Справа № 639/5627/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Харкова

у складі: головуючого -
судді Труханович В.В.

за участю секретаря -
Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,
суд

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_4 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики, в якому просив суд ухвалити
рішення на підставі якого стягнути з
відповідачів на користь ОСОБА_1 суму
боргу за договором позики в сумі в
розмірі 170 252,82 грн., з яких: сума боргу 12
487,00 грн.; пеня - 157 121,87 грн.; три відсотки
річних - 643,95 грн., а також стягнути з
відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 27.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено договір позики, за яким
відповідач отримав від позивача в
якості позики грошову суму в розмір 12 487
грн. На підтвердження факту передачі
грошових коштів боржником було
написано розписку.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_2
зобов'язався повернути позику
частинами, остання частина мала бути
повернута позикодавцю не пізніше 18.00
год. 27.06.2013 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника ОСОБА_2, 27.12.2011
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено
договір поруки, за яким поручитель
зобов'язався перед кредитором у
повному обсязі відповідати за
виконання позичальником зобов'язань
щодо повернення суми позики, сплати
можливих штрафних санкцій, за
договором позики від 27.12.2011 року.

Як вказує представник позивача, ОСОБА_2
умови договору не виконав, у визначений
строк позику не повернув, та на
сьогоднішній день ухиляється від її
повернення, всі вимоги щодо повернення
грошових коштів ігнорує.

У зв'язку з викладеним, представник
позивача вважає, що з відповідачі є
солідарними боржниками, а тому з них
підлягає стягненню сума позики, пеня за
порушення строків повернення позики,
та три відсотки річних від
простроченої суми, що в сумі становить
170 252,82 грн.

Враховуючи викладене, представник
позивача і звернувся до суду з даним
позовом.

20 серпня 2014 року представник
відповідачів надала суд письмові
заперечення, в яких посилалась на те, що
позовні вимоги безпідставні та не
підлягають задоволенню у зв'язку з
наступним.

Всю суму боргу відповідач ОСОБА_2
повернув позивачу в повному обсязі в
порядку та строки передбачені
договором позики, на підтвердження
чого ОСОБА_1 було передано відповідачу
оригінал розписки від 27.12.2011 року про
отримання грошових коштів. На час дії
договору позики відповідач своєчасно
погашав суму боргу у зазначений термін
готівкою та на картковий рахунок
позивача, про що останньому відомо.

Час настання строку зобов'язання за
довго ром позики настав 27.06.2012 року, з
цієї дати та по теперішній час
будь-яких листів, заяв відповідачі від
позивача не отримували та вважали
договір виконаним в повному обсязі.
Крім того, наявність боргового
документа у боржника підтверджує
виконання ним свого обов'язку.

В своїх запереченнях представник
відповідачів посилається на те, що
позовна давність до вимог про
стягнення неустойки встановлена
строком в один рік, а її перебіг
починається від дня коли позивач
довідався про порушення свого права.

По-друге, представник вказує, що ставка
пені встановлена в договорі не
відповідає граничній ставці, яка
встановлена Законом України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», у
зв'язку з чим надала свій розрахунок
пені в межах строку позовної давності.

Окрім цього, заявлена до стягнення сума
пені значно перевищує суму боргу та
процентів за користування позикою, що
призводить до безпідставного
збагачення позикодавця за рахунок
позичальника.

Стосовно вимог до поручителя,
представник вказала, що порука була
припинена 27.12.2012 року, а тому ОСОБА_3 не
має нести відповідальність за
виконання зобов'язань за договором
позики.

Враховуючи викладене, представник
позивача вважає позовні вимоги щодо
стягнення з відповідачів
заборгованості у розмірі 170 252,82 грн.
надуманими та такими що не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Представник позивача, ОСОБА_4, який діє
на підставі довіреності 21.12.2012 року, в
судовому засіданні заявлений позов
підтримав, просив суд його
задовольнити.

Відповідачі у справі в судовому
засіданні проти позову заперечували,
просили суд відмовити в його
задоволенні.

Представник відповідачів, ОСОБА_5, яка
діє на підставі довіреностей від 18.08.2014
року, в судовому засіданні проти позову
також заперечувала, посилаючись на
обставини, викладені в письмових
запереченнях.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, у зв'язку з наступним.

Судом було встановлено, що 27.12.2011 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір безпроцентної позики,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за
№4143. (а.с. 7)

Згідно п. 1 даного договору,
позикодавець передав у власність
позичальникові грошові кошти у сумі 12
487 грн., що по курсу НБУ становить 1197
євро, а позичальник, ще до підписання
цього договору прийняв ці грошові
кошти, та зобов'язався повернути
позикодавцеві грошові кошти
еквівалент 1197 євро, у національній
валюті України на момент повернення
грошових коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 3 договору позики,
ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1
грошові кошти у розмірі 12 487 грн., в
строк до 27.06.2012 року включно, таким
чином: 605 грн. - до 27.01.2012 року; 605 грн. - до
27.02.2012 року; 605 грн. - до 27.03.2012 року; 605 грн.
- до 27.04.2012 року; 605 грн. - 27.04.2012 року; 605
грн. - до 27.05.2012 року; 9 462 грн. - до 27.06.2012
року.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5 договору позики визначено
порядок повернення позиченої суми, та
встановлено, що повернення грошей має
бути здійснене в м. Харкові у
приміщенні приватного нотаріуса ХМНО
ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 до 27.06.2012
року включно до 18.00 години, або за
згодою сторін у будь-якого іншого
нотаріуса.

При виконанні цього зобов'язання
позикодавець повинен видати письмову
розписку позичальнику про
підтвердження цього факту, що
відповідає вимогам ст. 545 ЦК України, та
повернути йому борговий документ
(договір позики). (Пункт 4 договору
позики)

Відповідно до ч. 1 ст. 532 ЦК України,
місце виконання зобов'язання
встановлюється у договорі.

Отже, повернення суми позики мало
відбутися 27.06.2012 року у приватного
нотаріуса, а ОСОБА_1 мав видати розписку
про прийняття належного виконання та
передати договір позики ОСОБА_2, що
свідчило б про належне виконання
зобов'язання.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Представник позивача в судому
засіданні пояснив, що станом на 27.10.2014
року сума позики не повернута, а
відповідач ОСОБА_2 порушує умови
договору позики.

Представник відповідачів заперечувала
проти цієї обставини, посилаючись на
оригінал розписки про отримання ОСОБА_2
суми позики від ОСОБА_1, який наявний у
відповідача ОСОБА_2

На думку представника відповідачів,
наявність даної розписки у відповідача
ОСОБА_2 свідчить про виконання ним
свого зобов'язання щодо повернення
суми позики.

Проте, суд не може погодитися з
запереченнями представника
відповідача, оскільки дана розписка,
яка була оглянута в судовому засіданні,
не є належним та допустимим доказом, та
жодним чином не свідчить про виконання
зобов'язання ОСОБА_2

Відповідно до положень ст.ст. 58-59 ЦПК
України, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, судом встановлено, що на
теперішній час неповернутою
залишилася сума боргу у розмірі 12 487
грн., яка і підлягає стягненню з
відповідача ОСОБА_2

Представник позивача в судовому
засіданні вказував, що тривале
невиконання ОСОБА_2 свого зобов'язання
щодо своєчасного повернення позики
призвело до збільшення суми боргу, з
урахуванням 3% річних за кожен рік
прострочення виконання зобов'язань,
прострочення виконання зобов'язання
починається для кожного платежу
окремо, відповідно до положень п. 3
договору позики.

Так, представником позивача суду
надано розрахунок трьох відсотків
річних, складений станом на 25.02.2014 року,
відповідно до якого загальна сума
трьох відсотків річних становить 643,95
грн., яку він і просить суд стягнути з
відповідача на користь ОСОБА_1

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

А згідно з ч.2 цієї ж статті боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Суд погоджується з наданим
розрахунком, а тому з ОСОБА_2 також
підлягає стягненню три відсотків
річних в сумі 643,95 грн.

Крім того, представник позивача просив
суд стягнути з відповідача пеню за
несвоєчасне виконання зобов'язання у
сумі 157 121,87 грн.

Так, умовами договору позики
передбачено, що у разі невиконання
позичальником свого зобов'язання по
поверненню позиченої суми в строки,
вказані в п. 2 цього договору,
позичальник зобов'язується виплатити
позикодавцю пеню в розмірі 2% від суми
позики за кожен день прострочення
щомісячної виплати.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України
встановлено, що якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства. Розмір неустойки,
встановлений законом, може бути
збільшений у договорі (частини перша,
друга статті 551 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України, право
на неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Представником позивача суду надано
розрахунок пені, складений станом на
25.02.2014 року, відповідно до якого
загальна сума пені становить 157 121,87 грн.

Представник відповідачів в судовому
засіданні заперечувала проти даної
суми пені, посилаючись на строк
позовної давності, яка застосовується
до вимог про стягнення неустойки, та на
те, що розмір пені не може перевищати
розмір, встановлений Законом України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», тобто
подвійної облікової ставки НБУ.

Крім того вказує, що заявлена до
стягнення сума пені значно перевищує
суму боргу, не відповідає розміру
збитків, яких зазнав позивач, та
призводить до безпідставного
збагачення позикодавця за рахунок
відповідача, у зв'язку з чим просила суд
застосувати до вимог про стягнення
неустойки строк позовної давності та
зменшити розмір пені.

Посилання представника відповідачів
на Закон України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» суд не приймає до уваги, та
зазначає наступне.

Статтею 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
передбачено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Проте, в преамбулі зазначеного Закону
України вказано, що цей Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

Крім того, рішенням Конституційного
суду України від 11 липня 2013 року у
справі щодо офіційного тлумачення
положень другого речення преамбули
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення
другого речення преамбули Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22 листопада 1996 року з
наступними змінами у взаємозв'язку з
положеннями статей 1, 3 цього закону
потрібно розуміти так, що обмеження
пені у грошових зобов'язаннях
подвійною обліковою ставкою
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня,
поширюється на правовідносини,
суб'єктами яких є лише підприємства,
установи та організації незалежно від
форм власності і господарювання та
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності
(підприємці).

Отже, вищевказаний Закон України не
підлягає застосуванню до
правовідносин з приводу договору
позики, який укладений між фізичними
особами.

Заперечення представника відповідача
щодо застосування строку позовної
давності та зменшення розміру
неустойки суд розцінює, як відповідні
заяви, з ними погоджується, та з приводу
них зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України,
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Правова позиція Верховного Суду
України з приводу даних питань
висловлена в рішенні №6-100цс14 від 03.09.2014
року, де вказано, що за правилами п. 1 ч. 2
ст. 258 ЦК України період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання не може
перевищувати одного року. Виходячи з
правової природи пені, яка
нараховується за кожен день
прострочення, право на позов про
стягнення пені за кожен окремий день
виникає щодня на відповідну суму, а
позовна давність за позовом про
стягнення пені відповідно до статті 253
ЦК України обчислюється по кожному дню,
за який нараховується пеня, окремо,
починаючи з дня, коли кредитор дізнався
або повинен був дізнатися про
порушення права.

Частиною третьою статті 551 ЦК України,
зокрема передбачено, що розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України
з урахуванням положень статті 3 ЦК
України щодо загальних засад
цивільного законодавства та частини
четвертої статті 10 ЦПК України щодо
обов'язку суду сприяти сторонам у
здійсненні їхніх прав дає право суду
зменшити розмір неустойки за умови, що
він значно перевищує розмір збитків.

Відтак, враховуючи, що позов
пред'явлено до суду 13.06.2014 року, суд
приходить до висновку, що неустойка за
договором позики підлягає стягненню за
період з 13.06.2013 по 13.06.2014 року, тобто за
один рік до дня пред'явлення позову.

За таких умов, сума пені становить: за
період з 13.06.2013 року по 27.06.2013 року сума
боргу становила 3 025,00 грн., прострочення
15 днів, отже 3025*3%/365*15=907,50 грн.; за період
з 28.06.2013 року по 13.06.2014 року сума боргу
становила 12 487 грн., прострочення 351
день, отже 12 487*3%/365*351=87 658,74 грн.

Загальний розмір пені відповідно до
умова договору позики, та в межах
строку позовної давності становить 87
658,74 грн.

Судом вбачається, що розрахований
розмір неустойки значно перевищує
розмір збитків, понесених позивачем у
справі, а тому розмір неустойки
підлягає зменшенню.

Зменшуючи розмір неустойки, суд
виходить з того, що договором позики
встановлено еквівалент позиченої суми
до іноземної валюти, що, на час
укладання договору, становило 1 197 євро.

Так, на думку суду, неустойка підлягає
зменшенню до 25 000 грн., що відповідатиме
принципам справедливості, розумності,
та судового захисту, які встановлені
нормами чинного законодавства, та
майновим правам ОСОБА_1

Відтак, судовим розглядом встановлено,
що загальний розмір заборгованості
ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором
позики від 27.12.2011 року становить 38 130,95
грн., з яких: 12 487 грн. - сума боргу, 643,95
грн. - три відсотки річних, 25 000 грн. -
пеня.

Представник позивача просив суд
стягнути заборгованість за договором
позики з ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як
солідарних боржників, на підставі
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
договору поруки.

Але, суд не знаходить підстав для
стягнення заборгованості за договором
позики з ОСОБА_3, як солідарного
боржника за договором позики, виходячи
з наступних обставин.

27 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
було укладено договір поруки,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_6, за реєстровано в реєстрі за
№4144. (а.с. 9)

Відповідно до п. 1.1 договору поруки,
поручитель зобов'язується перед
кредитором у повному обсязі солідарно
відповідати за виконання ОСОБА_2
зобов'язань щодо повернення суми
позики, сплати можливих штрафних
санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в
строки та в порядку, передбачених
договором позики, посвідченим
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 27.12.2011
року за реєстровим №4143.

Умовами договору передбачено, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають перед
ОСОБА_1, як солідарні боржники.

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Представник позивача в судовому
засіданні пояснив, що ОСОБА_2
зобов'язання за договором позики не
виконує, суму позики, в обумовлений
договором позики строк, не повернув.

Відповідно до вимог частини другої
статті 1054 та частини другої статті 1050
ЦК України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

В даному випадку суд враховує, що
згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Отже, у разі неналежного виконання
позичальником своїх зобов'язань за цим
договором, строк пред'явлення
кредитором до поручителя вимоги про
повернення отриманих у позику коштів
має обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
умовами договору, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
позики достроково.

Як було встановлено у рішенні вище,
сума позики мала бути повернута у
повному обсязі в строк до 27.06.2012 року
(включно), отже з 28.06.2012 року у ОСОБА_1
виникло право вимагати повернення суми
позики від ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як
солідарних боржників.

Пунктом 3.1.1 договору поруки
передбачено, що поручитель
зобов'язаний протягом одного місяця
від дати отримання письмової вимоги
кредитора про невиконання
позичальником забезпеченого порукою
зобов'язання, виконати відповідне
зобов'язання, шляхом погашення суми
позики поштовим переказом на ім'я та на
адресу кредитора.

Так, умовами договору поруки
передбачено, що ОСОБА_1 мав би
повідомити ОСОБА_3 про невиконання
ОСОБА_2 зобов'язання забезпеченого
порукою.

В судовому засіданні було встановлено,
що такої вимоги ОСОБА_3 не отримував.

Отже, датою пред'явлення вимоги до
поручителя суд вважає дату подачі
позову, тобто 13.06.2014 року.

Згідно з положеннями частини четвертої
статті 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого договорі поруки. У разі,
якщо такий строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк,
після закінчення якого порука
припиняється.

Отже, пред'явивши вимогу про повне
погашення заборгованості за договором
позики, 13.06.2014 року, ОСОБА_1, звернувся до
суду зі спливом майже двох років від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання.

За таких обставин, зобов'язання ОСОБА_3
за договором поруки припинені, а тому
сума заборгованості за договором
позики підлягає стягненню тільки з
позичальника, тобто ОСОБА_2

Стаття 610 ЦК України встановлює, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Виходячи з викладеного суд приходить
до висновку про те, що позовні ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 7, 10, 11, 57-60, 88, 209, 215-216 ЦПК України,
ст. ст. 6, 23, 258, 253, 524, 526, 530, 532, 549, 550-554, 559, 610,
611, 625, 628, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,
ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
рішенням Конституційного суду України
від 11 липня 2013 року у справі щодо
офіційного тлумачення положень
другого речення преамбули Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань», суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики в
сумі 38 130,95 грн. (тридцять вісім тисяч
сто тридцять гривень 95 копійок), з яких:
12 487 грн. - сума боргу; 643,95 грн. - три
відсотки річних; 25 000 грн. - пеня.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у розмірі 381,31 грн.
(триста вісімдесят одна гривня 31
копійка).

У задоволені іншої частини позову
ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В.В. Труханович