У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, товариства з
обмеженою відповідальністю
«Євро-Партнер» про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
договорів дарування та купівлі-продажу
недійсними, визнання майна спільною
власністю, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м.
Києва від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вказаним позовом, посилаючись
на те, що з кінця 2002 року вона та ОСОБА_4
стали проживати однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, 01 червня 2006 року
офіційно зареєстрували шлюб. За час
спільного проживання ними було
придбане наступне майно: квартира
АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_1; нежилі
приміщення № № 1- 11, загальною
площею 105.80 кв.м у медичному центрі,
розташованому по АДРЕСА_4; автомобіль
Ассоrd Ноndа, державний номер НОМЕР_1;
автомобіль Тоуоtа Lаnd Сruiser, державний
номер НОМЕР_2.

У 2012 році ОСОБА_4 припинив з нею шлюбні
відносини та звернувся до суду із
позовом про розірвання шлюбу. 26 жовтня
2012 року рішенням суду шлюб було
розірвано.

До розірвання шлюбу, ОСОБА_4, без її
згоди, відчужив належне їм спільне
майно за цивільно-правовими угодами,
згоди на укладення яких вона не
надавала, а тому вважає що договори
дарування та купівлі-продажу, укладені
між відповідачами, повинні бути
визнані недійсними з підстав
встановлених ст. ст. 203, 215
ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 29 квітня 2014 року позов
задоволено частково. Визнано, що
автомобіль Тоуоtа Lаnd Сruiser, державний
номер НОМЕР_2, був спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В
іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 356
грн. 70 коп. витрат, пов'язаних зі сплатою
судового збору.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
10 вересня 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог скасовано
та ухвалено в цій частині нове рішення
про часткове задоволення цих вимог.
Резолютивну частину рішення викладено
у наступній редакції: позов задоволено
частково. Встановлено факт проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю
без реєстрації шлюбу з січня 2004 року до
дати реєстрації їх шлюбу - 01 червня 2006
року. Визнано квартиру АДРЕСА_3;
квартиру АДРЕСА_1; нежилі приміщення №
№ 1- 11 (включно), загальною площею 105.80
кв.м у медичному центрі, розташованому
по АДРЕСА_4; автомобіль Ассоrd Ноndа,
державний номер НОМЕР_1;
автомобіль Тоуоtа Lаnd Сruiser, державний
номер НОМЕР_2 - спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано
недійсними: договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2, укладений 01 березня
2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, за реєстровим № 292;
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 01 березня 2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
ОСОБА_8 у реєстрі за номером 290;
договір дарування нежилих приміщень №
№ 1- 11 (включно), загальною площею 105.80
кв.м у медичному центрі, розташованому
по АДРЕСА_4, укладений ОСОБА_4 та ТОВ
«Євро - Партнер» 30 березня 2012 року через
ТОВ «Автопрестиж Центр», згідно
довідки-рахунку серії ДНІ № 197339.
Вирішено питання судового збору. В
іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, виходив із того, що
позивачка до 2006 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з іншим
чоловіком, тому встановлення факту
проживання однією сім'єю із
відповідачем суперечить ст. 74 СК
України та не дає підстав для визнання
спірного майна, що було придбано до
реєстрації шлюбу сторін, спільним
майном подружжя і тому відсутні
підстави для визнання договорів
купівлі-продажу недійсними.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині відмови у
задоволенні позовних вимог та
ухвалюючи у цій частині нове рішення
про часткове задоволення позову,
апеляційний суд, виходив з того, що ст. 74
СК України необхідно застосовувати у
редакції до 16 січня 2007 року, тому для
вирішення даного спору правове
значення має проживання сторін однією
сім'єю на час придбання спірного майна,
а не перебування в будь-якому іншому
шлюбі.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
01 червня 2006 року по 26 жовтня 2012
року (а. с. 11, 50, 213 т. 1).

До цього позивачка перебувала у
зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_9, шлюб з яким розірвано 23 травня
2006 року (а. с. 12, 213 т. 1).

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_10 з 28 квітня 1990 року по 26
серпня 2004 року (а. с. 198 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України (у
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Апеляційний суд, посилаючись на
вказану норму матеріального права,
фотокартки, покази свідків дійшов
висновку, що сторони проживали однією
сім'єю з кінця 2002 року. Разом із тим,
виходив з того, що оскільки положення
ст. ст. 60, 74 СК України застосовуються в
частині лише прав і обов'язків, що
виникли після набрання цим кодексом
чинності, тому слід вважати, що сторони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з січня 2004 року по день
реєстрації шлюбу.

При цьому апеляційний суд не звернув
уваги, що для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу у період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Аналіз зазначених норм дає підстави
для висновку, що встановлені ч.
2 ст. 3 СК винятки, згідно з якими
подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно, стосуються
офіційно зареєстрованих шлюбів.

Тобто, суб'єктами, які визначені у ст. 74
СК України, є чоловік та жінка, які не
перебувають у шлюбі між собою, але
проживають однією сім'єю. Тому у
мотивувальній частині рішення мають
встановлювати факти, які зазначені у
ст. ст. 3, 74 СК України: 1) спільне
проживання однією сім'єю; 2) спільний
побут; 3) взаємні права та обов'язки.

Натомість суд апеляційної інстанції,
посилаючись на фотокартки, з яких
вбачається лише час спільного
відпочинку сторін по справі, покази
двох свідків, не перевірив та не
встановив факту ведення сторони
спільного побуту та пов'язаності
взаємними правами та обов'язками.

Крім того, встановивши факт спільного
проживання сторін однією сім'єю з січня
2004 року, суд не звернув уваги, що
позивачка розірвала попередній шлюб у
травні 2006 року, а відповідач - у серпні
2004 року, тобто останні перебували в
інших зареєстрованих шлюбах.

Тобто апеляційний суд не встановивши
всі необхідні факти, які підтверджують,
що сторони хоча і не перебували у шлюбі
між собою, але проживали однією сім'єю,
дійшов передчасного висновку про поділ
майна подружжя.

Таким чином апеляційний суд у
порушення вимог
ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахував
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановив обставин,
які мають значення для правильного
вирішення справи, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалене у справі судове
рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від
10 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко