Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4852/14р.
Головуючий у 1-й інстанції
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів Полякова
О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Будьонннівського районного
суду м. Донецька від 27 березня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа Комунальне
підприємство «Керуюча компанія
Будьоннівського району м.Донецька»,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

В позові зазначав, що підставі ордера №
19193 серії 077 від 17 березня 1981 року в
квартиру АДРЕСА_1 вселились його батько
ОСОБА_5 - основний квартиронаймач, мати
ОСОБА_6 і брат ОСОБА_4. З 1999 року він
проживає в даній квартирі як член сім'ї
наймача. Разом з ним на даний час, в
квартирі проживає його дружина і
донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6
була виписана з квартири у зв'язку зі
смертю. Крім нього та доньки в квартирі
зареєстровані відповідачі ОСОБА_5 і
ОСОБА_4, які вибули з квартири в 2000 році,
у зв'язку з переїздом на постійне місце
проживання. Наскільки йому відомо, вони
переїхали в різні міста Донецької
області. З відповідачами він не
спілкується, контактних телефонів у
нього не залишилось, фактичне місце
перебування невідомо, що позбавляє
можливості отримати згоду
відповідачів на їхню виписку з
квартири. Угоди про встановлення
порядку користування квартирою між ним
і відповідачами не укладалось, витрати
по утриманню квартири він несе
самостійно. Для нього реєстрація в
квартирі відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4
створює труднощі при здійсненні права
користування квартирою, оскільки
зобов'язаний нести витрати по
утриманню даної квартири, в тому числі
і відповідачів. Крім того він не може
зареєструвати в квартирі свою дружину,
оскільки Житловим кодексом України
передбачена необхідність отримання
згоди всіх проживаючих в квартирі
членів сім'ї, що зробити неможливо.
Вважає, що на теперішній час
відповідачі повинні бути визнані
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, оскільки понад 12
років без поважних причин не
проживають в квартирі.

Рішенням Будьонннівського районного
суду м. Донецька від 27 березня 2013 року
задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням задоволено. В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в
якій посилаючись на незаконність,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справ,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про повне
задоволення його позовних вимог до
ОСОБА_5, ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 08 квітня 2014 року рішення
Будьонннівського районного суду м.
Донецька від 27 березня 2013 року в
частині відмови у задоволенні позову
до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 задоволено. ОСОБА_4 визнано
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 01 жовтня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_4 задоволено частково,
рішення апеляційного суду Донецької
області від 08 квітня 2014 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням скасовано, справу в цій
частині передано на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Відповідно до розпорядження ВССУ з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну
територіальної підсудності судових
справ у відповідності до Закону
України «Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції», підсудність даної справи
визначено апеляційному суду
Запорізької області.

В засідання апеляційного суду сторони,
будучи належно та своєчасно
повідомленими про час та місце
судового засідання, що підтверджується
наявними в справі довідками секретаря
судового засідання про повідомлення
ОСОБА_3, ОСОБА_4 за наданими ними
номерами засобів мобільного
телефонного зв'язку, оскільки
приймання та пересилання усіх поштових
відправлень УДППЗ «Укрпошта» у м.
Донецьк не здійснюється.

25.11.2014р. від апелянта надійшли письмові
пояснення по справі про підтримання
ним доводів апеляційної скарги.

20.11.2014р. ОСОБА_4 надіслано заяву про
розгляд справи без його присутності.

З клопотаннями про відкладення
судового засідання з повідомленням про
поважність причин неявки до
апеляційного суду сторони не
звернулися.

Судова колегія ухвалила про можливість
розглядати справу за відсутності
сторін.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

В частині задоволення судом першої
інстанції позовних вимог щодо
визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням ОСОБА_5
рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку не оскаржене, а
тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 12
від 24 жовтня 2008 року „Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку" апеляційним
судом не перевіряється.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні
правовідносини.

17 березня 1981 року ОСОБА_5 видано ордер №
19193 серії 077 на сім'ю з трьох осіб:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 на право
зайняття двокімнатної квартири
АДРЕСА_1

ОСОБА_5 був наймачем квартири та
прописаний в ній разом з дружиною
ОСОБА_6 прописані з 10 липня 1981р.

Син ОСОБА_4 прописаний в квартирі з 16
серпня 1994р.

Син ОСОБА_3 прописаний в квартирі з 30
березня 1999р.

ОСОБА_6 виписана з квартири ІНФОРМАЦІЯ_2
за смертю.

Донька ОСОБА_3 ОСОБА_7 зареєстрована з 21
січня 2012р.

На час розгляду справи у вказаній
квартирі зареєстровані: батько ОСОБА_5,
син ОСОБА_4, син ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_7

Актом обстеження житлово-побутових і
матеріальних умов проживання від 09
жовтня 2012 року встановлено, що ОСОБА_3
проживає за вказаною адресою з
дружиною і донькою ОСОБА_7 Зі слів
сусідів відповідачі не проживають у
квартирі з 1998 року і місце їх
знаходження невідомо.

Під час апеляційного розгляду справи
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що суд першої
інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212
- 215 ЦПК України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову відносно ОСОБА_4

Суд першої інстанції правильно
застосував для вирішення справи норми
матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше житлове
приміщення у тому ж населеному пункті
договір найму житлового приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з житлового приміщення вибуває не
вся сім'я, то договір найму житлового
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим житловим приміщенням
з дня вибуття.

Відповідно до роз'яснень, наведених
Верховним Судом України у абз. 2 п. 11
постанови Пленуму від 12 квітня 1985 року
№ 2 "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України", на
підтвердження такого вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше житлове
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української
РСР ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше як з підстав і у
порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції встановив ті
обставини, що ОСОБА_4 завжди вважав
батьківську квартиру своїм місцем
проживання і іншого житла у нього
немає, що він періодично користувався
спірним житловим приміщення, до 2005 року
мав ключі від квартири, доглядав її -
після пограбування у 2000 році він сам
установив у квартирі металеві двері. У
2009 році померла його дружина і у 2010 році
він разом із сином повернувся до
спірної квартири, куди перевіз свої
речі і проживав там до того часу, поки
позивач з дружиною не позбавили його
можливості користування квартирою.

Суд першої інстанції дав належну
оцінку тим обставинам, що позивач
ОСОБА_3 заперечуючи проти наведених
обставин фактично їх не спростував.

Встановлені судом першої інстанції
обставини виключають можливість
задоволення позовних вимог,
пред'явлених по ст. 107 ЖК України у
зв'язку із вибуттям ОСОБА_4 на інше
постійне місце проживання.

Жодного доказу на підтвердження
існування у ОСОБА_4 іншого постійного
місця проживання позивач не надав.

Частина доводів апеляційної скарги
підтверджує ті обставини, що декілька
років та періодично ОСОБА_4 проживав у
спірному жилому приміщенні, тобто, у
вказаній квартирі де зареєстроване
його постійне місце проживання з 1994р.
Востаннє у 2011р. і виїхав через
перешкоди з боку родини позивача.
Апелянт визнає ту обставину, що ОСОБА_4
вимагав приватизувати спірну квартиру
і через це вони посварилися.

Викладене апелянтом підтверджує
правильність висновку рішення суду
першої інстанції про відсутність
підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування спірним
жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції мав підстави для
задоволення позовних вимог за ст. 71 ЖК
України, оскільки у позовній заяви
зазначені в якості правових підстав
позовних вимог ст. 71 ЖК України та ст. 107
ЖК України, є неприйнятними.

Судом першої інстанції встановлені ті
обставини, що позивач та його родина
чинили перешкоди ОСОБА_4 у проживанні в
спірному жилому приміщенні, що
виключає можливість задоволення
позовних вимог за ст.ст. 71, 72 ЖК України,
оскільки вчинення перешкод то є
поважні причини непроживання для особи
відносно якої ці перешкоди чинилися.

Стосовно правової підстави позовних
вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування спірним
жилим приміщенням згідно ст. 107 ЖК
України, то суд першої інстанції
встановив відсутність доказів
наявності у відповідача іншого
постійного місця проживання. що
виключає можливість задоволення
такого роду позовних вимог.

Правильність рішення суду першої
інстанції підтверджується його
відповідністю роз'ясненням постанови
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України», де у п.п.10,11
сказано наступне: У справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк. Коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на жилу
площу. Якщо ж він вселився в жиле
приміщення всупереч волі членів сім'ї і
був відсутнім понад встановлені строки
без поважних причин, то суд вправі
визнати його таким, що втратив право на
жилу площу. Коли в жилому приміщенні не
залишалися члени сім'ї особи, яка була
відсутня, його повернення в це
приміщення до часу розгляду спору в
суді є істотною обставиною, але вона не
може бути безспірною підставою до
відмови в позові, а повинна оцінюватись
у сукупності з іншими обставинами.
Відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член
його сім'ї, який вибув на інше постійне
місце проживання, втрачає право
користування жилим приміщенням з дня
вибуття, незалежно від пред'явлення
позову про це. На ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які
фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця
проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).
Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст. 71
або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову
суд вправі тільки за згодою позивача.

Позивач підставами позову визначив дві
норми ЖК України, які не підлягають
сумісному застосуванню (ст.ст. 71, 107),
проте суд першої інстанції, з метою
повного і всебічного з'ясування
обставин справи, дав правову оцінку
усім вказаним позивачем підставам і
обґрунтовано дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Усі перелічені доводи апеляційної
скарги у їх сукупності та кожен окремо
досліджені та перевірені колегією
суддів і не знайшли свого
підтвердження.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Будьонннівського районного
суду м. Донецька від 27 березня 2013 року у
цій справі в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив
право користування жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: