Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3533/14
Головуючий у 1-й інстанції: Яркіна
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької с області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Панкеева О.В.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Мотор-Банк» до ОСОБА_3, Публічного
акціонерного товариства «Вільнянський
маслозавод» про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Мотор-Банк», Публічного акціонерного
товариства «Вільнянський маслозавод»
про визнання недійсним кредитного
договору,

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Вільнянський
маслозавод» на заочне рішення
Запорізького районного суду
Запорізькою області від 01 квітня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ПАТ «Мотор-Банк»
(далі-Банк) звернувся до суду із
зазначеним позовом, який в ході
розгляду справи уточнював і
доповнював, посилаючись на те, що 25
травня 2012 року між Банком і
ПАТ«Вільнянський маслозавод» (далі -
ПАТ «ВМЗ») укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого останньому
надано кредит у вигляді не
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 2 350 000 грн. на строк до 24 травня
2013 року зі сплатою 21 процентів річних. 7
серпня 2012 року сторони уклали
додаткову угоду про збільшення ліміту
до 2 550 000 грн. У рахунок забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором між Банком і ОСОБА_3 25 травня
2012 року і 07 серпня 2012 року укладено
договір поруки і додаткову угоду до
нього, згідно з якими останній
зобов'язався відповідати перед Банком
за належне виконання позичальником
своїх боргових зобов'язань як
солідарний боржник. На порушення умов
кредитного договору ПАТ «ВМЗ» свої
зобов'язання належним чином не
виконує, у зв'язку з чим, станом на 09
грудня 2013 року утворилась
заборгованість в розмірі 2 692 778,35 грн.,
із яких заборгованість за простроченим
кредитом - 2 471 105,85 грн., заборгованість
за простроченими процентами - 207 558,99
грн., заборгованість по пені - 14 113,51 грн.
Ураховуючи викладене, позивач просить
задовольнити його позовні вимоги.

Заперечуючи проти позову, у березні 2013
року ОСОБА_3 звернувся до суду із
зустрічним позовом і просив визнати
недійсними кредитний договір і
додаткові угоди до нього з підстав,
передбачених ст.203, 215 ЦК України,
посилаючись на те, що при укладанні
кредитного договору і додаткових угод
до нього голова правління перевищив
свої повноваження, оскільки діяв без
згоди загальних зборів акціонерів.

Ухвалою Запорізького районного суду
Запорізькою області від 01 квітня 2014
року зустрічний позов ОСОБА_3 залишено
без розгляду.

Заочним рішенням Запорізького
районного суду Запорізькою області від
01 квітня 2014 року позов ПАТ «Мотор-Банк»
задоволено. Стягнуто солідарно з
Публічного акціонерного товариства
«Вільнянський маслозавод» та з ОСОБА_3
на користь ПАТ «МОТОР-БАНК»
заборгованість за кредитним договором
№ 04/К/23/12 від 25.05.2012 р. у розмірі 2 692 778
грн. 35 коп., а також 3 441 грн. компенсації
судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 24 червня 2014
року заява ПАТ «ВМЗ» про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про відмову у позові ПАТ «Вільнянський
маслозавод» посилається на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що ПАТ «ВМЗ» порушив умови
кредитного договору, не повернув суму
боргу і проценти за користування
кредитом, а тому на підставі ст.ст. 1054, 554
ЦК України вся сума заборгованості
підлягає стягненню з боржника і
поручителя в солідарному порядку.

Висновки суду відповідають вимогам
закону і матеріалам справи.

Встановлено, що 25 травня 2012 року між
Банком і ПАТ «ВМЗ» був укладений
кредитний договір №04/К/23/12, за умовами
якого Банк надав ПАТ «ВМЗ» грошові
кошти у вигляді відкличної не
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 2 350 000 грн. зі строком
повернення до 24 травня 2013 року з
виплатою 21% річних (том 1: а.с.25-36).

7 серпня 2012 року сторони уклали
додаткову угоду до кредитного
договору, якою збільшили розмір
кредитного ліміту до 2 550 000 грн. (том1:
а.с.38).

З метою забезпечення належного
виконання за кредитним договором 25
травня 2012 року і 7 серпня 2012 року між
Банком і ОСОБА_3 були укладені договір
поручительства №-4/POR/39/12, за умовами
яких останній зобов'язався перед
Банком солідарно відповідати за
своєчасне і повне виконання
позичальником своїх боргових
зобов'язань за вказаними кредитними
договорами (том1: а.с.22, 24).

На порушення умов кредитного договору
позичальник взяті на себе зобов'язання
не виконав, борг не повернув, внаслідок
чого станом на 09 грудня 2013 року
утворилась заборгованість в розмірі 2
692 778,35 грн., із яких заборгованість за
простроченим кредитом - 2 471 105,85 грн.,
заборгованість за простроченими
процентами - 207 558,99 грн., заборгованість
по пені - 14 113,51 грн. (том1: а.с. 7, 215).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини кредиту, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до умов договору (ч. 2 ст.1050
ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняються виконанням,
проведеним належним чином. Загальні
умови виконання зобов'язання зазначені
у ст. 526 цього Кодексу.

За правилами ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, божник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Зважаючи на те, що позичальник належним
чином не виконав умови кредитного
договору, не повернув Банку всю суму
кредиту і відсотки за його
користування, суд першої інстанції у
відповідності з вимогами ст.ст. 559, 1049,
1050 ЦК України стягнув всю суму
заборгованості разом з відсотками і
нарахованою пенею відповідно до умов
договору солідарно з боржника і
поручителя.

Доводи апеляційної скарги про те, що
кредитний договір підписаний від імені
ПАТ «ВМЗ» не уповноваженою особою,
являються безпідставними.

Згідно ч.1 ст.92 ЦК України юридична
особа здійснює свою діяльність
відповідно до установчих документів.

Відповідно до абзацу 49 пункту 1 розділу
42 Статуту ПАТ «ВМЗ» прийняття рішення
стосовно укладення кредитних
договорів віднесено до виключної
компетенції Наглядової ради ПАТ, крім
випадків, коли цим статутом укладення
цих правочинів віднесено до виключної
компетенції загальних зборів
(том1:а.с.127-154). Згідно абзацу 29 пункту 1
розділу 32 Статуту ПАТ «ВМЗ» до
компетенції загальних зборів
акціонерів відноситься питання щодо
прийняття рішення про вчинення
значного правочину, якщо ринкова
вартість майна, робіт або послуг, що є
предметом такого правочину, перевищує
24 відсотків вартості активів за даними
останньої річної звітності.

Для отримання кредиту у розмірі 2 500 000
грн. ПАТ «ВМЗ» надав Банку звіт про
фінансові результати за 2011 р. та річну
звітність - баланс станом на 31.12.2011 р.,
згідно яким вартість активів ПАТ
складала 24 495 000 грн., тобто сума
запитуваного кредиту не перевищувала
25% вартості активів за 2011 рік. За таких
обставин для укладення кредитного
договору згода загальних зборів
акціонерів не потрібна, а Наглядова
рада своїми рішеннями №08/05/1 від 08.05.2012
року і № 02/08 поручила голові правління
ОСОБА_3 укласти кредитний договір на 2 500
000 грн. і підписати зміни до нього на
суму 2 550 000 грн. (том1: а.с.155-179, 190, 191).

Посилання апелянта на те, що поручитель
не мав ліцензії на укладення договору
поруки, являються неспроможними. Закон
України „Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" регулює відносини
лише за участю учасників фінансових
послуг, а відносини між фізичними
особами, зокрема, щодо договорів
поруки, регулюються ст.ст.553-559, 1046-1053 ЦК
України. Договір позики як загальна
договірна конструкція є підставою для
виникнення правовідносин, учасниками
яких є будь-які фізичні або юридичні
особи, оскільки норми ЦК України не
містять жодного винятку як щодо
суб'єктного складу, так і щодо права на
одержання від позичальника процентів,
розмір яких і порядок одержання
встановлюється договором. Таким чином,
вказаний Закон є спеціальним
нормативним актом, який регулює
відносини спеціальних суб'єктів -
учасників ринку фінансових послуг, і не
поширюється на всіх інших юридичних і
фізичних осіб - суб'єктів договорів
позики і поруки, правовідносини яких
регулюються нормами ст.ст.1046- 1048 ЦК
України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при укладенні договору поруки ОСОБА_3
були порушені вимоги ст.65 СК України
щодо отримання згоди другого подружжя
також не заслуговують на увагу,
оскільки не ґрунтуються на законі.

Як зазначено у п.25 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 р. „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" положення
статті 65 Сімейного кодексу України
(далі - СК) щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Порука є способом забезпечення
виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК),
договір поруки не створює обов'язків
для будь-яких інших осіб, крім сторін за
договором.

Таким чином, згода другого подружжя на
укладення договору поруки діючим
законодавством не передбачена.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, які являються обов'язковою
підставою для скасування судового
рішення.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Вільнянський
маслозавод» відхилити.

Заочне рішення Запорізького районного
суду Запорізькою області від 01 квітня
2014 року по цій справі залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: