У Х В А Л А

іменем україни

29 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Кафідової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг» до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг» на рішення Київського
районного суду м. Харкова від 28 лютого
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 19 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг»)
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 09 липня 2007 року
ОСОБА_3 уклав із публічним акціонерним
товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП
Банк») кредитний договір, відповідно до
умов якого отримав кредитні кошти у
розмірі 275 881,58 доларів США. Відповідно
до умов кредитного договору від 09 липня
2008 року він отримав кредитні кошти у
розмірі 31 830 доларів США. На
забезпечення виконання умов кредитних
договорів сторони 09 липня 2007 року та 09
липня 2008 року уклали договори іпотеки,
предметом яких є квартира АДРЕСА_1.
Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 09 листопада 2012 року
договори іпотеки були визнані
недійсними, проте рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 06 лютого 2013 року зазначене рішення
суду першої інстанції скасовано та у
задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_3
про визнання договорів іпотеки
недійсними відмовлено. Отже, іпотека
збереглася. У результаті порушення
умов кредитних договорів утворилася
заборгованість, яку позичальник,
незважаючи на вимоги, не погасив.
Ураховуючи викладене та посилаючись на
те, що 12 листопада 2010 року банк відчужив
позивачеві, ТОВ «ОТП Факторинг», право
вимоги за кредитними договорами,
позивач просив звернути стягнення на
предмет іпотеки шляхом надання йому
права на продаж квартири та виселити з
неї відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 19 червня 2014
року, в задоволенні позову ТОВ «ОТП
Факторинг» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП
Факторинг» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
спірна квартира була відчужена в
період дії рішення суду, яким договори
іпотеки були визнані недійсними, до
його скасування судом апеляційної
інстанції. Тобто, новий власник придбав
квартиру у той час, коли заборона її
відчуження не діяла, а тому обов'язки
іпотекодавця на нього не
розповсюджуються.

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками районного суду,
зазначивши при цьому, що відчуження
спірної квартири відбулось у порядку
виконання судового рішення, тому
іпотека на неї не збереглася.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 09 липня 2007 року
ОСОБА_3 уклав із ПАТ «ОТП Банк»
кредитний договір, відповідно до умов
якого отримав кредитні кошти у розмірі
275 881,58 доларів США. Крім того,
відповідно до умов кредитного договору
від 09 липня 2008 року він отримав
кредитні кошти у розмірі 31 830 доларів
США.

На забезпечення виконання умов
кредитних договорів сторони 09 липня 2007
року та 09 липня 2008 року уклали договори
іпотеки, предметом яких є квартира
АДРЕСА_1.

12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк»
відступило ТОВ «ОТП Факторинг» право
вимоги за вказаними кредитними
договорами.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 09 листопада 2012 року
договори іпотеки були визнані
недійсними, проте рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 06 лютого 2013 року зазначене рішення
суду першої інстанції скасовано у
задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_3
про визнання договорів іпотеки
недійсними відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов до
передчасного висновку про те, що новий
власник придбав квартиру у той час,
коли заборона її відчуження не діяла,
оскільки у зв'язку зі скасуванням
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 09 листопада 2012 року про
недійсність іпотеки апеляційним судом,
заборона відчуження спірної квартири
поновлена з моменту її зняття. Тобто зі
скасуванням судового рішення
втрачаються ті правові наслідки, які з
нього випливають. Отже, іпотека є
чинною.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 23 листопада 2012
року продав указану квартиру ОСОБА_4,
яка 12 липня 2013 року відчужила квартиру
ОСОБА_6, то саме від іпотекодавця в
порядку перепродажу вона набула права
власності на квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 14 червня 2013 року з ОСОБА_3 на
користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
(правонаступника ПАТ «ОТП Банк»)
стягнуто кредитну заборгованість, яка
забезпечена іпотекою.

Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

У ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотекодержателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
ст. 12 цього Закону.

При цьому, ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України
«Про іпотеку» визначено, що у разі
переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою. Особа, до якої перейшло
право власності на предмет іпотеки,
набуває статус іпотекодавця і має всі
його права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.

Посилання апеляційного суду на те, що
ОСОБА_6 стала власником спірної
квартири у порядку виконання рішення
суду, є безпідставними, оскільки
виконавчого провадження про виконання
рішення суду не було.

Таким чином апеляційний суд не дав
оцінки доводам позивача про те, що,
оскільки ОСОБА_6 придбала спірну
іпотечну квартиру, то до неї перейшли
всі права та обов'язки іпотекодавця.

Наведеного апеляційний суд не врахував
та дійшов передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову з підстав
непереходу обов'язків іпотекодавця до
нового власника. Крім того, у порушення
ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не
перевірив наданого позивачем
розрахунку кредитної заборгованості
ОСОБА_3 та не визначив розміру
кредитної заборгованості за заявлений
позивачем період з урахуванням того, що
рішення суду про стягнення такої
заборгованості не виконано.

Тобто апеляційний суд не встановив
фактичних обставин, від яких залежить
правильне вирішення справи, та норми
права, які регулюють ці правовідносини,
не перевірив доводів та наданих
сторонами доказів, не перевірив
правильності й справедливості рішення
суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом апеляційної
інстанції не встановлені, ухвала
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 19 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська