АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/6297/14
Головуючий 1-ї інстанції Караченцев
Справа №635/2385/14-ц
Доповідач: Довгаль А..П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року
судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Сащенко І.С., Коваленко
І.П.

при секретарі - Щегельському Д.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові в приміщенні
суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області віл 30 липня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Чорнобаївське» про звільнення з
посади заступника директора та
стягнення моральної шкоди і судових
витрат, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
«Чорнобаївське» (надалі - ПАТ
«Чорнобаївське»), в якому просив
зобов'язати відповідача звільнити його
з посади заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське» за ч.3 ст.38 КЗпП України
у відповідності до поданої ним заяви
про звільнення з роботи цих підстав.

У подальшому позивач подав уточнену
позовну заяву, в якій просив: 1.визнати
формулювання звільнення його з роботи
на підставі ч.4 ст.40 КЗпП України таким,
що не відповідає чинному трудовому
законодавству; 2.змінити формулювання
його звільнення з ч.4 ст.40 КЗпП на ч.3
ст.38 КЗпП України; 3. зобов'язати
відповідача звільнити його з посади
заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське» на підставі ч.3 ст.38
КЗпП України у відповідності до
поданої ним заяви про звільнення; 4.
стягнути з відповідача на його користь
моральну шкоду в розмірі 1 000,00грн.; 5.
стягнути з відповідача на його користь
витрати на правову допомогу в сумі 5
000,00грн.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що
на підставі рішення апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014року його
поновлено на роботі на посаді
заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське». Враховуючи, що ПАТ
«Чорнобаївське» розташовано в
Херсонській області, тобто на відстані
приблизно 700км від місця його
проживання, позивач 11.02.2014року
відправив на адресу відповідача
телеграму про звільнення його з роботи
з 12.02.2014року на підставі п.3 ст.38 КЗпП
України, яка надає працівнику право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю чи трудовий договір. У цій же
телеграмі зазначив, що письмову заяву
про звільнення направлено поштою.
Вказану телеграму відповідач отримав -
14.02.2014року, але з невідомих позивачу
причин до 03.03.2014року ПАТ
«Чорнобаївське» на пошті цінні листи з
його заявами про звільнення не
отримував. 12.03.2014року позивач отримав
від відповідача листа за №451 від
07.03.2014року, в якому його повідомили про
те, що у звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП
України відмовлено, т.я. відповідачу не
зрозуміла підстава для звільнення та
не вказані конкретні факти невиконання
власником або уповноваженим ним
органом законодавства про працю, умови
колективного чи трудового договору.
Однак, таку відмову позивач вважає
незаконною, оскільки при подачі
позовів до суду про поновленні на
роботі він кожного разу вказував
невиконання відповідачем відносно
нього законодавства про працю, і ці
факти встановлені у судових рішеннях, а
саме в рішенні Харківського районного
суду Харківської області від
03.06.2013року, в ухвалі апеляційного суду
Харківської області від 12.08.2013року, в
рішенні апеляційного суду Харківської
області від 11.02.2014року. При розгляді
його позовів ПАТ «Чорнобаївське» було
стороною у справах, а тому у
відповідача були усі копії
вищеназваних судових рішень. Як у
телеграмах, так і в заявах про
звільнення, позивач посилався саме на
ці судові рішення, що є фактичним
указанням на конкретні факти
невиконання відповідачем
законодавства про працю та умов
трудового договору. Крім вищеназваних
судових рішень, є відомі відповідачу
висновки Територіальної державної
інспекції з питань праці у Херсонській
області від 30.05.2013року за №21-01-12/0-372 та
від 18.09.2013року за №21-01-13/0-573, де
встановлено ряд фактів невиконання
відповідачем законодавства про працю
відносно нього. Винні особи
відповідача у невиконанні
законодавства про працю відносно нього
притягувалися до адміністративної
відповідальності. Зокрема, до
невиконання відповідачем
законодавства про працю судовими
рішеннями віднесено дворазове
незаконне звільнення його з роботи з
ініціативи відповідача, невиплата
заробітної плати більше чим за два
місяця, не проведення розрахунку при
звільненні, не виконання вимог ст.49
КЗпП України, за якою відповідач
зобов'язаний на підставі його заяви
видати довідку про час праці у нього та
розмір заробітної плати, що позбавило
можливості постановки на облік в
органах працевлаштування. З часу
подачі позову до суду змінились
обставини його трудових відносин з
відповідачем, яких на момент звернення
до суду не існувало. 24.03.2014року його
звільнено за прогули на підставі п.4
ст.40 КЗпП України, що є черговим
порушенням трудового законодавства,
т.я. ніяких прогулів він не вчиняв. За
рішенням апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014року його
поновлено на роботі, але не приступаючи
до роботи, він направив на ім'я
відповідача письмові заяви про
звільнення, що є підставою вважати про
його небажання відновити трудовий
договір. Це є його конституційне право
і ніхто не вправі примусити його
працювати у роботодавця, який постійно
порушує відносно нього трудове
законодавство, що встановлено судовими
рішеннями. В даному випадку він до
роботи не приступав, що додатково
свідчить про відсутність прогулів, які
можливі лише з моменту повноцінного
двостороннього відновлення трудових
правовідносин.

У судовому засіданні суду першої
інстанції позивач ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2 заявлені вимоги
підтримали і просили їх задовольнити з
підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ
«Чорнобаївське» - Чехова О.О. позов не
визнала, вважає, що відсутні підстави
для його задоволення.

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області 30 липня 2014
року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити у справі нове
рішення по суті заявлених вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи та на неналежну
оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явилися, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
доводи, наведені в апеляційній скарзі,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції першої інстанції повно та
всебічно досліджені надані сторонами
докази, їм дана належна правова оцінка,
правильно визначено природу спірних
правовідносин та закон, який їх регулює
та на підставі встановленого ухвалене
рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.
10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

За змістом ч.3 ст.235 КЗпП України у разі
визнання звільнення таким, що не
узгоджується із чинним законодавством,
суд на прохання працівника, який у
зв'язку з допущеними щодо нього
порушеннями законодавства про працю не
бажає продовжувати трудові відносини з
відповідачем, може визнати звільнення
незаконним і, не поновлюючи працівника
на роботі, змінити дату звільнення та
формулювання його причини з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.

Так, судовим розглядом встановлено, що
згідно рішення апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014року
ОСОБА_1 було поновлено на посаді
заступника директора ПАТ
«Чорнобаївське». Обидві сторони -
ОСОБА_1 і представник ПАТ
«Чорнобаївське» були присутніми в
судовому засіданні при винесенні
апеляційним судом цього рішення, яке
набрало законної сили з моменту його
проголошення.

У цей же день, тобто 11 лютого 2014 року
ОСОБА_1 на адресу ПАТ «Чорнобаївське»,
яке знаходиться в Херсонській області,
направив телеграму і заяву, в яких
просив звільнити його з роботи з
12.02.2014року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП
України (а.с.34).

Телеграму ПАТ «Чорнобаївське»
отримало 14.02.2014року, а заяву про
звільнення 03.03.2014року (а.с.41, 42).

Частиною 3 ст.38 КЗпП України
передбачено, що працівник має право у
визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажання,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

Таке звільнення вважається «за власним
бажанням з поважних причин». Таким
чином, ч.3 ст.38 КЗпП України передбачено
3 (три) підстави, за наявності яких може
здійснюватися скорочення двотижневого
строку для звільнення працівника за
власною ініціативою, а саме
невиконання роботодавцем:
1.законодавства про працю; 2.умов
колективного договору; 3. умов
трудового договору.

