Справа № 286/6640/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року
м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської
області в складі:

головуючого судді Смиковська Л. О.

з секретарем Деменчук О. Г.,

позивачем ОСОБА_1

представником позивача ОСОБА_2

представником відповідача
Халімончук Р.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Овручі справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства
«Ігнатпільський кар'єр» про поновлення
на роботі, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
відповідача та просить поновити її на
роботі машиністом конвеєра ЗРЦ ПАТ
«Ігнатпільський кар'єр» з 18.09.2014 року.
Стягнути з відповідача на її користь
оплату за час вимушеного прогулу з 18
вересня 2014 року по день поновлення на
роботі. Стягнути з відповідача на її
користь моральну шкоду у сумі 15 000 грн.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що її
було звільнено з роботи у зв'язку із
скороченням чисельності працівників.
Вважає, що звільнення проведено з
порушенням закону, оскільки інша
робота їй не пропонувалась та не було
враховано її переважного права на
залишення на роботі. Після її
звільнення з роботи по скороченню
штатів на роботу приймалися інші
працівники, що свідчить що фактичного
скорочення її посади не було.

Позивач позов підтримала в повному
обсязі та просить його задовольнити.
При цьому зазначила, що її дійсно
попередили про скорочення 18.07.2014 року.
При оголошенні наказу про скорочення
також було зачитано акт про наявність
лише двох вакантних посад, що є на
підприємстві. Коли вона підписувала
акт то його не читала, в чому й визнає
свою помилку. На її запитання, чи є
вакансії для жінок, отримала відповідь,
що для неї не має. Заяву на вільні
вакансії вона не писала.
Загрузо-розгрузочний цех працює і
зараз. Машиністи конвеєра не працюють.
Загрузкою вагонів протягом двох, двох з
половиною років займалися один раз. А
так ходила на роботу як потрібно, все
зачищали, але погрузкою не займалися.
Після її звільнення прийняли на роботу
ще п'ятеро людей, але не в
загрузо-розгрузочний цех. Однак
конвеєр без участі людини не може
працювати. В цеху працювало 5
машиністів конвеєра: вона, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Звільнили її,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7
перевели працювати вагарями. Звільнили
фактично трьох. Рахує, що має переважне
право перед іншими, оскільки працює
більше ніж вони, у неї старенька мама,
донька навчається. Виділити свої
переваги перед Остаповою та ОСОБА_7
вона не може, оскільки їм буде ще тяжче
ніж їй: одна із них має п'ятеро дітей та
мати одиночка, інша - двоє дітей.
Напротязі місяця з моменту
попередження зареєструвалась у центрі
зайнятості. Розрахункові кошти та
трудову книжку отримала. Їй відомо про
будівництво та запуск нової лінії на
підприємстві.

Представник позивача позов підтримала
повністю та просить його задовольнити
з підстав викладених у позовній заяві,
окрім того зазначила, що відповідачем
не надано доказів того, що ОСОБА_1
відмовилась від запропонованих їй на
час звільнення вакансій. Акт не
являється належним повідомленням
позивача про наявність вакантних
посад. Фактичного скорочення
чисельності персоналу не було,
оскільки в наказі №75-к від 18.07.2014 року
зазначено, необхідно провести
скорочення чисельності персоналу,
шляхом виведення із штатного розпису
підприємства з 18.07.2014 року 22 одиниці
загрузо-розгрузочного цеху. У штатному
розписі на 18.07.2014 року
загрузо-розгрузочний цех взагалі
відсутній, а у штатному розписі станом
на 19.08.2014 році - він з'являється із
штатом крім машиністів конвеєрів. По
наказу необхідно було скоротити весь
цех, а фактично скоротили 3-х чоловік.

Представник Відповідач позов не визнав
та пояснив, що звільнення позивача
відбулося у відповідності до чинного
законодавства, а саме: на виконання
рішення наглядової ради було видано
наказ №75-к від 18.07.2014 року про
скорочення чисельності персоналу
шляхом виведення із штатного розпису
підприємства з 18.07.2014 року наступних
професій, в тому числі машиніст
конвеєру - 3 одиниці. В загрузо -
розгрузочному цеху було 12 одиниць
машиністів конвеєру. 9 із них були
вакантними, а тому не були включені до
даного наказу, оскільки були скорочені
без попередження осіб. Фактично було
три машиніста конвеєра, які й були
звільнені: ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Що
стосується ОСОБА_6 та ОСОБА_7 то вони по
професії - вагарі й машиністами
конвеєра не були.

Суд вислухавши пояснення позивача його
представника, представника
відповідача та дослідивши наявні в
матеріалах справи докази встановив
наступне.

Позивач - ОСОБА_1 у відповідності до
записів трудової книжки (а.с.6-7) з 12.12.2011
року поновлена на роботі на посаді
машиніста конвеєра в ЗРЦ за рішенням
суду. 18.09.2014 року - звільнена з займаної
посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України у
зв'язку зі скороченням штату
працівників.

Як вбачається із витягу з протоколу №3
засідання Наглядової Ради публічного
акціонерного товариства
«Ігнатпільський кар'єр» (а.с.31) від
10.07.2014 року постановили рекомендувати
керівництву підприємства з метою
зменшення собівартості реалізованої
продукції та приведення реалізації
продукції до конкурентних умов збуту
переглянути штатний розпис
вантажно-розвантажувального цеху з
метою скорочення посад працівників
цеху, які безпосередньо задіяні
завантаженням продукції конвеєрами та
внести до нього відповідні зміни.

На ім'я директора ПАТ «Ігнатпільський
кар'єр» 10.07.2014 року (а.с.32) начальником
завантожувально-розвантажувального
цеху була направлена службова записка,
згідно якої останній просить
розглянути питання щодо скорочення
штату працівників ЗРЦ, а саме
машиністів конвеєра. Дана записка
мотивована тим, що навантаження
щебеневої продукції буде
здійснюватись навантажувачем у вагони
без за діяння стрічкових конвеєрів.

У наказі №75-к від 18.07.2014 року (а.с.33)
зазначено провести скорочення
чисельності персоналу шляхом
виведення із штатного розпису
підприємства з 18.07.2014 року наступних
професій загрузо-розгрузочний цех 22
одиниці, в тому числі машиніст конвеєру
3 одиниці. Як вбачається з тильної
сторони даного акту ОСОБА_1 ознайомлена
з даним наказом 18.07.2014 року.

З акту про оголошення про вакантні
посади на підприємстві від 18.07.2014 року
(а.с.34) вбачається, що втому числі ОСОБА_1
було оголошено про наявність вакантних
посад станом на 18.07.2014 року на ПАТ
«Ігнатпільський кар'єр».

У штатному розписі ПАТ «Ігнатпільський
кар'єр» станом на 18.07.2014 року відсутній
сам завантажувально-розвантажувальний
цех та його штат.

У штатному розписі ПАТ «Ігнатпільський
кар'єр» станом на 18.09.2014 року наявний
завантажувально-розвантажувальний цех
із штатом 18 одиниць. Посада машиніста
конвеєра відсутня.

Наказом №99-к від 18.09.2014 року (а.с.35)
звільнено ОСОБА_1 машиніста конвеєра
ЗРЦ з 18.09.2014 року у зв'язку зі
скороченням штату працівників і
відмовою від переведення на іншу
роботу, п.1 ст.40 КЗпП України. На даному
наказі ОСОБА_1 здійснила застереження,
що із звільненням не згодна.

Із актів від 18.09.2014 року (а.с.38,39)
вбачається, що ОСОБА_1 документів
підтверджуючих пільги, що її звільнити
з роботи за скороченням штату
неможливо не надала та відмовилась від
отримання трудової книжки.

Згідно довідки ПАТ «Ігнатпільський
кар'єр» (а.с.37) у період з 18.07.2014 року по
18.09.2014 року підприємством працівники на
будь-які посади не приймались.

Згідно довідки ПАТ «Ігнатпільський
кар'єр» у 2014 році тільки 09.10.2014 року
кар'єр здійснював разове відвантаження
відсіву у кількості 7 вагонів.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: 1) змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Як зазначено в п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40
КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним
органу визначати чисельність
працівників і штатний розпис
нормативно закріплено щодо
підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64
ГК. Однак, незалежно від того,
закріплене таке право законодавчо чи
ні, право визначати чисельність і штат
працівників належить тільки
власникові або уповноваженому ним
органу. Суд при розгляді спору про
поновлення працівника на роботі
зобов'язаний перевірити наявність
підстав для звільнення (чи мало місце
скорочення штату або чисельності
працівників). Але він не вправі
обговорювати питання про доцільність
скорочення чисельності або штату
працівників. І власник має право, на
свій розсуд, вносити зміни в штатний
розпис, абстрактно розмірковуючи, хоч
кілька раз на день.

Причому, власник на свій розсуд має
право чисельність працівників певної
спеціальності та кваліфікації,
чисельність одних посад зменшити,
здійснити звільнення працівників,
одночасно приймаючи рішення про
прийняття на роботу працівників іншої
спеціальності та кваліфікації,
збільшити чисельність інших посад.
Зрозуміло, при цьому повинні
додержуватися правила щодо
переведення звільнених працівників на
іншу роботу за наявності вакантних
робочих місць (посад) і згоди
працівників.

З аналізу наданих суду доказів та вище
викладеного законодавства вбачається,
що відбулося скорочення штату тобто
ліквідація посади машиніста конвеєра.

Розірвання власником або
уповноваженим ним органом трудового
договору з працівником відповідно до
п.1 ст.40 Кодексу передбачає дотримання
певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом
встановленим ч.1 ст.492 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. Отже, звільнення може
відбуватися не раніше закінчення
двомісячного строку з моменту
попередження.

В судовому засіданні встановлено, що
при звільненні ОСОБА_1 було в повній
мірі дотримано вимоги ч.1 ст.492 КЗпП
України.

Статтею 42 КЗпП України встановлено, що
при скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше
утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і
середніх спеціальних учбових закладах
без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам
війни та особам, на яких поширюється
чинність Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання;

8) особам з числа депортованих з
України, протягом п'яти років, з часу
повернення на постійне місце
проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Однак жодних доказів по даному питанню
суду не було надано.

У відповідності до ст.43 КЗпП України -
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п.1 (крім випадку
ліквідації підприємства, установи,
організації) ст.40 цього кодексу, може
бути проведено лише за попередньою
згодою виборчого органу, первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник.

Однак, позивач у судовому засіданні
зазначила, що вона не є членом
профспілкового органу ПАТ
«Ігнатпільський кар'єр».

Згідно вимог ч.2 ст.40 КЗпП України
звільнення з підстав, зазначених у п.1
цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Тобто працівнику необхідно
пропонувати не тільки роботу за
спеціальністю, але й іншу вакантну
посаду, нижчу за рангом, або нижче
оплачувану роботу, яку працівник може
виконувати з урахуванням його освіти,
кваліфікації, досвіду роботи й стану
здоров'я. Працівнику пропонуються
вакансії, які були на день попередження
про звільнення, а також вакансії, які
відкриваються протягом двохмісячного
строку аж до фактичного звільнення.

Акту про оголошення про вакантні
посади на підприємстві від 18.07.2014 року
(а.с.34)суд вважає належним чином
повідомленням ОСОБА_1 про наявність
вакантних посад станом на 18.07.2014 року на
ПАТ «Ігнатпільський кар'єр» про що
свідчить її особистий підпис на даному
акті.

Неподання заяви про переведення на
іншу посаду після ознайомлення із
даним актом, суд розцінює як відмову
позивача від переведення.

Законодавчо не визначено конкретної
форми повідомлення про наявність
вакантних посад та форми відмови.

Окрім того, у судовому засіданні
позивач пояснила, що вона не зверталась
до відповідача із заявою про
переведення на іншу посаду.

Також суд вважає за необхідне
зазначити, що у відповідності до ч.4 ст.10
ЦПК України суд сприяючи всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
неодноразово роз'яснював учасникам
судового розгляду право на подання
доказів. Клопотань не заявлено.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

В силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Таким чином, враховуючи всі обставини
справи та зібрані, на засадах
диспозитивності та змагальності
сторін докази, суд вважає, що
звільнення ОСОБА_1 було проведено у
відповідності до вимог чинного
законодавства і права останньої при
звільненні не були порушені.

Стосовно стягнення моральної шкоди суд
зазначає, що у відповідності із ст. 237-1.
КЗпП України відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Із даної норми законодавства
вбачається, що стягнення моральної
шкоди у даній категорії справ є
наслідком порушення прав працівника.
Оскільки у даному судовому засіданні
не підтверджено порушення прав ОСОБА_1
при звільненні, то відсутні правові
підстави для стягнення моральної
шкоди.

У зв'язку із зазначеним, у задоволенні
позову слід відмовити.

Позивач звільнена від сплати судового
збору на підставі п.1 ст.5 Закону України
«Про судовий збір».

На підставі ст.ст.40,43,42,492,237-1 КЗпП
України, Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», керуючись ст.ст.10,11,60,179,209,212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Ігнатпільський кар'єр» про поновлення
на роботі, стягнення середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана через Овруцький районний суд в
апеляційний суд Житомирської області
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Повний текст рішення виготовлено 11.11.2014
року.

Суддя: Л. О. Смиковська