-92
і Порядку передачі земельних ділянок у
приватну власність громадянам України,
земельні ділянки, надані громадянам
для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва й
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, індивідуального
гаражного та дачного будівництва,
безоплатно передаються у приватну
власність у передбачених статтями 56, 57,
67 ЗК України 1990 р. розмірах
відповідними радами за місцем
розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних
ділянок, що передаються у приватну
власність, у натурі (на місцевості)
виконують землевпорядні організації
на замовлення рад, після чого громадяни
одержують державний акт на право
власності на землю. Отже, підставою
набуття права на землю в таких випадках
є рішення органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування, з
подальшим оформленням відповідних
правовстановлюючих документів.

Як пояснила представник Волицької
сільської ради в судовому засіданні,
розмір земельної ділянки, що
передавався у приватну власність
ОСОБА_2 оскаржуваним рішенням,
підтверджувався записами як в
погосподарській книзі сільської ради
так і в земельно - шнуровій книзі.
Відповідно до записів в цих книгах
передавалась також і земельна ділянка
у власність позивачу.

Твердження позивача та
представника позивача, що не
виготовлення земельно - кадастрової
документації при винесенні
оскаржуваного рішення є підставою для
його скасування не ґрунтується на
законі. Тому є всі підстави вважати, що
оскаржуване позивачем рішення
прийнято в межах повноважень сільської
ради та у спосіб, визначений законом.

Враховуючи вищенаведене, суд
вважає, що ОСОБА_6 не набула права
власності на спірну частину земельної
ділянки. Посилання позивача на
користування погребом, що знаходиться
на земельній ділянці, переданій у
власність ОСОБА_2, не свідчить про
набуття права на цю частину земельної
ділянки та не є підставою для
скасування рішення Волицької
сільської ради від 27.10.1993 року. Чинним
земельним законодавством України було
передбачено, що громадяни,
заінтересовані в одержанні земельних
ділянок, звертаються з відповідним
клопотанням (громадянин з заявою) до
місцевої Ради народних депутатів, яка
має право надавати земельні ділянки,
(ст. 19 ЗК України в редакції 1990 р.). З
приводу надання їй даної частини
земельної ділянки до сільської ради
позивач не зверталась, оскільки
рішення про передачу їй у власність
земельної ділянки приймалось раніше,
ніж рішення про передачу ОСОБА_2

За змістом ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю.

Таким чином, право на пред»явлення
позову про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою має
особа, якій право володіння і
користування земельною ділянкою
належить на законній підставі, що
випливає і зі змісту ст. 391 ЦК України,
де закріплено правило, згідно якого
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Отже, з огляду на вищенаведене,
беручи до уваги те, що суду не надані
докази, що свідчать про наявність у
позивача відповідних прав на конкретну
земельну ділянку і підтверджують факт
порушення права позивача на
користування цією земельною ділянкою,
позовні вимоги є безпідставними, а в
задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212, 214, 215, 218,
294 ЦПК України, суд,-

В
И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Андрушівський районний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які не
були присутні в судовому засіданні,
протягом десяти днів з часу отримання
копії рішення.

Суддя:В. М. Палазюк