АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Головуючий у І інстанції Гаврилова О.В.
Доповідач Котула Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року Колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

Головуючого - судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Круглика В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 27 серпня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним,-

В С Т А
Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2, третя
особа, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі - продажу квартири недійсним.

Зазначила, що з 1992 року сторони
перебували у шлюбі. 11 жовтня 2007 року
придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка в
порядку ст . 60 СК України є їх спільною
сумісною власністю.

17 серпня 2012 року відповідач без її
згоди продав вищезазначену квартиру
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу квартири, який
посвідчений приватним нотаріусом КМНО
ОСОБА_4 зареєстрованого в реєстрі за №
874.

Вказувала на те, що чоловік
самостійно розпорядився майном, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки на укладення зазначеного
договору вона згоди не давала , а тому
просила визнати договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який
укладений 17 серпня 2012 року недійсним
та вирішити питання судового збору.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 27 серпня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,
третя особа, ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним
відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, оскільки судом
порушені вимоги матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну
скаргу та просила її задовольнити з
підстав, викладених у ній, ОСОБА_3 та
його представника ОСОБА_5, які
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, як
необґрунтованої, перевіривши
матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
надані в суді апеляційної інстанції
докази та заслухавши пояснення
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_4 та третьої
особи , допитаного як свідка ОСОБА_3,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволені позову , суд
виходив з того , що оскільки позивачем
невірно обрано спосіб захисту, так як
вимоги про витребування майна з
чужого незаконного володіння із таких
підстав передбачених ст. 387,388 вона не
заявляла, а тому її позов не підлягає
задоволенню.

Проте з таких висновком суду
повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя
в інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину, серед
іншого, є недодержання в момент його
вчинення стороною чи сторонами вимог,
які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК
України, згідно з якою зміст правочину
не може суперечити ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства.

ОСОБА_1 звернулася з позовом до
ОСОБА_2, 3 особа , ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 .

При цьому вимоги про застосування
наслідків недійсності правочином не
заявляла.

Пред'явлення окремо такої вимоги ,
без застосування наслідків
недійсності є правом позивача.

В той же час , суд вірно вказав на те ,
що норма частини першої статті 216 ЦК
України не може застосовуватися як
підстави позову про повернення майна
, переданого на виконання недійсного
правочину , яке було відчужене третій
особі.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи , яка є стороною
недійсного правочину , шляхом подання
віндикаційного позову , зокрема, від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті
388 ЦК України .

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1
вбачається , що вона звернулася з
позовом до свого чоловіка ОСОБА_2 , 3
особа , ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 з тих підстав, що зазначена
квартира була придбана під час
перебування у шлюбі і своєї згоди на
відчуження цієї квартири вона
чоловікові не давала.

Разом з тим , у судовому засіданні
апеляційного суду м. Києва позивач
пояснила , що їм потрібні були гроші
для інвестування квартири , яку мали
намір придбати для своїх дітей, а тому
вони уклали цей договір і він є
удаваним , оскільки в дійсності між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір
позики.

В даний час , кошти їм повернув
інвестор, а тому вони згідні повернути
їх ОСОБА_3

Судом за клопотанням позивача було
витребувано від приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 матеріали нотаріальної
справи щодо укладення оспорюваного
договору.

З наданих матеріалів вбачається , що
11 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 в особі
ОСОБА_1, що діяла на підставі
довіреності , посвідченої ОСОБА_8
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу 26
травня 2006 року за зареєстрованим
номером 2484 та ОСОБА_2 був укладений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 .

При цьому зазначено , що покупець у
шлюбі не перебуває, цей факт доведений
до продавця. Цей договір підписаний
від імені продавця позивачем, яка
представляла інтереси продавця та
відповідачем( а.с.111).

17 серпня 2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 який
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4.(а.с. 108) .

Зазначений факт , як зазначено в заяві
, встановлений нотаріусом зі слів
ОСОБА_2 та за його паспортом НОМЕР_1
виданий 01.04.1996 року Савранським РВ
УМВС України в Одеській області в якому
на ст. 10 " Сімейний стан" наявна
відмітка про укладення шлюбу від
18.01.1992 року та відмітка про
розірвання цього шлюбу від 30.10.2003 року .
Відомості та відмітки про
укладення або припинення будь-яких
шлюбів відсутні ( а.с. 110).

У своїй заяві від 17 серпня 2012 року
приватному нотаріусу Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного
договору стверджував , що квартира
АДРЕСА_1 є його особистою приватною
власністю, оскільки на час її набуття
він у шлюбі не перебував і не проживав
з іншою особою однією сім'єю без
укладення шлюбу між нами , а також не
перебуває в шлюбі на день підписання
даного документу та підписання
договору купівлі - продажу квартири.

Осіб , які б могли поставити питання
про визнання за ними права власності
на вказане майно , у тому числі й
відповідно до статей 65,74 та 97 Сімейного
кодексу України , немає.

Виходячи з наведеного, на час
придбання квартири АДРЕСА_1 та її
відчуження 17 серпня 2012 року ОСОБА_2
ОСОБА_3 в паспорті у відповідача стояв
штамп про розірвання шлюбу з
позивачем.

Позивач стверджувала , що дійсно
вони з чоловіком мали намір розірвати
шлюб і для цих цілей надали адвокату
відповідні документи. Через деякий час
отримали паспорти , в яких стояли
штампи про розірвання шлюбу і лише при
оформлені пенсії вона дізналася , що
шлюб між ними не розірваний.

Як видно з копії пенсійного
посвідчення НОМЕР_2 воно видано 30.09.2013
року , тобто на час укладення
оспорюваного договору у позивача в
паспорті також стояв штамп про
розірвання шлюбу з відповідачем, а
відтак згоди на його укладення від неї
не вимагалося.

Для з'ясування питання щодо
розірвання шлюбу між сторонами у 2003
році, як це зазначено в паспорті
ОСОБА_2 , судом апеляційної інстанції
за клопотанням позивача було
направлено запит до Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану по
Придніпровському району міста Черкаси
Черкаського міського управління
юстиції.

З відповіді Відділу державної
реєстрації актів цивільного стану по
Придніпровському району міста Черкаси
Черкаського міського управління
юстиції від 18.11.2014 року випливає, що з
2003 року по теперішній час актовий
запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 відсутній.(а.с.100).

У судовому засіданні Апеляційного
суду м. Києва був досліджений диск з
відеозаписом укладення оспорюваного
договору купівлі- продажу, який був
здійснений ОСОБА_6

Позивач не заперечувала , що дійсно
на цьому відеозапису відображений хід
укладення договору і вона була
присутня при його укладенні, але в
подальшому вона відмовилася від цих
пояснень , посилаючись на те , що у
приватного нотаріуса вона та чоловік
укладали п'ять договорів, а тому не
може стверджувати , що на цьому відео
зафіксовано укладення оспорюваного
договору.

Під час допиту свідків приватного
нотаріуса ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6
повторно був досліджений відеозапис і
вони підтвердили , що дійсно на цьому
відеозаписі зафіксовано укладення
оспорюваного договору і позивач була
присутня при укладені цього договору.

Крім того, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 підтвердив , що на
відеозаписі відображено укладання
оспорюваного договору і позивач була
присутня під час його укладення і
вказувала ОСОБА_2 , де саме ставити
підпис на договорі. При цьому будь-яких
заперечень щодо укладення цього
договору не висловлювала.

Третя особа , ОСОБА_3 допитаний як
свідок підтвердив , що позивач була
присутня під час укладення договору
купівлі-продажу , вона сиділа поряд з
ним , це видно на відеозаписі і давала
вказівки відповідачу , де саме
необхідно було ставити підпис на
договорі купівлі - продажу.

Свідок ОСОБА_6, батько ОСОБА_3 також
підтвердив , присутність позивача під
час укладення оспорюваного договору
та вказав , що вона приймала участь у
його укладені і саме їй він передав
грошові кошти за придбану квартиру.
Він здійснював відеозапис укладення
договору купівлі - продажу і на цьому
відеозапису видно , що поряд з його
сином сидить позивач і дає вказівки
ОСОБА_2 та з'ясовує , які саме документи
дає на підпис нотаріус.

Ці показання свідків об'єктивно
підтверджуються відеозаписом.

Таким чином, на час придбання
квартири АДРЕСА_1 та її відчуження
сторони згідно штампів у паспорті
були розлучені, а тому питання про
надання позивачем письмової згоди на
укладення оспорюваного договору не
вирішувалося .

Разом з тим , наведені обставини
свідчать про те , що відчуження
зазначеної квартири відповідачем
було вчинено зі згоди позивача , про що
остання не заперечувала.

За таких обставин , колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав до задоволення позову, але в
частині правового обґрунтування
рішення суду з наведених підстав
необхідно частково змінити.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309 ,316 ЦПК
України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 27 серпня 2014 року в
частині правового обґрунтування
змінити .

В іншій частині рішення залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий

Судді: