НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
№
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.11.2014 року Новомосковський
міськрайонний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючої судді Березюк В.В.,

секретаря Тен І.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_4,

третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6,
ОСОБА_5 про визнання права власності на
майно за набувальною давністю, та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5,
Українська товарна біржа про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, яким просила визнати
договір купівлі-продажу домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
удаваним; визнати, що договір
купівлі-продажу укладений в частині
покупця ОСОБА_5; визнати домоволодіння
спільною сумісною власністю подружжя;
визнати за нею право власності на ?
частину вищезазначеного
домоволодіння.

В ході судового розгляду ОСОБА_1
змінила предмет позову, звернувшись до
суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи -
ОСОБА_6, ОСОБА_5, в якому просила визнати
за нею право власності на ? частину
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, яке складається з:
житловго будинку - А, загальною площею
91,1 кв.м, житловою площею 51,8 кв.м з
надвірними побудовамилітньою кухнею -
Б, літнім душем - В, вбиральнею - Г,
огорожею № 2-4, колодязем, які
розташовані на земельній ділянці
державного фонду 600,00 кв.м. за
набувальною давністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач вказує на те, що в період з
07.03.1992 року по 12.03.2013 року вона
перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 Від даного
шлюбу у них народилась донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. За час перебування у
шлюбі, а саме в 2000 році вони з чоловіком
придбали домоволодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1.

Власником зазначеного домоволодіння
був ОСОБА_7 на підставі договору
забудови, посвідченого
Новомосковською державною
нотаріальною конторою 13.12.1976 року та
зареєстрованого у Новомосковському
БТІ за № 1231-78.

З 2000 року родина ОСОБА_1 оселилася
у зазначеному будинку, де мешкає і на
даний час.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.

Посилаючись на ст.344 ЦК України, позивач
просилавизнати за нею право власності
на ? частину домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке
складається з: житлового будинку - А,
загальною площею 91,1 кв.м, житловою
площею 51,8 кв.м з надвірними
побудовамилітньою кухнею - Б, літнім
душем - В, вбиральнею - Г, огорожею № 2-4,
колодязем, які розташовані на
земельній ділянці державного фонду 600,00
кв.м. за набувальною давністю, оскільки
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
останніх 14 років.

ОСОБА_4 Яківназвернулась до суду з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи -
ОСОБА_6, ОСОБА_5, Українська товарна
біржа, яким просила визнати дійсним
Договір купівлі-продажудомоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладений на Українській товарній
біржі 23 травня 2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, зареєстрований за № 1000992;
визнати за нею право власності на
вищезазначене домоволодіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач за зустрічним позовом вказує
на те, що23 травня 2000 року між нею та
ОСОБА_7, на Українській товарній біржі
було укладено Договір
купівлі-продажудомоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстрований за № 1000992.

Власником зазначеного домоволодіння
був ОСОБА_7 на підставі договору
забудови, посвідченого
Новомосковською державною
нотаріальною конторою 13.12.1976 року та
зареєстрованого у Новомосковському
БТІ за № 1231-78.

Вищезазначений Договір було
зареєстровано в Новомосковському бюро
технічної інвентаризації 23 травня 2000
року за реєстровим № 378 в Реєстрову
книгу №1, що підтверджується
відповідним штампом, печаткою та
підписом начальника БТІ Смаглецької
М.В.

ОСОБА_4 сплатила гроші за вказане
домоволодіння в сумі 19 832,00 гривень, а
ОСОБА_7, в свою чергу, передав ключі від
зазначеного домоволодіння, виписався з
нього, забрав всі свої речі та звільнив
будинок.

Таким чином зазначений договір було
виконано сторонами у повному обсязі.

Посилаючись на ч.2 ст.47 ЦК України (в
редакції 1963 року), ст.15 Закону України
«Про товарну біржу», просила визнати
дійсним Договір
купівлі-продажудомоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладений на Українській товарній
біржі 23 травня 2000 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, зареєстрований за № 1000992;
визнати за нею право власності на
вищезазначене домоволодіння.

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 та її
представник ОСОБА_2 змінені позовні
вимоги підтримали, мотивуючи їх
обставинами, викладеними у позовній
заяві, просили суд змінений первісний
позов задовольнити. Проти задоволення
зустрічного позову заперечували,
просили відмовити в його задоволенні.
При цьому ОСОБА_1 зазначила, що про те,
що продається спірний будинок, їм з
чоловіком стало відомо від ОСОБА_3.
Дійсно старший брат її колишнього
чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_9 давав їм гроші
на купівлю будинку, однак вони з ним
розрахувались, повернувши все до
копійки.На кого було оформлено будинок
їй не було відомо до січня 2014 року, коли
до них в будинок прийшли сторонні люди
і заявили про те, що бажають купити
будинок. Всі документи завжди
зберігались у чоловіка, вона їх ніколи
не бачила, однак завжди вважала, що
будинок оформлено на її чоловіка, а
тому вважала його своїм. В будинку вони
з чоловіком проживали з моменту його
купівлі, тобто з 2000 року. В 2002 році
чоловік її зареєстрував у зазначеному
домоволодінні. Домову книгу вона
бачила один раз, коли прописувалась.
Про те, що будинок був зареєстрований
наОСОБА_16., їй стало відомо після
розлучення. Представник позивача при
цьому також зазначила, що між подружжям
ОСОБА_9 була домовленість, що цей
будинок вони придбавають для себе. В 2000
році вони заселились у спірний будинок
де ОСОБА_1 мешкає і до
сьогодні.Перемовинами щодо
купівлі-продажу та оформленням
документів займався ОСОБА_5. Документів
на зазначене домоволодіння позивачка
не бачила до 2014 року. Зі слів чоловіка
їй стало відомо лише про той факт, що
договір укладено, однак вона вважала,
що договір купівлі-продажу оформлено
на чоловіка - ОСОБА_5.В 2002 році ОСОБА_1
була зареєстрована у спірному
домоволодінні. Таким чином вважає, що
ОСОБА_1 законно заселилася у спірне
домоволодіння, мешкає там понад 10
років, добросовісно ним користувалась
весь час, а тому має право на визнання
за нею права власності на частину
зазначеного домоволодіння. В
задоволенні зустрічного позову
просили відмовити, мотивуючи свою
позицію тим, що правочин
купівлі-продажу спірного
домоволодіння нотаріально не
посвідчений, а тому є нікчемним, не
надано доказів реєстрації спірного
договору в органах БТІ, як не надано
доказів і того, що ОСОБА_4 була членом
біржі. Крім того, просили застосувати
строки позовної давності до вимог
ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення
первісних позовних вимог заперечувала,
зустрічний позов визнала в повному
обсязі, просила суд його задовольнити у
повному обсязі. Обставини, викладені
ОСОБА_4 визнала в повному обсязі,
зазначивши, що дійсно її батько ОСОБА_7
на підставі договору забудови,
посвідченого Новомосковською
державною нотаріальною конторою 13.12.1976
року та зареєстрованого у
Новомосковському БТІ за № 1231-78, був
власником спірного домоволодіння, яке
продав ОСОБА_4 шляхом укладення
договору купівлі-продажу. В 2009 році
батько помер. Вона є спадкоємицею після
його смерті, однак дане домоволодіння
вона не спадкувала, вважаючи його
проданим.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4
та її представник ОСОБА_10 проти
задоволення первісних позовних вимог
заперечували, зустрічний позов просили
задовольнити у повному обсязі. При
цьому представник відповідача
зазначив, що Договір купівлі-продажу,
який є предметом даного спору
зареєстровано в органах БТІ, а тому
повністю відповідає діючому на той час
законодавству. Під час укладання
договору купівлі-продажу спірного
домоволодіння ОСОБА_1 не була присутня.
Всі документи на домоволодіння
знаходяться у ОСОБА_4, будь-які
документи, пов'язані зі спірним
домоволодінням у ОСОБА_1 відсутні, а
тому підстав вважати, що ОСОБА_1 законно
заволоділа зазначеним будинком, немає.
Відповідач ОСОБА_4 при цьому також
зазначила, що дійсно в 2001 році пустила
молодшого сина з дружиною у спірне
домоволодіння, однак пустила їх як
квартирантів.Документи на
домоволодіння знаходились у неї
приблизно протягом року після купівлі
домоволодіння, а потім вона віддала їх
сину і вони зберігались в родині ОСОБА_5
та ОСОБА_5 Вікторії.Просили застосувати
строки позовної давності до вимог
ОСОБА_1

Третя особа - ОСОБА_5 в судовому
засіданні зазначив, що його матір
ОСОБА_4 живе поряд зі спірним
домоволодінням. 23.05.2000 року його мати
ОСОБА_4 купила спірне домоволодіння у
ОСОБА_7 Приблизно в вересні-жовтні вони
з дружиною ОСОБА_1 та донькою вселились
у спірне домоволодіння, приблизно
через рік мати віддала йому документи
на будинок. Яким чином ОСОБА_1
зареєструвалась у спірному
домоволодінні, йому не відомо, він
дізнався про те, що вона зареєстрована
у будинку лише в 2013 році. В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити
в повному обсязі, зустрічний позов
просив задовольнити.

Третя особа ОСОБА_6 просила позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Проти
задоволення зустрічного позову
заперечувала, підтримавши пояснення
своєї матері ОСОБА_1

В судовому засіданні були допитані
свідки: ОСОБА_11, ОСОБА_12.,ОСОБА_9, ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_7 її рідний брат. Їй
відомо, що в 2000 році її брат продав
належний йому будинок. Перемовини щодо
купівлі вели ОСОБА_5 та ОСОБА_1, однак
вони одразу сказали, що у них немає
грошей, після чого приєдналась ОСОБА_4.
Під час укладення угоди були присутні
ОСОБА_5, його брат - ОСОБА_9, ОСОБА_4 з
однієї сторони та ОСОБА_7, вона і ОСОБА_14
- з іншої. Гроші передававКетріш ОСОБА_9.

Свідок ОСОБА_12. в судовому засіданні
пояснив, що він привозив ОСОБА_11 та її
брата ОСОБА_7 до БТІ для оформлення
договору купівлі-продажу. Там були
присутні ОСОБА_5, його брат - ОСОБА_9,
ОСОБА_4. Договір укладався між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 При ньому ОСОБА_9 передав гроші
ОСОБА_11 При цьому зазначив, що дивиться
будинок приходили ОСОБА_5 та ОСОБА_1,
однак договір купівлі-продажу
підписувала ОСОБА_4 ОСОБА_1 під час
підписання договору присутня не була.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснив, що він рідний брат ОСОБА_5 В 2000
році йому зателефонувала матір - ОСОБА_4
і повідомила, що бажає купити будинок,
однак на його купівлю не вистачає
коштів. Він вирішив допомогти матері і
привіз кошти, яких не вистачало.
Будинок оформили на маму, він особисто
був присутній під час оформлення. Також
були присутні продавець будинку
ОСОБА_7, сестра останнього ОСОБА_11 та їх
зять ОСОБА_12Він особисто передав кошти
ОСОБА_11 З якого часу в будинку живе
ОСОБА_15 йому не відомо.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
пояснила, що вона знаходилась у
приятельських стосунках з родиною
ОСОБА_4. ОСОБА_1 з ОСОБА_5 купили будинок
в 2000 році і приблизно в цей же час стали
в ньому мешкати.

Суд, вислухавши учасників процесу,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, дійшов до наступного
висновку.

Судом встановлено, що з 07.03.1992 року (а.с.6)
по 25.03.2013 року (а.с.7-об) ОСОБА_1 та ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають повнолітню доньку
ОСОБА_6 (а.с.6).

23.05.2000 року Українською товарною біржею
був зареєстрований договір
купівлі-продажудомоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, №
1000992, відповідно до якого ОСОБА_4 купила
уОСОБА_7. зазначене домоволодіння
(а.с.26).

Зазначений договір також
зареєстрований Новомосковським
районним Бюро технічної
інвентаризації, про що свідчить штамп,
який міститься на самому договорі (а.с.
26-об), а також відповідна відмітка в
Домовій книзі (а.с.38).

22.02.2002 року ОСОБА_1 зареєстрована у
вищезазначеному домоволодінні, про що
свідчить відмітка в її паспорті
(а.с.5-об).

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України,
на яку посилається позивач за
первісним позовом, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Згідно з п. 9 Постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності. У
разі втрати не із своєї волі майна його
давнісним володільцем та повернення
цього майна протягом одного року або
пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування
набувальна давність не переривається
(частина третя статті

344 ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Виходячи з аналізу правової
норми, на яку посилається позивач, та
обставин, встановлених у судовому
засіданні, суд приходить до висновку
про безпідставність первісних
позовних вимог.

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги, ОСОБА_1 посилалася на той факт,
що враховуючи, що в травні 2000 року вона
добросовісно заволоділа чужим майном
(спірним будинком) і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти
років, вона набула на цей будинок право
власності (в усякому разі на його 1/2
частину, як на частину майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя).

Однак, суд вважає, що така позиція
позивача за первісним позовом є
безпідставною та такою, що не
ґрунтується на законі, оскільки, як
встановлено в судовому засіданні і не
заперечувалось самою позивачкою за
первісним позовом ОСОБА_1, їй було
відомо про те, що в травні 2000 року
спірний будинок було продано його
попереднім власником ОСОБА_7 Не
заперечувала вона і той факт, що при
укладенні зазначеної угоди вона
присутня не була. Тобто, розуміючи той
факт, що у будинкуз'явився новий
власник і, лише помиляючись в тому, хто
саме виступив покупцем (як зазначила в
судовому засіданні ОСОБА_1 вона думала,
що покупцем був її чоловік ОСОБА_5, а не
його матір ОСОБА_4.) не можна вважати, що
вона з травня 2000 року заволоділа
спірним будинком.

Як зазначалося вище, володіння є
добросовісним, якщо особа при
заволодінні чужим майном не знала і не
могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності.

Дійсно, з моменту вселення, ОСОБА_1
мешкала в спірному будинку з чоловіком
та донькою, де мешкає і на момент
розгляду справи в суді. Дана обставина
не заперечувалась сторонами в судовому
засіданні.

Однак, суд вважає за необхідне
зазначити, що поняття «володіти» не є
тотожним поняттю «користуватись».
Правом володіння визнається юридично
забезпечена можливість фактичного
панування власником над майном, не
пов'язана з використанням його
властивостей. Правом користування
визнається юридично забезпечена
можливість власником здобувати з
належного йому майна корисні
властивості.

Як зазначила сама ОСОБА_1, документів на
будинок вона не бачила до 2012 року, вони
завжди зберігалися у чоловіка.

Таким чином, не маючи будь-яких
документів на нерухоме майно, не знаючи
навіть їх змісту, не можна визнати, що у
ОСОБА_1 були підстави вважати себе
такою, що заволоділа нерухомим майно.

Доказів того, що ОСОБА_1 протягом 14
років (з моменту укладення договору
купівлі-продажу в 2000 році до моменту
розгляду справи в суді) здійснювала
будь-які дії, які б свідчили про
заволодіння нею спірним нерухомим
майном, суду не надано.

Не можна також вважати, що з 2000 року
ОСОБА_1 не мала можливості дізнатись
зміст та суть укладеного договору,
оскільки, як вона пояснила в судовому
засіданні, стосунки з чоловіком
остаточно зіпсувались в 2012 році, тобто
через 12 років після укладення спірного
договору.

В судовому засіданні оглядався Акт
звірки та Абонентські книжки по сплаті
комунальних платежів, оформлених на
ім'я ОСОБА_4, яка стверджувала, що там
містяться підписи ОСОБА_1, однак ОСОБА_1
заперечила цю обставину, значивши, що в
цих документах містяться не її підписи.
Даний факт не може вважатися судом
встановленим, оскільки ідентичність
підписів встановлюється шляхом
проведення відповідної експертизи, яка
в рамках даної справи не проводилась,
однак заперечуючи свої підписи в
Абонентських книжках, ОСОБА_1 фактично
підтвердила той факт, що вона не
приймала участі в утриманні спірного
нерухомого майна, зокрема, щодо сплати
комунальних платежів.

Таким чином, суд не знаходить
підстав для задоволення первісного
позову ОСОБА_1 щодо визнання за нею
права власності на ? частину нерухомого
майна за набувальною давністю.

Щодо заяви про застосування до даних
правовідносин строків позовної
давності, то суд не знаходить підстав
для її застосування, оскільки позовна
давність застосовується до позовних
вимог, які є обґрунтованими, в даному ж
випадку суд вважає за необхідне
відмовити в задоволенні позову по суті.

Щодо зустрічного позову, то суд вважає,
що він підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 12 Закону України "Про
власність", який діяв на час виникнення
спірних правовідносин, громадянин
набував право власності на майно,
зокрема, отримане внаслідок
укладення угод, що не заборонені
законом.

Положеннями ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, передбачено, що
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, яка діяла
на час виникнення спірних
правовідносин, договір купівлі-продажу
жилого будинку повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору.

Однак, згідно ч.2 ст. 15 Закону України
«Про товарну біржу» (в редакції чинній
на момент укладання правочину) угоди,
зареєстровані на біржі, не підлягають
нотаріальному посвідченню.

Таким чином, на момент укладення
спірного договору, існувала
конкуренція норм з приводу
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу житлового будинку.

Як встановлено в судовому засіданні, 23
травня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, на
Українській товарній біржі було
укладено Договір купівлі-продажу
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований за №
1000992 (а.с.26).

Зазначений договір також
зареєстрований Новомосковським
районним Бюро технічної
інвентаризації, про що свідчить штамп,
який міститься на самому договорі (а.с.
26-об), а також відповідна відмітка в
Домовій книзі (а.с.38).

Судом досліджені численні відповіді
Новомосковського міського Бюро
технічної інвентаризації (а.с.116, 141, 207)
про відсутність в інвентаризаційній
справі спірного домоволодіння
договору купівлі-продажу, який є
предметом даного спору, однак, на думку
суду, вони не спростовують факт
реєстрації спірного договорув
Новомосковському районному Бюро
технічної інвентаризації, а лише
підтверджують відсутність такої
реєстрації в Новомосковському
міському Бюро технічної
інвентаризації.

Зокрема, в матеріалах справи міститься
відповідь заступника голови
Дніпропетровської обласної ради на
скаргу ОСОБА_4, якою останній
повідомляється, що відсутність
спірного договору в інвентаризаційній
справі спірного домоволодіння, яка
зберігається вНовомосковському
міському Бюро технічної
інвентаризації, можливо пояснити
реорганізацією комунальних
підприємств (а.с.117-118).

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР 1963 року,
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором. Договір вважається
укладеним, коли між сторонами в повній
у належних випадках формі досягнуто
згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які
визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, щодо яких за заявою
однієї з сторін повинно бути досягнуто
згоди.

У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР
1963 року, за договором купівлі-продажу
продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Факт того, що умови договору сторонами
виконані в повному обсязі,
встановлений в судовому засіданні
(свідченнями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_11.
ОСОБА_1.), підтверджений матеріалами
справи: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані
у спірному домоволодінні (а.с.5-об, 36),
сам Договір та Домова книга
знаходяться у ОСОБА_16 (а.с.30-38), на її ім'я
переоформлено технічний паспорт
(а.с.27-29).

Крім того, дані обставини не
заперечувалися сторонами (відповідач
ОСОБА_3 визнала факт продажу спірного
домоволодіння її батьком у повному
обсязі).

Тобто, відповідач позов визнала,
підтвердивши обставини продажу
спірного домоволодіння.

Крім того, з моменту укладення спірної
угоди, ніяких претензій до ОСОБА_4
пред'явлено не було ані з боку ОСОБА_7
(за його життя), ані його спадкоємцем -
відповідачем по справі ОСОБА_17

Крім того, відповідно до положень ст. 3
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.
Однак, право власності та інші речові
права на нерухоме майно, набуті згідно
з діючими нормативно-правовими актами
до набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до чинної на момент
виникнення спірних правовідносин,
затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України 09.06.1998 року №
121 і зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839
Інструкції про порядок державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у
власності юридичних та фізичних осіб
(п. 1 п.п. 1.5-1.7) державну реєстрацію права
власності на об'єкти нерухомого майна
здійснюють державні комунальні
підприємства - бюро технічної
інвентаризації. Державна реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна в бюро технічної інвентаризації
є обов'язковою для власників, незалежно
від форми власності. Реєстрація права
власності на об'єкти нерухомого майна
провадиться на підставі
правовстановлювальних документів за
рахунок коштів власників нерухомого
майна. До переліку
правовстановлювальних документів, на
підставі яких провадиться державна
реєстрація права власності на об'єкти
нерухомого майна відноситься зокрема
договори купівлі-продажу, міни,
зареєстровані біржею (пункт 9 додатку №
1 до Інструкції ).

Як зазначалося вище, договір
купівлі-продажу домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, від
23 травня 2000 року, укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_7, на Українській товарній
біржі, зареєстрований за № 1000992 (а.с.26)
також був зареєстрований
Новомосковським районним Бюро
технічної інвентаризації, про що
свідчить штамп, який міститься на
самому договорі (а.с. 26-об), а також
відповідна відмітка в Домовій книзі
(а.с.38).

Відповідно до тексту спірного Договору
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 прийняті в члени
товарної біржі згідно п.п. 2.1. Статуту та
п.15 Закону України «Про товарну біржу»
(а.с.26), що спростовує твердження
представника позивача за первісним
позовом про те, що ОСОБА_4 не була
членом біржі.

Таким чином, суд вважає, що договір
купівлі-продажу домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 23 травня 2000 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_7, на Українській товарній
біржі, зареєстрований за № 1000992 є таким,
що відповідає вимогам діючого на той
час законодавства.

Отже, право власності позивача на
спірне домоволодіння було набуто
відповідно до діючого на той час
законодавства і визнавалося державою.

Статтею 392 ЦК України передбачено
право власника майна на пред'явлення
позову про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Як встановлено в судовому засіданні, на
даний момент право власності ОСОБА_4
оспорюється, а відповідно, підлягає
захисту.

Тому позовні вимоги щодо визнання
права власності надомоволодіння,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстрований за № 1000992 за покупцем
ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Враховує суд і той факт, що вирішити
питання щодо права власності на
спірний будинок, у спосіб, інший, аніж в
судовому порядку, сторони позбавлені
можливості, оскільки, як встановлено в
судовому засіданні,ОСОБА_7 помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.124), а його спадкоємиця -
відповідач за зустрічним позовом -
ОСОБА_3, спадкових прав на зазначений
будинок не оформлювала (а.с.127-128, 154),
оскільки вважала його проданим.

Щодо визнання угоди дійсною, то в цій
частині позовних вимог суд вважає за
необхідне відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно ст.47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне
посвідчення угод обов'язкове лише у
випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо
одна із сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконувала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК
УРСР та п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», якщо угода,
що потребує нотаріального посвідчення,
виконана повністю або частково однією
з сторін, а друга сторона ухиляється
від її нотаріального посвідчення, суд
за вимогою сторони, яка виконала угоду,
її правонаступників, вправі визнати
угоду дійсною.

Щоб не допустити неправильного
визнання дійсними угод на підставі ч. 2
ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи
підлягала виконана угода
нотаріальному посвідченню, чому вона
не була нотаріально посвідчена і чи не
містить вона протизаконних умов.

Як встановлено в судовому
засіданні, спірна угода не була
нотаріально посвідчена не з тих причин,
що ОСОБА_7 ухилявся від нотаріального
посвідчення, а тому що сторони вважали
угоду такою, що відповідає вимогам
законодавства, яке було чинним на той
час і без нотаріального посвідчення.

А тому, на переконання суду, в даному
випадку не підлягає застосуванню ч.2
ст.47 ЦК ЦРСР про визнання дійсним
договору, оскільки дана норма
застосовується виключно за наявністю
певних умов (якщо одна із сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди),
наявність яких в судовому засіданні не
встановлена, а тому в цій частині
позову суд вважає за необхідне
відмовити.

Щодо застосування строків позовної
давності до вимог ОСОБА_4, то суд не
знаходить підстав для їх застосування,
оскільки, як зазначалося вище, ОСОБА_4 з
23.05.2000 року вважала себе законною
власницею спірного домоволодіння.

А тому про порушення свого права
дізналась лише після звернення ОСОБА_1
з первісним позовом.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК
України, відповідач повинен
відшкодувати на користь позивача
понесені ним судові витрати
пропорційно до задоволених вимог, а
саме сплачений судовий збір, який в
даному випадку підлягає стягненню з
ОСОБА_3 в сумі 1000,00 грн.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 47, 48, 128, 153, 224 ЦК УРСР 1963
року, ст. 3, 15, 392 ЦК України, ст. 15 Закону
України «Про товарну біржу», ст.ст. 12, 14
Закону України "Про власність», ст. 3
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", ст.344 ЦК України,
2004 року, ст. ст. 10, 60, 174, 213-215 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_5 про
визнання права власності на майно за
набувальною давністю - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6,
ОСОБА_5, Українська товарна біржа про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності на
нерухоме майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право
власності на домоволодіння,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке
складається з: житловго будинку - А,
загальною площею 91,1 кв.м, житловою
площею 51,8 кв.м з надвірними
побудовамилітньою кухнею - Б, літнім
душем - В, вбиральнею - Г, огорожею № 2-4,
колодязем, які розташовані на
земельній ділянці державного фонду 600,00
кв.м.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) сплачений судовий збір
пропорційно задоволеним позовним
вимогам у розмірі 1 000,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана в апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Новомосковський міськрайонний суду в
десятиденний строк після його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
В.В. Березюк