Позивач, надсилаючи заяву роботодавцю
такого змісту «Прошу Вас уволить меня
по части 3 статьи 38 КЗоТ Украины с
12.02.2014г.», не зазначив з якою із трьох
підстав, визначених ч.3 ст.38 КЗпП
України, він обґрунтовує свою вимогу
звільнитися за власним бажанням з
поважних причин.

Як свідчать матеріали справи, повний
текст рішення апеляційного суду
Харківської області від 11.02.2014року було
отримано ПАТ «Чернобаївське» -
18.02.2014року і в цей же день підприємство
видало наказ №22-к про поновлення
ОСОБА_1 на попередній посаді. Копія
цього наказу позивач отримав поштою
особисто - 22.02.2014року. В цьому ж
повідомленні позивачу запропоновано
протягом двох діб, з моменту отримання
даного листа, приступити до виконання
своїх функціональних обов'язків (а.с.32).

Отже, ОСОБА_1 достеменно було відомо про
наявність наказу №22-к від 18.02.2014року
про поновлення його на роботі та про
пропозицію протягом двох діб, з моменту
отримання даного листа, приступити до
виконання своїх обов'язків - заступника
директора. Але, незважаючи на вказані
обставини, ОСОБА_1 до роботи не
приступив.

12 березня 2014 року позивач від
підприємства отримав листа, датованого
07.03.2014року за №451, в якому повідомлялося
про відмову у звільненні його з роботи
з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП
України (а.с.37- 38).

Починаючи з 24.02.2014року ОСОБА_1 на роботі
не появився, до виконання своїх
трудових обов'язків не приступив і про
причини такої поведінки не повідомив.
Про відсутність ОСОБА_1 на роботі у
зазначений вище період часу складані
відповідні акти (а.с.44-63).

Відсутність на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин, у відповідності до
пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
визнається прогулом та є підставою
розірвані власником або уповноваженим
ним органом трудового договору.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому
числі і за відсутність на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) є
дисциплінарним стягненням і повинне
здійснюватися з додержанням правил,
встановлених для застосування
дисциплінарних стягнень.

Також, відповідно до роз'яснень, які
містяться у п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин.

Як убачається з матеріалів справи, з
метою з'ясування причин щодо невиходу
ОСОБА_1 на роботу, на виконання вимог ч.1
ст.149 КЗпП України, на його адресу
відповідач направляв листи №349 від
28.02.2014року та №451 від 07.03.2014року з
пропозицією надати письмові пояснення
щодо відсутності на робочому місці, які
були отримані позивачем особисто,
відповідно 11.03.2014року та 12.03.2014року.
Однак, позивач жодних пояснень з цього
приводу не надав, вважаючи, що він не
повинен був приступати до роботи після
поновлення його на роботі за рішення
апеляційного суду Харківської області
від 11.02.2014року та у зв'язку з подачею ним
заяви про звільнення з роботи з
підстав, визначених ч.3 ст.38 КЗпП
України.

Про те, така думка позивача є
помилковою, оскільки після поновлення
його на роботі за рішенням суду трудові
взаємовідносини розпочинаються з
початку. Враховуючи те, що після
поновлення ОСОБА_1 на роботі його права
ще жодного разу не порушувалися
відповідачем, тому підстав для
звільнення його на підставі п.3 ст.38
КЗпП України не малося.

Якщо би ОСОБА_1 приступив до роботи, а
відповідач, в свою чергу, став
допускати порушення норм трудового
законодавства відносно нього, тоді
лише він мав право поставити вимоги про
звільнення з підстав, встановлених ч.3
ст.38 КЗпП України.

Отже, у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 не
приступив до роботи після поновлення
на посаді заступника директора
підприємства за вищевказаним судовим
рішенням, його дії правомірно
розцінено відповідачем як невихід на
роботу без поважних причин і ці
обставини давали ПАТ «Чернобаївське»
право на звільнення його за прогули (ч.4
ст.40 КЗпП України).

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суттєвими не
являються, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для зміни або
скасування оскаржуваного рішення, яке
ухвалено з додержанням вимог закону.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315,
317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області 30 липня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -