Справа № 449/864/13
Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/783/5453/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника ОСОБА_2-

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 21 травня 2014
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_4 про стягнення аліментів та
додаткових витрат.

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 21 травня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене при неповно з'ясованих
обставинах, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи. Апелянт
вказує, що суд першої інстанції не
врахував тієї обставини, що на її
утриманні перебуває ще одна дитина.
Крім того, суд не навів жодних причин,
що дають підстави відмовити їй у
стягненні з відповідача аліментів на
утримання повнолітньої доньки, а також
обов'язку батька утримувати дитину до
досягнення нею двадцяти трьох років,
оскільки дитина навчається. Зазначає,
що в рішенні суду не наведено жодних
доказів які б могли стати підставою для
відмови їй у задоволенні позову.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_4, його
представника щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

За вимогами статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Рішення суду відповідає зазначеним
вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме зі свідоцтва про розірвання шлюбу
серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який між ними було розірвано 26 грудня
2000 року у відділі РАГС
Перемишлянського РУЮ Львівської
області актовий запис №87. Зі свідоцтва
про народження серії НОМЕР_1
вбачається, що від шлюбу у сторін
народилась донька - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з
матір'ю.

Згідно з рішенням Перемишлянського
районного суду Львівської області від
09 вересня 2005 року ОСОБА_4 позбавлений
батьківських прав щодо дочки, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України якщо
повнолітні дочка, син продовжують
навчання і у зв'язку з цим потребують
матеріальної допомоги, батьки
зобов'язані утримувати їх до
досягнення двадцяти трьох років за
умови, що вони можуть надавати
матеріальну допомогу. Право на
утримання припиняється у разі
припинення навчання.

Згідно довідок №2311 від 04 вересня 2013
року та №2327 від 02 жовтня 2013 року
виданих Бережанським агротехнічним
інститутом вбачається, що ОСОБА_7 є
студенткою третього курсу ВП НУБіП
України «Бережанський агротехнічний
інститут» та навчається на денній
формі навчання за рахунок державного
бюджету. За період з 01 жовтня 2012 року по
30 вересня 2013 року стипендія їй не
виплачувалась та не нараховувалась.

Частиною 3 ст. 199 СК України передбачено,
що право на звернення до суду з
позовом про стягнення аліментів має
той з батьків, з ким проживає дочка, син,
а також самі дочка, син, які продовжують
навчання.

Аналогічні роз'яснення викладені в абз.
2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 15.05.2006 року " Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів".

В свою чергу, відповідно до п. 20
зазначеної вище постанови обов'язок
батьків утримувати повнолітніх дочку,
сина, які продовжують навчатися після
досягнення повноліття (незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18 років, але
є меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у зв'язку з цим у
матеріальній допомозі; наявність у
батьків можливості надавати таку
допомогу.

Судом встановлено, що відповідач -
ОСОБА_4 з 27 січня 2001 року перебуває у
шлюбі з ОСОБА_8, що підтверджується
свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3.
Від шлюбу у них народились троє
дітей:Гіщинський ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується
відповідними свідоцтвами про
народження НОМЕР_4,НОМЕР_5 та НОМЕР_6.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_4 відповідно
до наказу №77 від 09.12.2005 р. звільнений з
роботи за ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням, не працює, на обліку в
Перемишлянському районному центрі
зайнятості, в районному управлінні
соціального захисту населення не
перебуває, жодних видів виплат не
отримує. Крім того, згідно з довідкою
№361 від 27 вересня 2013 року, виданої
Перемишлянською центральною районною
лікарнею, відповідач перебуває на
диспансерному обліку з діагнозом
подагра, подагричний артрит, бурсіт І
степені обох стоп.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог судпершої інстанції вірно
врахував вищенаведені обставини
справи та прийшов до правильного
висновку, про відсутність у
відповідача можливості надавати
матеріальну допомогу дочці, яка
навчається.

Колегія суддів враховує мотиви
апеляційної скарги про те, що
продовжуючи навчання в інституті,
ОСОБА_7 у зв'язку з цим дійсно потребує
матеріальної допомоги. Ці обставини не
спростовано відповідачем. Однак,
враховуючи те, що ст.199 СК України не
містить прямого припису про стягнення
аліментів, а обов»язковою умовою для
цього має бути можливість особи, з якої
стягуються аліменти, надавати таку
допомогу, то за відсутності доказів
наявності у відповідача такої
можливості, суд обгрунтовано відмовив
у задоволенні позову про стягнення
аліментів. Доказів про наявність у
відповідача інших доходів позивач суду
не надала.

Суд першої інстанції вірно відмовив
ОСОБА_2 у стягненні з відповідача
додаткових витрат на дитину, а саме,
коштів на придбання квитків до місця
навчання та додому, коштів на придбання
для дитини ліків, оскільки заявляючи
таку вимогу в пордяку ст. 185 СК України,
позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України не довела належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилалася як на підставу
своїх вимог про стягнення з
відповідача цих додаткових витрат, а
відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України
доказуванняне може грунтувтаися на
припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно вирішив спір, давши належну
оцінку доказам, які є в матеріалах
справи, не допустив порушень
процесуального закону, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст.303, п. 1 ч.1 ст.307, ст.ст.308,
313, 314, 315,317,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 21 травня 2014
року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Шеремета
Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.