У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

22 жовтня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Виконавчого комітету
Крюківщинської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області про поділ майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 17 березня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 22 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 1993 року вона
проживала ОСОБА_4 у фактичних шлюбних
відносинах. 27 червня 1998 року вони
зареєстрували шлюб, у якому проживали
по липень 2009 року. Рішенням сільської
ради від 10 вересня 1993 року ОСОБА_4
передано у власність земельну ділянку
площею 0,1008 га, за адресою: АДРЕСА_1.
Державний акт на право власності на
спірну земельну ділянку було видано 23
липня 1998 року. Вказувала, що на цій
земельній ділянці з травня 1995 року вони
почали будувати будинок за спільні
кошти, в якому тривалий час і проживали.
У період з 2005 року по 2008 рік вказаний
будинок був ними перебудований. Проте,
у травні 2009 року їй стало відомо, що
ОСОБА_4 за договором дарування від 19
грудня 2008 року подарував спірну
земельну ділянку своєму сину від
першого шлюбу - ОСОБА_5 Вважала, що даний
договір укладений з порушенням вимог
чинного законодавства, оскільки своєї
згоди, як дружина, вона не давала. Крім
того, на подарованій земельній ділянці
знаходиться житловий будинок, який є
спільною сумісною власністю подружжя,
тому вважала своє право порушеним.

У зв'язку з чим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просила суд визнати
недійсним договір дарування земельної
ділянки площею 0,1008 га, за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5; визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_5; визнати
недійсним рішення виконавчого
комітету Крюківщинської сільської
ради від 27 січня 2012 року № 7/4 про
визнання права власності на закінчений
будівництвом індивідуальний житловий
будинок, господарські будівлі та
споруди в АДРЕСА_1; визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане виконавчим
комітетом Крюківщинської сільської
ради ОСОБА_5 21 лютого 2012 року на
указаний житловий будинок; поділити
майно, що є спільною сумісною
власністю, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_4
право власності по Ѕ частині за кожним
житлового будинку; визнати за ОСОБА_3
право власності на Ѕ частину земельної
ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
березня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 22 травня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Позовні вимоги про поділ в натурі
будинку АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати оскаржувані судові
рішення, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем не доведено, що будівництво
спірного житлового будинку
здійснювалось у період перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі. При
цьому, виходив з приюдиційності
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
жовтня 2011 року, яким було встановлено,
що ОСОБА_5 почав будувати будинок на
отриманій в дар земельній ділянці з 2009
року за власні кошти.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішенням Крюківщинської сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області №29/62 від 10 вересня 1993
року передано у приватну власність
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1008 га,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

27 червня 1998 року між ОСОБА_4 та між
ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.

23 липня 1998 року ОСОБА_4 отримав
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку.

19 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено договір дарування земельної
ділянки площею 0,1008 га, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

24 листопада 2009 року ОСОБА_5 отримав
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,1008 га по
АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Крюківщинської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області №7/4 від 27 січня 2012 року за
ОСОБА_5 визнано право приватної
власності на закінчений будівництвом
індивідуального житлового будинку,
господарські будівлі та споруди в
АДРЕСА_1.

21 лютого 2012 року виконавчим комітетом
Крюківщинської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області на ім'я ОСОБА_5 видано свідоцтво
про право власності на домоволодіння,
яке 28 лютого 2012 року зареєстровано в
комунальному підприємстві «Бюро
технічної інвентаризації
Києво-Святошинської ради Київської
області», що підтверджується витягом
про державну реєстрацію № 33325313.

Згідно ст. 16 Закону України «Про
власність» та ч. 1 ст. 22 КпШС України, які
були чинними на час виникнення
правовідносин, та які аналогічні
відповідним нормам СК України, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Аналогічне положення закону
закріплено й у статті 60 СК України.

Частиною 1 статті 81 ЗК України
передбачено, що громадяни України
можуть набувати право власності на
земельну ділянку шляхом приватизації
за умови наявності підстав набуття
права на землю, передбачених статтею 116
ЗК України.

Таким чином громадянин одержує у
власність частку із земельного фонду, а
тому земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ст. 70 СК України). Відтак, при
вирішенні спору про поділ майна
подружжя слід виходити з презумпції
рівності часток подружжя у набутому
ними майні.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
розґяснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього.

З матеріалів справи вбачається, що
станом на 22 жовтня 2009 року на спірній
земельній ділянці наявний будинок,
який повністю збудований, що
підтверджується технічним паспортом
(а. с. 10-13).

Крім того, факт будівництва будинку
АДРЕСА_1, підтверджується наступними
доказами: типовим договором про
надання послуг з газопостачання в
зазначений будинок від 21 січня 2002 року;
договором на користування електричною
енергією від 22 жовтня 2001 року;
кредитним договором від 11 жовтня 2007
року про отримання коштів на ремонт
зазначеного будинку, укладений на ім'я
ОСОБА_3, та іншими доказами, що
містяться матеріалах справи та
свідчать про наявність збудованого
об'єкту нерухомості, що був підключений
до газо і теплопостачання (а. с. 129-173).

Оскільки на приватизованій ОСОБА_4
земельній ділянці, у період шлюбу (з 1998
року по 2008 рік) подружжям було
збудовано вказане нерухоме майно, то в
силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя
виникла спільна сумісна власність,
тобто право іншого з подружжя на Ѕ його
частину. Оскільки для обслуговування
цього виділена у власність земельна
ділянка, то в подружжя, за яким
визнається право власності на Ѕ
частину будинку, у такій самій частці
виникає й право власності на земельну
ділянку, необхідну для обслуговування
будинку.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
11 червня 2012 року № 6-66цс11 у справі за
позовом про поділ спільного майна
подружжя, яка, відповідно до положень
статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою
для всіх судів України.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди у порушення вимог ст. 212 ЦПК
України, вищезазначених вимог закону
до уваги не взяли, належним чином
доводів сторін не перевірили, не
врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212
ЦПК України про те, що рішення суду не
може ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що судами зроблено
не було.

При цьому, пославшись як на преюдиційне
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 12
жовтня 2011 року, суди не звернули увагу,
що вказане рішення не може бути
преюдиційним, оскільки існує
презумпція рівності часток подружжя у
набутому ними майні відповідно до ст. 70
СК України.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
березня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 22 травня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

В.М.
Колодійчук

І.М.
Фаловська