Справа № 374/186/13-ц Головуючий у І
інстанції Потапенко А.В.Провадження №
22-ц/780/6891/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 58
У Х В А Л А

іменем України

4 грудня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ржищівського районного суду
Київської області від 30 травня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Ржищівської міської ради Київської
області, ОСОБА_1 про визнання
незаконними і скасування рішень
міської ради, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із вказаним вище
позовом, який мотивував тим, що
рішенням Ржищівської міської ради
Київської області від 21 вересня 2012 року
передано у власність ОСОБА_3 земельну
ділянку площею 0,0700 га для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1. Вважає, що дане рішення
міської ради є незаконним і підлягає
скасуванню, поскільки прийняте з
порушенням вимог закону та його прав на
дану ділянку. Зокрема спірна земельна
ділянка площею 0,0700 га по АДРЕСА_1 була
виділена йому у користування за
рішенням загальних зборів колгоспу
ім.Петровського в с.Уляники від 23
червня 1989 року. Рішенням виконавчого
комітету Ржищівської селищної ради від
18 жовтня 1989 року на вказаній ділянці
йому дозволено будівництво житлового
будинку. На цій ділянці він розпочав
будівництво і звів підвальне
приміщення і цокольний поверх будинку
розміром 10х11 метрів. На ділянці
знаходяться його будівельні матеріали.
Пізніше рішенням Ржищівської міської
ради від 7 вересня 2007 року йому надано
дозвіл на розробку технічної
докуметації по приватизації цієї
ділянки. Посилаючись на порушення його
прав землекористувача, просив визнати
незаконним і скасувати рішення
Ржищівської міської ради Київської
області від 21 вересня 2012 року про
передачу у власність ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 0,0700 га для будівництва і
обслуговування будинку по АДРЕСА_1.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до Ржищівської міської
ради про визнання незаконним і
скасування рішення Ржищівської
міської ради Київської області від 22
червня 2012 року. Позов мотивував тим, що
оспорюваним рішенням міської ради від
22 червня 2012 року скасоване попереднє
рішення міської ради від 7 вересня 2007
року, яким йому надано дозвіл на
розробку технічної докуметації по
приватизації земельної ділянки площею
0,0700 га для будівництва і
обслуговування будинку по АДРЕСА_1.
Вважає рішення міської ради від 22
червня 2012 року незаконним, поскільки
він добровільно від ділянки не
відмовлявся і ділянка у нього
примусово не вилучалася.

Ухвалою Ржищівського міського суду
Київської області від 5 грудня 2013 року
вказані позови ОСОБА_2 об'єднані в одне
провадження.

Ухвалою Ржищівського міського суду
Київської області від 3 березня 2014 року
залучено до участі у справі ОСОБА_1 як
правонаступника померлого відповідача
ОСОБА_3

Рішенням Ржищівського міського суду
Київської області від 30 травня 2014 року
позов задоволено. Визнано недійсними і
скасовано оспорювані ОСОБА_2 рішення
Ржищівської міської ради Київської
області від 22 червня 2012 року та 21
вересня 2012 року.

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
закрити провадження у справі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права. Скаргу мотивує
тим, що справа має вирішуватися в
порядку адміністративного
судочинства. Крім того, посилається, що
суд прийшов до помилкового висновку
про наявність у позивача ОСОБА_2 права
на спірну земельну ділянку площею 0,0700
га для будівництва і обслуговування
будинку по АДРЕСА_1. Вважає, що він
втратив таке право, бо своєчасно не
звів будинок, і при виділенні ділянки
ОСОБА_3 права позивача порушені не були.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції обгрунтовував свої
висновки тим, що оскаржувані рішення
міської ради є незаконними і такими, що
порушують права позивача ОСОБА_2 на
користування спірною земельною
ділянкою площею 0,0700 га по АДРЕСА_1.

При цьому суд виходив з того, що позивач
надав належні та допустимі докази про
наявність у нього права користування
спірною земельною ділянкою, а
поскільки ні добровільної відмови
позивача від спірної ділянки, ні
вилучення цієї ділянки у примусовому
порядку у нього не відбулося, то
оспорювані рішення слід визнати
недійсними і скасувати.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.16 ЗК УРСР 1970 року (був
чинним на момент виділення позивачу
земельної ділянки у користування)
надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення. Відведення земельних
ділянок провадиться на підставі
рішення виконавчих комітетів обласної,
районної, міської, селищної і сільської
Рад народних депутатів.

Відповідно до ч.5 ст.20 ЗК УРСР 1970 року
право землекористування громадян, які
проживають в містах і селищах міського
типу, засвідчується записами в
реєстрових книгах виконавчих
комітетів міських, селищних Рад
народних депутатів.

Відповідно до ст.96 ЗК УРСР 1970 року землі
громадського користування колгоспів,
землі радгоспів і інших державних
сільськогосподарських підприємств,
організацій і установ, які розташовані
в межах міста і не підлягають забудові
або благоустрою за проектом планування
і забудови міста, закріплюються за ними
в безстрокове користування. Розміщення
на цих землях житлових,
культурно-побутових, виробничих
будівель і споруд провадиться за
погодженням з виконавчими комітетами
міських Рад народних депутатів.

Відповідно до ст.101 ЗК УРСР 1970 року усі
землі в межах селища перебувають у
віданні селищних Рад народних
депутатів. Положення ст.84, ч.1 і ч.3 ст.85,
ст.ст.86, 87, 89-98 цього Кодексу поширюються
на землі населених пунктів, віднесених
у відповідності з законодавством
Української РСР до категорії селищ
міського типу.

Відповідно до ст.102 ЗК УРСР 1970 року
земельні ділянки для індивідуального
житлового будівництва громадян
надаються виконавчими комітетами
селищних Рад народних депутатів в
розмірах від 0,07 до 0,12 гектара з
врахуванням місцевих умов.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
згідно виписки із протоколу № 3
засідання загальних зборів
колгоспників колгоспу ім. Петровського
с.Улянки від 23 червня 1989 р. позивачу
ОСОБА_2 виділено земельну ділянку в
розмірі 0,07 га під забудову.

Рішенням виконавчого комітету
Ржищівської селищної ради народних
депутатів Кагарлицького району
Київської області від 18 жовтня 1989 року
ОСОБА_2 дозволено будівництво
індивідуального житлового будинку у
АДРЕСА_1 на земельній ділянці,
виділеній колгоспом ім.Петровського.

Рішенням виконавчого комітету
Кагарлицької районної ради народних
депутатів Київської області від 13
грудня 1989 року ОСОБА_2 дозволено
будівництво індивідуального житлового
будинку у АДРЕСА_1.

Згідно плану земельної ділянки у
АДРЕСА_1, затвердженого районним
архітектором виконавчого комітету
Кагарлицької районної ради народних
депутатів, ОСОБА_2 виділено земельну
ділянку площею 700 кв.м. на підставі
рішення виконавчого комітету
Кагарлицької районної ради народних
депутатів від 13 грудня 1989 року.

Згідно акту від 5 січня 1990 року виконано
відвід в натурі на місцевості
земельної ділянки площею 700 кв.м.,
розташованої у АДРЕСА_1, що перебуває у
користуванні ОСОБА_2 Вказану ділянку
разом із закріпленними на ній
геотехнічними знаками передано ОСОБА_2

Рішенням Ржищівської міської ради від 7
вересня 2007 року ОСОБА_2 в числі інших
осіб надано дозвіл на розробку
технічної документації по
приватизації земельної ділянки по
АДРЕСА_1 площею 0,07 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Згідно довідки, виданої відділом
земельних ресурсів у м. Ржищеві
Київської області № 04-22-69 від 30
листопада 2007 року, відповідно до
земельно-кадастрової документації
(згідно форми 6-зем) за ОСОБА_2 в межах
Ржищівської міської ради по АДРЕСА_1
рахується земельна ділянка площею 0,0700
га для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд.

Отже з урахуванням наведеного суд
прийшов до правильного висновку про
надання позивачем належних і
допустимих доказів щодо наявності у
нього права користування спірною
земельною ділянкою.

Також судом встановлено, що рішенням
Ржищівської міської ради від 27 квітня
2012 року ОСОБА_3 надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,07
га для будівництва і обслуговування
жилого будинку.

Рішенням Ржищівської міської ради від
22 червня 2012 року скасовано рішення
Ржищівської міської ради від 7 вересня
2007 року «Про надання дозволу на
розробку технічної документації по
приватизації земельних ділянок
громадянами» у відношенні ОСОБА_2

Рішенням Ржищівської міської ради від
21 вересня 2012 року ОСОБА_3 затверджено
проект землеустрою та передано у
власність земельну ділянку по АДРЕСА_1
площею 0,07 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 1
листопада 2012 року отримав державний
акт на право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,07 га серії
ЯИ № 335783.

Згідно положень ст.116 ЗК України 2001 року
(в редакції, чинній на момент передачі
земельної ділянки у власність
відповідача ОСОБА_3.) громадяни
набувають права власності на земельні
ділянки із земель державної або
комунальної власності за рішеннями
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування шляхом
одержання земельних ділянок в межах
норм безоплатної приватизації.

Згідно ст.118 ЗК України 2001 року
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для будівництва
та обслуговування жилого будинку у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідної
державної адміністрації або місцеаої
ради за місцезнаходженням земельної
ділянки. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).

Зідно ст.141 ЗК України 2001 року
припинення права користування
земельною ділянкою можливе лише за
добровільною згодою користувача або
шляхом примусового вилучення у нього
земельної ділянки. Згідно ст.149 ЗК
України 2001 р. примусове вилучення
земельної ділянки без згоди
землекористувача можливе лише в
судовому порядку за позовом
відповідного органу влади чи місцевого
самоврядування.

Згідно ст.152 ЗК України 2001 року власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані із
позбавленням права володіння
земельною ділянкою (ч.1). Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування. (ч.3).

За таких обставин, з огляду на те, що на
момент передачі спірної земельної
ділянки у власність ОСОБА_3,
користувачем ділянки був ОСОБА_2,
спірна земельна ділянка у
встановленому законом порядку у нього
не вилучалася, то передача цієї ділянки
у власність ОСОБА_3 порушує його права
як землекористувача, а відтак суд
обгрунтовано задоволив позов і визнав
недійсними та скасував оспорювані
рішення міської ради.

Доводи апеляційної скарги про те,
що даний спір підвідомчий
адміністративному суду, а розгляд його
в порядку цивільного судочинства є
порушенням вимог чинного
законодавства суперечать матеріалам
справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав свобод та
інтересів осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів держави,
органів місцевого самоврядування,
їхніх посадових і службових осіб при
здійсненні ними владних управлінських
функцій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України
справа адміністративної юрисдикції -
це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

За змістом вказаних норм справою
адміністративної юрисдикції є
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, який виник між
двома (кількома) конкретними суб'єктами
стосовно їхніх прав та обов'язків у
конкретних правових відносинах, у яких
хоча б один суб'єкт законодавчо
уповноважений владно керувати
поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а
ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані
виконувати вимоги та приписи такого
владного суб'єкта.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі
орган державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа) у спірних
правовідносинах не здійснює вказані
владні управлінські функції щодо
іншого суб'єкта, який є учасником спору,
такий спір не має встановлених нормами
КАС України ознак справи
адміністративної юрисдикції і не
повинен вирішуватись адміністративним
судом.

Згідно роз'яснень, викладених у п.7
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 3 від 1 березня 2013 року «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визнання підсудності
цивільних справ» земельні відносини,
суб'єктами яких є фізичні чи юридичні
особи, органи місцевого
самоврядування, органи державної
влади, а об'єктами - землі у межах
території України, земельні ділянки та
права на них, регулюються земельним і
цивільним законодавством. Захист судом
прав на землю у цих відносинах
здійснюється способами, визначеними
статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому
числі шляхом визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади,
органів місцевого самоврядування.
Відповідно до цього спори, що виникають
із земельних відносин, у яких хоча б
однією зі сторін є фізична особа,
незважаючи на участь у них суб'єкта
владних повноважень, згідно зі статтею
15 ЦПК розглядаються в порядку
цивільного судочинства. Це стосується,
наприклад, позовів про визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади, органів місцевого
самоврядування щодо видання дозволу на
виготовлення (розроблення) проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, вирішення інших питань, що
відповідно до закону необхідні для
набуття і реалізації права на землю,
про надання чи передачу земельної
ділянки у власність або користування
чи невирішення цих питань, припинення
права власності чи користування землею
(статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та
інші), про цивільну відповідальність за
порушення земельного законодавства
(ст.ст.210,211 ЗК), про повернення
самовільно зайнятих земельних ділянок
(ст.212 ЗК).

З урахуванням наведеного, при
визначенні підвідомчості справи
потрібно виходити з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернулася особа.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 порушив питання про визнання
незаконними рішень Ржищівської
міської ради щодо передачі у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні. Тобто по
суті позивач оспорює підстави
виникнення права власності (цивільного
права) на спірну земельну ділянку у
ОСОБА_3, бо згідно ст.116 ЗК України
громадяни набувають права на земельну
ділянку на підставі рішення органу
місцевого самоврядування.

Отже даний спір виник не у зв'язку із
здійсненням міською радою владних
повноважень, а витікає із оспорення
ОСОБА_2 права власності ОСОБА_3 на землю
і згідно ст.15 ЦПК України підлягає
вирішенню в порядку цивільного
судочинства.

Колегія суддів не приймає до
уваги як необгрунтовані доводи
апеляційної скарги про те, що суд
дійшов хибного висновку про наявність
у ОСОБА_4 права користування спірною
земельною ділянкою. Такі доводи
спростовуються наданими позивачем під
час розгляду справи доказами, які
наведені у рішенні суду першої
інстанції і підтверджують як факт
надання йому у користування відповідно
до діючого на той час законодавства
спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1,
так і факт надання дозволів на
будівництво на цій ділянці будинку та
зведення на цій ділянці підвалу і
цокольного поверху будинку.

Також, як вище вказувалося
відповідач у свою чергу взагалі не
надав доказів, що спірна земельна
ділянка була вилучена у позивача у
встановленому законом порядку.

Посилання апелянта на те, що у позивача
був відсутній правовстановлюючий
документ необгрунтовані, поскільки
відповідно до діючого на час виділення
ділянки Земельного Кодексу право
землекористування громадян, які
проживають в містах і селищах міського
типу, засвідчується записами в
реєстрових книгах виконавчих
комітетів міських, селищних Рад
народних депутатів.

Крім того, спірна земельна ділянка була
відведена в натурі, що стверджується
актом від 5 січня 1990 року про відвід в
натурі на місцевості земельної
ділянки площею 700 кв.м., розташованої у
АДРЕСА_1.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2
втратив право користування спірною
земельною ділянкою, бо не побудував у
встановлений рішенням ради строк
будинок, необгрунтовані, поскільки ні
ст.36 ЗК УРСР 1970 року, яка регулювала
питання припинення права користування
земельною ділянкою і діяла на час
виділення ОСОБА_2 земельної ділянки, ні
наступні правові акти, зокрема ст.27 ЗК
України 1990 року та ст.141 ЗК України 2001
року, не містять положень щодо
припинення права користування
ділянкою у зв'язку із незведенням
будинку у певний строк.

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо підстав задоволення
позову, обгрунтовано викладених у
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ржищівського районного суду
Київської області від 30 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :