Справа № 369/1171/14 Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/5842/14 Доповідач у 2
інстанції КоцюрбаКатегорія 52
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі :

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О., Сержанюка
А.С.,

При секретарі - Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 18 серпня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України про визнання наказу
про звільнення незаконним, про заміну
підстав звільнення, про зміну дати
звільнення, про стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

в с т а н о
в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до
Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України про визнання наказу
про звільнення незаконним, про зміну
підстав звільнення, про зміну дати
звільнення, про стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 27
вересня 2012 року між ним та Державним
підприємством «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України був
укладений безстроковий трудовий
договір, за яким він обіймав посаду
провідного інженера відділу з розвитку
підприємства.

З 23 вересня 2013 року по 27 вересня 2013
року він перебував на лікарняному, про
що йому виданий листок
непрацездатності. 29 вересня цього року
перебуваючи на відпочинку, він
змушений був звернутися за терміновою
медичною допомогою, в результаті чого,
йому було рекомендовано пройти
стаціонарне лікування за місцем
проживання, про що є довідка медичного
закладу. Про ці події ним було
повідомлено відділ кадрів відповідача
та надані підтверджуючі документи
(оригінал лікарняного листка та копію
довідки про тимчасову
непрацездатність надіслано на адресу
відповідача 19 жовтня 2013 року).

04 жовтня 2013 року ним була подана
заява про розірвання з 08 жовтня 2013 року
трудового договору за власним бажанням
на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у
зв'язку з порушенням відповідачем умов
трудового договору, зокрема невиплати
йому заробітної плати, що є порушенням
трудового законодавства України яка 07
жовтня 2013 року вона була
зареєстрована відповідачем за №13337 та
накладено резолюцію «До наказу», що
свідчить про розгляд його заяви
керівником підприємства та прийняття
за нею відповідного рішення про
звільнення.

Проте, фактично відповідачем було
проігноровано положення пункту 3 ст. 38
КЗпП України в частині розірвання
трудового договору з його власної
ініціативи в день, визначений у заяві
про звільнення. Не було видано наказу
про його звільнення, не проведено
розрахунку та не видано трудової
книжки.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України
«Про оплату праці» та ч. 1 ст. 115 КЗпП
України, заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Отже, невиплата заробітної плати
протягом семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата,
є порушенням, як вважає позивач його
прав як працівника.

Згідно листа Мінпраці України від 09
грудня 2010 року №912/13/155-10, першою
половиною місяця вважається 15
календарних днів. Отже, заробітна плата
за першу половину місяця (15 календарних
днів) має виплачуватись в період з 16 по
22 число, а за другу - з 01 по 07 число.

Відповідно до Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо строків виплати
заробітної плати» від 23 вересня 2010 року
№2559-VІ, терміни виплати заробітної
плати встановлюються підприємствами
самостійно, зокрема в колективному
договорі.

Умовами колективного договору,
укладеного між Адміністрацією
Держінформ'юсту та радою трудового
колективу на 2012-2015 роки, чітко
встановлено, що заробітна плата на
підприємстві виплачується двічі на
місяць, а саме 05 та 20 числа кожного
місяця, а у разі, коли день виплати
заробітної плати є вихідним днем -
заробітна плата виплачується в
останній робочий день перед вихідним
(пункт 3.8).

Як вбачається із виписки карткового
рахунку позивача, заробітна плата йому
була виплачена 09 жовтня 2013 року, чим
підтверджується, як вказує позивач
факт порушення відповідачем умов
колективного договору, діючого на
підприємстві, та законодавства про
працю.

Відповідно, спираючись на правову
позицію, висловлену Верховним Судом
України в постанові від 22 травня 2013
року №6-34цс13, для визначення правової
підстави розірвання трудового
договору на підставі частини 3 ст. 38
КЗпП України, значення має сам лише
факт порушення законодавства про
працю, що спонукав працівника
припинити трудові відносини з
відповідачем, а не поважність чи
неповажність причин такого порушення
та його істотність. Істотність
характеру порушень роботодавцем умов
трудового законодавства та їх
поважність не можуть бути підставою
для відмови працівнику у звільненні за
частиною третьою статті 38 КЗпП України,
оскільки такі критерії цією нормою не
передбачені.

Таким чином, ігнорування відповідачем
його заяви є протиправним, адже причина
звільнення є поважною, тому відповідач
не мав права затримувати його у будь -
який спосіб і повинен звільнити у той
день, про який було зазначено у заяві
про звільнення, тобто 08 жовтня 2013 року.

Враховуючи те, що відповідачем був
проігнорований факт подачі ним заяви
про звільнення, незаконно видано наказ
про звільнення, а також внесено
неправильний запис до трудової книжки
на підставі зазначеного наказу, у нього
була відсутня можливість влаштуватися
на роботу протягом всього цього строку
до моменту подачі заяви до суду і
фактично не буде такої можливості до
внесення змін до трудової книжки на
підставі рішення суду у випадку
задоволення позову. У зв'язку з цим,
позивачем в позовній заяві поставлено
питання про стягнення з відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 08 жовтня 2013 року по дату
винесення рішення судом у разі
задоволення позову.

Наводить розрахунок суми по дату
подачі позову - 07 лютого 2014 року.

Вказує на те, що розрахунок середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
здійснюється на підставі Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

Так, згідно з абз. 3 п. 2 Порядку у всіх
інших випадках (тобто, і в даному
випадку також) збереження середньої
заробітної плати і середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.
Останніми двома календарними місяцями,
що передували звільненню (якщо вважати
таким, що відбулось, звільнення за
власним бажанням) 08 жовтня 2013 року є
серпень та вересень.

Згідно з даними виписки з карткового
рахунку розмір заробітної плати
становить: за серпень 4 639,85 гривень
(чотири тисячі шістсот тридцять дев'ять
гривень 85 копійок), заробітна плата за
вересень - 6 880,26 гривень (шість тисяч
вісімсот вісімдесят гривень 26 копійок).

Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат
у всіх випадках збереження середньої
заробітної плати провадиться виходячи
з розміру середньоденної (годинної)
заробітної плати. Абз. 1 п. 8 Порядку
передбачено, що середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин).

Кількість робочих днів за серпень
вересень - 42 дні.

Отже середньоденна заробітна плата
становить: (4 639,85 + 6 880,26)/42 = 274,29 гривень
(двісті сімдесят чотири гривні 29
копійок).

Тим же абз. 1 п. 8 Порядку передбачено, що
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин.

Кількість робочих днів, що минули з
моменту звільнення 08 жовтня 2013 року по
20 січня 2014 року - 86 днів:

жовтень 2013 (з 08 жовтня) - 17 робочих днів;

листопад - 21 робочий день;

грудень - 22 робочі дні;

січень - 21 робочих днів.

лютий (до 07.02.14 включно) - 5

Таким чином розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу (по
дату подачі позову) становить: 274,29
гривень*70 днів = 23 588,94 (двадцять три
тисячі п'ятсот вісімдесят вісім гривні
94 коп.).

Також позивач в позовній заяві звертає
увагу на те, що він не є матеріально
відповідальною особою та не має жодних
матеріальних або фінансових
зобов'язань перед відповідачем, тому,
будь-які законні підстави для затримки
розгляду та задоволення його заяви з
боку відповідача були відсутні. Вважає
трудовий договір, укладений з
відповідачем на невизначений строк,
фактично розірваним з 08 жовтня 2013 року
з підстав, передбачених п. З ст. 38 КЗпП
України.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Трудову книжку та наказ, як було
зазначено вище, він отримав 14 січня 2014
року, а тому строки для звернення до
суду із заявою позивач вважає не є
пропущеними.

Позивач, в позовній заяві, отриманій
судом 07 липня 2014 року, на підставі п. 3
ст. 38, ст.ст. 47, 116-117, 221, 231, ч. 1 ст. 233, ст. 235
Кодексу законів про працю просив суд:

1. Визнати незаконним наказ Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України про
звільнення його з роботи від 05
грудня 2013 року.

2. Визнати формулювання причини його
звільнення за записом № 10 в трудовій
книжці неправильним, змінити його на
формулювання «Звільнений за власним
бажанням» (п. 3 ст. 38 КЗпП).

3. Змінити дату його звільнення з 05
грудня 2013 року на 08 жовтня 2013 року.

4. Стягнути з державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 08 жовтня 2013 року по дату
винесення рішення судом, але не менше 23
588,94 грн.

В заяві про уточнення розміру позовних
вимог від 18 серпня 2014 року позивач
просив суд:

1. Визнати незаконним наказ Державного
підприємства «Інформаційний центр»
Міністерства юстиції України про його
звільнення від 05 грудня 2013 року.

2. Визнати формулювання причини його
звільнення за записом № 10 в трудовій
книжці неправильним, змінити його на
формулювання «Звільнений за власним
бажанням» (п. З ст. 38 КЗпП).

3. Змінити дату його звільнення з 05
грудня 2013 року на 08 жовтня 2013 року.

4. Стягнути з Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 08 жовтня 2013 року по дату
винесення рішення судом 59 853,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 18
серпня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вище зазначеним
рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просив, рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 18 серпня 2014 року
скасувати, ухвалити по справі нове
рішення про задоволення його позовних
вимог. Зазначив, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 18 серпня 2014 року
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів

вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Матеріалами справи встановлено, що 27
вересня 2013 року наказом № 125-К про
прийняття на роботу, ОСОБА_1 був
прийнятий на роботу на посаду
провідного інженера Відділу з питань
розвитку Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України.

04 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подав заяву про
розірвання з 08 жовтня 2013 року трудового
договору за власним бажанням на
підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку
з порушенням відповідачем умов
трудового договору, зокрема невиплати
йому заробітної плати.

05 грудня 2013 року ОСОБА_1 наказом № 317-К
про припинення трудового договору був
звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України - за прогул.

06 грудня 2013 року ОСОБА_1 було направлено
лист № 01-21/4922 з проханням
з'явитися до підприємства для
отримання трудової книжки відповідно
до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників.

ОСОБА_1 надіслав відповідачу лист,
датований 16 грудням 2013 року (вх.
№ 17674 від 24 грудня 2013 року), у якому
просив надіслати трудову книжку та
копію наказу про звільнення з роботи за
адресою: вул. Адмірала Ушакова, 15, м.
Київ, поштовий індекс 03083.

24 грудня 2013 року відповідачем
відправлено позивачу рекомендоване
відправлення.

З рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення
вбачається, що зазначене рекомендоване
відправлення вручене 27 грудня 2013 року
особисто ОСОБА_1.

Належних доказів про отримання іншою
особою - братом позивача вказаного
рекомендованого відправлення суду не
надано.

Позивач підтверджує наявність у
рекомендованому відправленні його
трудової книжки та копії наказів про
звільнення з роботи.

07 лютого 2014 року позивачем пред'явлений
позов до Державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України про визнання наказу
про звільнення незаконним, про зміну
підстав звільнення, про зміну дати
звільнення, про стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, позовна заява подана з
пропуском встановленого ст. 233 КЗпП
України строку для звернення до суду.

Доказів про поважність причин пропуску
строку звернення до суду позивачем не
надано.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з думкою
Києво-Святошинського районного суду
Київської області про відмову позивачу
в задоволенні позовних вимог.

Так як суд першої інстанції
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив обставини справи, надані
докази, правильно визначився з законом,
який регулює спірні правовідносини,
порушень закону при розгляді справи не
допустив, тому, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу ОСОБА_1
необхідно відхилити, а рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 18 серпня 2014 року
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 18
серпня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді