Справа № 127/3868/14-ц Провадження №
22-ц/772/2427/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Бар'як А. С.Категорія:
47Доповідач: Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого:
Зайцева А.Ю.,

суддів:
Денишенко Т.О., Медвецького С.К. ,

при секретарі:
Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11.07.2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про встановлення земельного
сервітуту, зобов'язання не чинити
перешкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_4 про встановлення земельного
сервітуту.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
позивачці належить 1/4 частка
домоволодіння по АДРЕСА_1, а також на
підставі державних актів на право
власності на земельні ділянки від
24.06.2011 року площею: 0,0068 га; 0,0057 га; 0,0042
га, які розташовані за вище вказаною
адресою. Суміжним землекористувачем
позивача є відповідач. Відповідно до
висновку експерта від 13.02.1998 р., на
схематичному плані біля прибудов
позначених «а-5», «а-7», що належать
ОСОБА_5, знаходиться вимощений
цементними плитами прохід шириною 80
см. та довжиною 9,35м., який
використовувався позивачкою в період
з 1995 по 2002р.р. для проходу до своєї
земельної ділянки та земель загального
користування. Згодом відповідачка
приватизувала земельну ділянку та
закрила вище зазначений прохід чим
унеможливлює користування позивачки
власною земельною ділянкою. Позивачка
неодноразово зверталась до
відповідачки для добровільного
вирішення спору, однак відповідачка
відмовляється, що і стало підставою для
звернення до суду з даним позовом.

Позивачем під час розгляду справи
змінювались та збільшувались позовні
вимоги, шляхом подачі відповідних заяв,
згідно яких позивачка просила суд:
встановити постійний безоплатний
земельний сервітут шляхом надання
ОСОБА_2 права проходу до своєї
земельної ділянки, площею 0,0068 га, через
частину земельної ділянки довжиною 11,58
м. та шириною - 80 см., буд. АДРЕСА_2, що
належить гр. ОСОБА_6, вздовж прибудов
позначених на Плані під № «а-5 і а-7» та у
відповідності до викопіювання від
10.07.2014 року, виконаного Подільським
державним підприємством геодезії,
картографії та кадастру (а.с. 74). А також
просила зобов'язати ОСОБА_5, яку
зазначила співвідповідачем, не чинити
перешкод в користуванні проходом
довжиною 9,35 м. та шириною - 80 см. Вздовж
прибудов позначених на плані «а-5 і а-7»
(в технічному паспорті на
будинковолодіння по АДРЕСА_1), шляхом
зняття поставленою нею на проході
металевої хвіртки та металевого стовпа
(а.с. 33).

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 11.07.2014 року, в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

На рішення суду представник позивача
подав апеляційну скаргу в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення вимог
цивільного процесуального права, норм
матеріального права та не повне
з'ясування обставин справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення учасників
судового засідання, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає, що
вона не підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частина 1 статті 303 ЦПК України
передбачає, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до Державних актів на
право власності на земельні ділянки
серія ЯЛ № 526789, ЯЛ № 526788, ЯЛ № 526787
позивач є власником земельних
ділянок площею 0,0068 га., 0,0042 га. та 0,0057
га., які розташовані по АДРЕСА_1.

Згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серія ЯА
№ 819416 ОСОБА_4 є власником
земельної ділянки площею 0,0639 га., яка
розташована по АДРЕСА_2 при цьому
згідно опису меж суміжними
землекористувачами від «В» до «Г» є
позивачка ОСОБА_2, а від «Г» до «Д» є
ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 27.02.2002 року встановлено
порядок користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1, виділено ОСОБА_5 -
100.28 кв. м. земельної ділянки, що складає
16/100 домоволодіння. ОСОБА_2 - 167.14 кв. м.
земельної ділянки, що складає 25/100
домоволодіння, виділено земельну
ділянку загального користування 76,75
кв.м. з компенсацією земельної
ділянки ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, що
складає 23,87 кв. м. Зобов'язано ОСОБА_5
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою, шляхом зняття
самовільно поставлену загорожу з землі
загального користування.

Судом першої інстанцій було
встановлено, що згідно копії
схематичного плану розподілу 1/4 долі
земельної ділянки від 10.07.1998 року,
розміщеної в АДРЕСА_1, ОСОБА_5
користується земельною ділянкою
площею 4,7/50, а ОСОБА_7 користується
земельною ділянкою площею 3,9/25. Також з
схематичного плану вбачається, що на
земельній ділянці, що належить ОСОБА_2
розташована прибудова, позначена
літерою а-10, а на ділянці ОСОБА_5
розташовані прибудови позначені
літерами а-5 та а-7. З схематичного плану
вбачається, що вище зазначені
прибудови займають площу земельних
ділянок від будинку до межі земельної
ділянки, чим загороджують прохід.

З Листа від 10.01.2000 року № Ф-3049-1/03-2-75,
виданого Виконавчим комітетом
Вінницької міської ради, вбачається, що
на звернення ОСОБА_7 було запропоновано
вирішити питання про закріплення
земельної ділянки для
обслуговування прибудов за рахунок
домоволодіння АДРЕСА_2, оскільки
прибудови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 споруджені
з порушенням вимог пункту 2.20 державних
будівельних норм «Житлові будинки для
індивідуальних забудовників України»
ДБН 79-92, відповідно до яких, відстань
від межі суміжної ділянки
до стін житлового будинку або
господарської споруди слід приймати
не менше 1 м. Конструкції будинків та
споруд, що виступають, не повинні
перетинати межі сусідніх ділянок.

Суд першої інстанції також встановив,
що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 здійснили
забудову земельних ділянок,
побудувавши прибудови, позначені на
схематичному плані літ. а-5, а-7 та а-10 -
в порушення вимог пункту 2.20 Державних
будівельних норм «Житлові будинки для
індивідуальних забудовників України»
ДБН 79-92, забудувавши земельну ділянку
до самої межі суміжної земельної
ділянки, не залишивши жодної відстані,
чим свідомо та об'єктивно створили
перешкоди в користування відповідними
земельними ділянками та унеможливили
здійснювати обслуговування згаданих
прибудов без використання суміжної
земельної ділянки, яка належить іншій
особі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що підставою для звернення позивача до
суду із даним позовом про встановлення
відповідного сервітуту стали
обставини незаконної забудови
земельної ділянки, яка межує із
земельною ділянкою відповідача ОСОБА_4,
а тому наслідки відповідних
протиправних дій не повинні впливати
на речові права інших осіб, в тому числі
на права власника суміжної земельної
ділянки, при цьому позивач не надав
суду жодного доказу реалізації ним
механізмів захисту свого порушеного
права.

З пояснень сторін, які підтверджуються
матеріалами справи, колегія суддів
встановила, що у позивача існує інший
шлях проходу до своєї земельної
ділянки, яким вона наразі користується,
Однак, цей прохід знаходиться з іншої
сторони та вулиці. В той же час позивач
зажадає найбільш зручний для неї
прохід через чужу земельну ділянку, що
за даних обставин не відповідає умовам,
необхідність яких для встановлення
сервітуту визначена у ч.1 ст.401 ЦК
України.

Крім того, обраний позивачем спосіб
захисту свого порушеного права за
рахунок належних речових прав на
земельну ділянку відповідача ОСОБА_4 -
не пов'язаний із неможливістю
відновити свої порушені права в інший
спосіб, передбачений нормами чинного
законодавства, оскільки вимога про
надання права користування чужим
майном, яке належить іншій особі на
праві власності, повинна бути крайнім
способом захисту своїх прав та
задоволення своїх потреб, і не повинна
бути наслідком протиправних дій та
свідчити про визнання, а відтак
сприяння відповідним протиправним
діям щодо забудови земельної ділянки з
порушенням вимог чинного
законодавства.

З тих же підстав не можуть буди
задоволені вимоги до ОСОБА_5 про
зобов'язання не чинити перешкод в
користуванні проходом, оскільки цей
прохід, а також фіртка та стовп
знаходяться на її (ОСОБА_5) земельній
ділянці, якою вона розпоряджається на
власний розсуд.

Таким чином, колегія суддів прийшла до
висновків, що суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.
В той же час, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 11.07.2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про встановлення земельного
сервітуту, зобов'язання не чинити
перешкоди - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
А.Ю. Зайцев

Судді:
С.К. Медвецький

Т.О. Денишенко