Справа №127/8950/14-ц
Провадження № 2/127/3621/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2014 року

Вінницький міський суд
Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.

за участю: секретаря Пєскова Є.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Вінниці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дочірнього підприємства
«Вінрос-конті», ОСОБА_3 та Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ПЗУ Україна» про стягнення
моральної та матеріальної шкоди,
завданої внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з
позовом до Дочірнього підприємства
«Вінкрос-конті», ОСОБА_3 та Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «ПЗУ Україна» про стягнення
моральної та матеріальної шкоди,
завданої внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13
березня 2008 року близько 20 години 40
хвилин в с. Писарівка Вінницького
району Вінницької області, керуючи
автомобілем «ЗАЗ-1105» д.н. НОМЕР_4, що
належав дочірньому підприємству
«Вінрос-конті», та рухаючись по
Немирівському шосе у напрямку м.
Вінниці, в районі перехрестя із дорогою
до центру села, на пішохідному
переході, позначеному горизонтальною
розміткою, в порушення вимог п.п. 10.1.,
12.1., 18.1., 4.16а Правил дорожнього руху
України, не вибравши безпечну
швидкість руху в темну пору доби,
знехтувавши переважним правом
пішохода при переході ним вказаної
проїзної частини, не зменшивши
швидкість та не впоравшись з
керуванням ОСОБА_3 здійснив наїзд на
пішохода ОСОБА_5, внаслідок чого
останній помер. По цьому факту відносно
ОСОБА_3 було порушено кримінальну
справу за ознаками злочину
передбаченого частиною 2 статті 286
Кримінального кодексу України.
Постановою Вінницького районного суду
Вінницької області від 29.12.2011 року
ОСОБА_3 звільнено від відбування
покарання в силу амністії, а
провадження у кримінальній справі
закрито. Разом з тим, вину ОСОБА_3 у
завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_5,
які потягнули за собою його смерть
доведено у повному обсязі, що
вбачається з постанови Вінницького
районного суду Вінницької області від
29.12.2011 року у справі № 1-5/2011. ОСОБА_3
перебував у трудових відносинах з ДП
«Вінрос-конті». Наїзд на ОСОБА_5 ОСОБА_3
здійснив під час виконання своїх
трудових обов'язків. Крім того, згідно
страхового полісу № ВА/1200349 від 15.06.2007
(термін дії до 15.06.2008 року включно),
цивільно-правова відповідальність ДП
«Вінрос-конті» застрахована ВАТ «СК
«ПЗУ Україна» (станом на сьогоднішній
день ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»). У зв'язку
зі смертю батька йому було завдано
моральної шкоди, розмір якої
оцінюється в 100 000,00 гривень. При цьому
такий розмір моральної шкоди
обґрунтовується тим, що смерть батька
застала позивача несподівано, він
отримав стрес після якого до цих пір не
може отямитись, а відповідно і не може
повернутися до звичайного життя.
Смерть однієї з найрідніших і близьких
людей, яка виростила та поставила його
на ноги, негативно вплинула на його
психічний стан. Позивачу не вистачає
батька, і він дуже сумує за ним від чого
страждає. Все це змушує позивача
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя. Крім того,
батько загинув у віці 57 років, тобто був
у розквіті сил, не хворів і міг би ще
довго жити. Батько позивача працював,
мав достатній заробіток, був опорою для
всієї родини. До того ж, на розмір
завданої позивачу моральної шкоди
впливає також факт абсолютної
байдужості відповідачів та їх
небажання жодним чином відшкодувати
завдану шкоду. Позивачем також було
понесено витрати на поховання батька в
сумі 17 044, 09 гривень, зокрема: 1 130, 75
гривень за пам'ятник (копія квитанції
до прибуткового касового ордера № 135); 6
600, 00 гривень за квітник і плитку біля
пам'ятника (копія квитанції до
прибуткового касового ордера № 142); 47,00
гривень за здійснення технічного
нагляду на кладовищі (копія квитанції
до прибуткового касового ордера б/н від
квітня 2008 року, видана КП «ВСРС»); 1 407, 00
гривень за перевезення, катафалк,
розпорядника, одяг на покійного,
оркестр, священик, послуги ритуальної
фірми (копія товарного чеку № 34 від
13.03.2008); 1 658, 00 гривень за труну, вінки,
рушник на хрест, рушники, покривало,
простинь тощо (копія товарного чеку № 33
від 13.03.2008); 5858,00 грн. за виготовлення та
встановлення надмогильного хреста,
огорожі, лавки тощо (копія накладної №
33 від 15.08.2012); 343,34 грн. за установку
надмогильного спорудження (копія
рахунку - заказу від 14.03.08). Окрім того,
позивач поніс витрати за послуги
адвоката під час судового слідства і в
суді у сумі 8 000, 00 гривень (копія
розрахункової квитанції № 452031, копія
розрахункової квитанції № 452010). Таким
чаном, на користь позивача підлягає до
відшкодування шкода у загальному
розмірі 25 044, 09 гривень. Визначаючись
щодо осіб, які зобов'язані відшкодувати
таку шкоду, виходить з того, що
відповідальною собою за завдану шкоду
є ДП «Вінрос-конті». Однак, з огляду на
роз'яснення надані Верховним Судом
України, можливим є заявлення вимоги
про відшкодування такої шкоди і до
ОСОБА_3 Поряд з цим, зважаючи на
застрахованість ДП «Вінрос-конті»,
першочергову відповідальність за
завдану шкоду несе ПАТ «СК «ПЗУ
Україна», в межах розміру страхової
суми за договором страхування. Отже,
ПАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов'язане
відшкодувати йому 17 044, 09 гривень у
відшкодування витрат на поховання, 8 000,
00 гривень витрат на адвоката, а також 2
550, 00 гривень моральної шкоди. У зв'язку
із цим, ДП «Вінрос-конті» і ОСОБА_3
зобов'язані солідарно сплатити йому 97
450, 00 гривень у відшкодування завданої
моральної шкоди.

Вище викладене й стало підставою для
звернення до суду із вимогами про
стягнення з приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «ПЗУ
Україна» на користь ОСОБА_1 27 594, 09
гривень та стягнення з дочірнього
підприємства «Вінрос-конті» і ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_1 97 450, 00
гривень.

В судовому засіданні представник
позивача уточнила позовні вимоги,
зазначивши, що просить стягнути з
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ПЗУ Україна» на
користь ОСОБА_1 27 594, 09 гривень, з яких 17
044, 09 гривень - матеріальні збитки та 2 550,
00 гривень - моральна шкода; стягнути з
дочірнього підприємства
«Вінрос-конті» і ОСОБА_3 солідарно на
користь ОСОБА_1 97 450, 00 гривень моральної
шкоди. Позивач та його представник
підтримали позовні вимоги в повному
обсязі, аргументуючи їх мотивами,
викладеними в позовній заяві, та
просили суд вимоги задовольнити.

Відповідачі повторно в судове
засідання не з'явились, хоча належним
чином були повідомлені про час і місце
розгляду справи. ДП «Вінрос-Конті» та
ОСОБА_3 причини неявки суду не
повідомлено. Представником
співвідповідача ПАТ «СК «ПЗУ Україна»
надано клопотання про розгляд справи у
його відсутність та письмові
заперечення, в яких зазначено, що
позовні вимоги є необґрунтованими і
підстав для їх задоволення немає.

В ході розгляду справи, судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Постановою Вінницького районного суду
Вінницької області від 29.12.2011 року у
кримінальній справі № 1-5/11, яка набула
чинності 01.03.2012 року, встановлено, що 13
березня 2008 року близько 20 години 40
хвилин в с. Писарівка Вінницького
району Вінницької області, керуючи
технічно справним автомобілем «ЗАЗ-1105»
д.н. НОМЕР_4, рухаючись по лівій смузі в
напрямку м. Вінниці по автодорозі
сполученням м. Немирів - м. Вінниця, в
районі перехрестя із дорогою до центру
села, на пішохідному переході,
позначеному горизонтальною розміткою,
в порушення вимог п.п. 10.1., 12.1., 18.1., 4.16а
Правил дорожнього руху України, не
вибравши безпечну швидкість руху в
темну пору доби, знехтувавши
переважним правом пішохода при
переході ним вказаної проїзної
частини, не зменшивши швидкість та не
впоравшись з керуванням ОСОБА_3
здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5,
внаслідок чого останній помер. (а.с.
113-115)

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі
обов'язковий для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
суду з питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Вище вказаною постановою Вінницького
районного суду Вінницької області від
29.12.2011 року, ОСОБА_3 звільнено від
кримінальної відповідальності за ч. 2
ст. 286 КК України в зв'язку з
застосуванням акту амністії, а саме п.
«в» ст. 1, ст. 6 ЗУ «Про амністію» від
08.07.2011 року. (а.с. 113-115)

В судовому засіданні судом було
оглянуто і досліджено матеріали
кримінальної справи № 1-5/11 по
обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні
злочину, передбаченого ст. ч. 2 ст. 286 КК
України.

Той факт, що постановою Вінницького
районного суду Вінницької області від
29.12.2011 року ОСОБА_3 звільнено від
кримінальної відповідальності за
вчинення злочину, не може бути визнано,
в даному випадку, як підставу для
звільнення ОСОБА_3 від обов'язку
відшкодувати заподіяну ним шкоду,
оскільки звільнення від кримінальної
відповідальності не є реабілітуючою
підставою.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 4 Постанови Пленуму № 4 від
01.03.2013 року «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішення спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» звернув увагу на те, що
закриття кримінальної справи за
правилами Кримінально-процесуального
кодексу України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами Кримінального
процесуального кодексу України 2012 року
не означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова суду про закриття
кримінальної справи є доказом, який
повинен досліджуватися та оцінюватися
судом у цивільній справі у порядку,
передбаченому ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 1187 ЦК України
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням,
зберіганням хімічних, радіоактивних,
вибухо- і вогненебезпечних та інших
речовин, утриманням диких звірів,
службових собак та собак бійцівських
порід тощо, що створює підвищену
небезпеку для особи, яка цю діяльність
здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Особа, яка
неправомірно заволоділа транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
завдала шкоди діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, зобов'язана відшкодувати її
на загальних підставах.

У відповідності до вимог ст. 1166 ЦК
України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Особою, яка зобов'язана відшкодувати
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, є фізична або юридична
особа, що на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди, позички
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2 Правил
дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до ст. 1191 ЦК України.

Судом встановлено, що в ході
розслідування кримінальної справи
було встановлено, що наїзд на ОСОБА_5
ОСОБА_3 скоїв під час виконання своїх
трудових обов'язків на ДП
«Вінрос-Конті». Дані обставини,
зокрема, встановлено й ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.01.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

На особу, яка перебувала в трудових
відносинах на підставі трудового
договору (контракту) і завдала шкоди
життю чи здоров'ю у зв'язку з
використанням транспортного засобу, що
належить роботодавцю,
відповідальність за завдання шкоди
може бути покладена лише за умови, якщо
буде доведено, що вона заволоділа
транспортним засобом неправомірно (ч. 3
і ч. 4 ст. 1187 ЦК України).

З матеріалів даної цивільної справи та
кримінальній справі № 1-5/11, яка була
досліджена в судовому засіданні,
вбачається, що ОСОБА_3 на відповідній
правовій підставі володів
транспортним засобом. Судом не
встановлено неправомірне заволодіння
ОСОБА_3 транспортним засобом -
автомобілем «ЗАЗ» державний
реєстраційний номер НОМЕР_4, не
встановлено недбалість власника
транспортного засобу, що сприяла
неправомірному заволодінню, а тому
підстави нести спільну
відповідальність (власнику
транспортного засобу і особі, що
керувала ним) згідно із положеннями ч. 4
ст. 1187 ЦК України, відсутні.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ звернув увагу на те, що не
впливають на виникнення обов'язку
володільця джерела підвищеної
небезпеки з відшкодування заподіяної
ним шкоди наступні обставини: 1) в який
час було вчинено заподіяння шкоди -
службовий або неслужбовий; 2) чи було
джерело підвищеної небезпеки ввірено
працівникові у процесі виконання ним
трудових обов'язків, або він
самовільно, неправомірно використав
його у своїх особистих цілях.

Приймаючи до уваги вище викладене, суд
приходить до висновку, що відповідач ДП
«Вінрос-Конті» повинен нести
відповідальність за заподіяну шкоду з
вини його працівника ОСОБА_3 внаслідок
ДТП.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

Згідно полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, 15.06.2007 року між
ПАТ СК «ПЗУ Україна» та ДП
«Вінрос-Конті» був укладений договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВА/1200349. Відповідно до даного
полісу була застрахована
цивільно-правова відповідальності
особи, яка керує транспортним засобом
«ЗАЗ» державний реєстраційний номер
НОМЕР_4 на законних підставах (а.с. 138).

Оскільки відповідно до ст. 3 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК України, питання
про відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого ст. 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язку щодо письмового
надання страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України), повідомлення
про дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка.

Судом встановлено відсутність
повідомлення про настання страхового
випадку та звернення до страховика із
вимогою про здійснення страхового
відшкодування, відповідно відсутня й
відмова страховика від прийняття
документів на отримання страхового
відшкодування.

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди. На що також звернув увагу Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в п. 16
Постанови Пленуму № 4 від 01.03.2013 року
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки».

Таким чином, суд приходить до висновку,
що в даному випадку, шкода не підлягає
відшкодуванню позивачу саме ПАТ СК
«ПЗУ Україна».

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна
шкода, завдана смертю фізичної особи,
відшкодовується її чоловікові
(дружині), батькам (усиновлювачам),
дітям (усиновленим), а також особам, які
проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні, на що
звернув увагу Верховний Суд України в
п. 5 постанови Пленуму від 31.03.1995 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди».

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Частина 2 статті 1168 ЦК України визначає
коло осіб, які мають право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої смертю фізичної особи.
Законодавець відносить до цих осіб:
чоловіка, дружину, батьків,
усиновлювачів, дітей, усиновлених, а
також осіб, які проживали з нею однією
сім'єю. Правовий зв'язок між такими
особами встановлюється відповідно до
правил сімейного законодавства.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 є сином
загиблого ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про його народження серії
НОМЕР_5, виданим міським відділом ЗАГС
м. Вінниці 07.02.1991 року, відповідно
позивач має право на відшкодування
моральної шкоди. (а.с. 151)

Враховуючи те, що судом встановлено
перебування ОСОБА_3 на час скоєння ДТП в
трудових відносинах із ДП
«Вінрос-Конті» і скоєння ДТП саме під
час виконання ОСОБА_3 своїх трудових
обов'язків, суд приходить до висновку
про обґрунтованість і доведеність
вимог позивача щодо стягнення
моральної шкоди з ДП «Вінрос-Конті».
Однак, вимоги про стягнення моральної
шкоди із ПАТ «СК «ПЗУ Україна» та
ОСОБА_3 не підлягають задоволенню
враховуючи вище викладене.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів
верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори. Справедливість -
одна з основних засад права є
вирішальною у визначенні його як
регулятора суспільних відносин, одним
із загальнолюдських вимірів права. Суд
вважає за необхідне зазначити, що ця
позиція ґрунтується, в тому числі, на
Рішенні Конституційного Суду України
від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №
1-33/2004.

Судом встановлено наявність
спричинення працівником відповідача -
ОСОБА_3 під час виконання ним своїх
трудових обов'язків моральної шкоди
позивачу, в тому числі наявний
причинний зв'язок між шкодою і
протиправним діянням заподіювача,
позивачем зазначено в чому саме
полягає ця шкода, і зазначено з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, але не зазначено якими
доказами це підтверджується.

Судом враховано характер моральних
страждань позивача, глибина психічних
страждань, істотність вимушених змін у
житті потерпілого, тривалість
негативних наслідків (страждань), час,
що минув з моменту виникнення
моральної шкоди. Судом прийнято до
уваги, що ситуація, яка досліджується
за справою є психотравмувальною для
позивача, яка обумовила тривалі
негативні зміни фізичної,
психоемоційної та соціальної сфер
існування особистості позивача. Суд
вважає, що будь-яка компенсація шкоди,
завдана смертю близької людини, не буде
адекватною дійсним стражданням. Судом
враховано, що кожен випадок, зокрема
сприйняття позивачем трагедії, має
свої відмінні риси. Людина - істота
біопсихосоціальна, порушення
функціонування однієї зі складових її
організму тягне за собою погіршення
(або порушення) функціонування всього
організму.

Зазначені вище обставини на
переконання суду призвели до
спричинення позивачу моральної шкоди,
яка виразилася в душевних стражданнях,
яких він зазнав в зв'язку із
заподіянням шкоди винними діями
працівника ДП «Вінрос-Конті» ОСОБА_3,
необхідністю вимушених змін у
виробничих та життєвих стосунках.
Беручи до уваги ступінь вини ОСОБА_3,
характер моральних страждань позивача,
які він переніс, відношення ОСОБА_3 та
ДП «Вінрос-Конті» до даних обставин, а
також вимоги розумності та
справедливості, суд вважає, що вимоги
позивача про стягнення моральної шкоди
з відповідача ДП «Вінрос-Конті» на його
користь підлягають частковому
задоволенню.

Враховуючи вище викладене суд прийшов
до висновку про відсутність
солідарного обов'язку ОСОБА_3 та ДП
«Вінрос-Конті» щодо відшкодування
моральної шкоди позивачу. Таким чином
суд прийшов до висновку про стягнення з
ДП «Вінрос-Конті» на користь позивача
моральної шкоди в сумі 20 000, 00 гривень.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України, відповідно до ст. 60 ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази не
можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, врахувавши заперечення
представника відповідача, принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи вище викладене,
суд прийшов до переконання що позов
підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16
ЦК України, згідно якої суд може
захистити цивільне право або інтерес у
спосіб, що встановлений договором або
законом, суд приходить до висновку, що в
даному випадку існують підстави та
необхідність для захисту прав
позивача, шляхом стягнення з
дочірнього підприємства
«Вінрос-конті» на користь ОСОБА_1
моральної шкоди в розмірі 20 000, 00
гривень. В задоволенні позовних вимог в
частині: стягнення солідарно моральної
шкоди з ОСОБА_3 і ДП «Вінрос-Конті»,
стягнення моральної шкоди з ДП
«Вінрос-конті» в сумі 77 450, 00 гривень,
стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3,
стягнення моральної шкоди з ПАТ «СК
«ПЗУ Україна» в сумі 2 550, 00 гривень, а
також в частині стягнення майнової
шкоди з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в сумі 17
044, 09 гривень на користь позивача - слід
відмовити, оскільки такі вимоги є
необґрунтованими і недоведеними.

Згідно положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з
ДП «Вінрос-конті» підлягає стягненню в
дохід держави судовий збір в сумі 243, 60
гривень пропорційно до задоволеної
частини вимог.

Враховуючи наведене, керуючись
Конституцією України, п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст.
15, 16, 23, ст. 1166, ч. 2 ст. 1168, ч. 1 ст. 1172, ч. 3 та
ч. 4 ст. 1187, ст.ст. 1191, 1194 ЦК України, ст.ст.
3, 13, 21, 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст.ст. 3, 8, 10, 11, ст.ст. 57-61, ч. 3
ст. 88, ст.ст. 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства
«Вінрос-конті» на користь ОСОБА_1
моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять
тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства
«Вінрос-конті» в дохід держави судовий
збір в сумі 243, 60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: