Номер провадження: 22-ц/785/7267/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Доценко Л.І., Процик М.В.,

за участю секретарів - Стадніченко
А.І., Орлової С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до Управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
державної адміністрації про визнання
пам'ятки архітектури житловим будинком
та зобов'язання внести зміни до
договору, за апеляційною скаргою
заступника прокурора Приморського
району м. Одеси в інтересах держави, в
особі Державного закладу
«Спеціалізований Клінічний санаторій
ім. В.П. Чкалова» Міністерства охорони
здоров'я України, Одеської міської
ради, інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області, на заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 04 лютого 2014 року,

встановила:

У січні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду
з вищезазначеним позовом, в якому
просив: 1) визнати будівлю, розміщену за
адресою - АДРЕСА_1, яка є пам'яткою
містобудування та архітектури (садиба
Гершенкопа-Санца), житловим будинком з
моменту її будівництва; 2) зобов'язати
Управління охорони об'єктів культурної
спадщини Одеської обласної державної
адміністрації (далі - Управління)
внести зміни в охоронний договір №
13-12/Н-1 від 13.12.06 р., вказавши в п. 1:
«Власник бере на себе зобов'язання з
охорони пам'ятки містобудування і
архітектури місцевого значення -
жилого будинку, загальною площею - 334,3
кв. м., розміщеного в АДРЕСА_1,
збудованого у 1896 - 1898 р. р. за проектом
архітектора ОСОБА_5, взятого під
охорону держави на підставі рішення
виконавчого комітету Одеської
обласної ради народний депутатів № 580
від 27 грудня 1991 р. «Про затвердження
списку об'єктів, які підлягають взяттю
під охорону як пам'ятки містобудування
і архітектури місцевого значення»
(охоронний № 630).

В позові ОСОБА_4 посилався на те, що
спірна будівля, побудована за проектом
архітектора ОСОБА_5 в 1896 - 1898 р. р. як
житловий будинок (дача). Вказана
будівля є пам'яткою містобудування та
архітектури місцевого значення, взята
під охорону у складі комплексу дач під
найменуванням - Корпус № 7 (охоронний №
630). Вказаний житловий будинок був
частиною садиби Гершенкопа-Санца.
Після 1932 р. будівля використовувалася
як спальний корпус санаторію. При цьому
відповідного рішення про переведення
будівлі із житлового фонду в
нежитловий не приймалося. 10.11.06 р. за
договором купівлі-продажу він придбав
вказану будівлю. 13.12.06 р. між ним та
Управлінням було укладено охоронний
договір № 13-12/Н-1, в якому вказана
будівля помилково вказана як аптека.
Аптека не є різновидом будівлі, а є
підприємством роздрібної торгівлі
ліками, закладом охорони здоров'я.
Намірів придбати аптеку у нього ніколи
не було. Аптеку він ніколи не покупав і
не створював. Ліцензію для торгівлі
ліками не отримував. З часу придбання
ним будівлі діяльність з продажу ліків
не здійснювалася. Вказана будівля була
придбана ним з метою використання в
якості жилого будинку. На час придбання
будівля була у стані руйнування,
фізичний зніс перебільшував 60%. Він
провів ремонтно-реставраційні роботи,
метою яких було відновлення первісного
функціонального призначення будівлі
як жилого будинку та збереження
пам'ятки архітектури. В спірній будівлі
постійно мешкає його сім'я,
використовуючи будівлю як жилий
будинок.

Він звернувся до Управління з
пропозицією внести зміни до охоронного
договору, вказавши статус об'єкта
охорони як житловий будинок.
Управління відмовило йому у внесенні
змін до охоронного договору.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 04.02.14 р.
позов ОСОБА_4 задоволено в повному
обсязі. Визнано будівлю, розміщену за
адресою - АДРЕСА_1, загальною площею - 334,3
кв. м., що є пам'яткою містобудування та
архітектури («садиба
Гершенкопа-Санца»), житловим будинком з
моменту його споруди. Зобов'язано
Управління внести зміни в охоронний
договір № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 р.,
зазначивши в п. 1: «Власник бере на себе
зобов'язання щодо охорони пам'ятки
містобудування і архітектури
місцевого значення - житлового будинку,
загальною площею - 334,3 кв. м.,
розташованого в АДРЕСА_1, збудованого у
1896 - 1898 р. р. за проектом архітектора
ОСОБА_5, взятого під охорону держави на
підставі рішення виконавчого комітету
Одеської обласної ради народний
депутатів № 580 від 27 грудня 1991 р. «Про
затвердження списку об'єктів, що
підлягають взяттю під охорону як
пам'ятки містобудування і архітектури
місцевого значення» (охоронний № 630)».

Заступник прокурора Приморського
району м. Одеси (далі - Прокурор) в
апеляційній скарзі, поданій в
інтересах держави, в особі Державного
закладу «Спеціалізований Клінічний
санаторій ім. В.П. Чкалова»
Міністерства охорони здоров'я України
(далі - Санаторій), Одеської міської
ради, Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області (далі - Інспекція),
просить рішення суду першої інстанції
скасувати. Ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Посилається на те, що рішення
суду першої інстанції ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Прокурор в судовому засіданні
підтримала доводи та вимоги, які
викладені в апеляційній скарзі.

Санаторій в письмових поясненнях
вказав, що земельна ділянка, на якій
знаходиться пам'ятка містобудування та
архітектури знаходиться на земельній
ділянці, яка знаходиться в постійному
користуванні санаторію. За своїм
призначенням земельна ділянка
відноситься до земель
природно-заповідного фонду, відносно
яких встановлено особливий режим
охорони та використання. Усі будівлі,
які знаходяться на території санаторію
є нежитловими. Спірний об'єкт спочатку
використовувався як спальний корпус
санаторію, а потім як аптека. У 1994 р.
аптеку було передано ВАТ «Фармація»,
яка у 2002 р. продало аптеку ТОВ
«Ірен-Агронатурпродукт». У 2008 р. аптеку
придбав ОСОБА_4.

Представники санаторію та Одеської
міської ради в судовому засіданні
вважали необхідним апеляційну скаргу
прокурора задовольнити. Рішення суду
першої інстанції скасувати, ухвалити
нове рішення про відмову в позові в
повному обсязі. Пояснили, що ОСОБА_4 за
договором купівлі-продажу придбав
аптеку. Спірна будівля хоча деякий час
і використовувалася як спальний корпус
санаторію, однак ніколи не
використовувалася в якості жилого
приміщення, призначеним для постійного
проживання людини. Як житло будівля
ніколи не використовувалася, до складу
житлового фонду не входило.

Управління в судове засідання свого
представника на направило. Про час і
місце розгляду справи сповіщене
належним чином. В наданому
апеляційному суду листі від 16.10.14 р.
просило розглядати справу за
відсутності представника управління.
Додатково вказало, що зазначений об'єкт
культурної спадщини розташований на
території історичного ареалу
«Французький бульвар», межі та режими
використання якого визначені
науково-проектною документацією. За
укладеним з ОСОБА_4 охоронним договором
останній зобов'язався використовувати
об'єкт виключено для діяльності, що не
спричиняє ушкоджень пам'ятці. Режим
використання, документація щодо
охоронної зони пам'ятки культурної
спадщини - колишньої дачі, корпус № 7
санаторію ім. В.П.Чкалова, аптека № 176
(АДРЕСА_1) не розроблялись, управлінням
не затверджувалися.

ОСОБА_4 в письмових запереченнях на
апеляційну скаргу вважав необхідним
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін. Посилався на те, що
згідно договору купівлі-продажу та
проведеної державної реєстрації у
нього виникло право власності на
спірну будівлю - пам'ятку
містобудування та архітектури
місцевого значення. Вказана будівля
збудована у 1898 р. в якості жилого
будинку. Рішення Одеської обласної
ради про переведення спірного
приміщення з жилого в нежиле не
приймалося. В ухвалах апеляційного
суду Одеської області по іншим справам
від 25.06.14 р. та 27.06.14 р. вказано, що
зазначена пам'ятка архітектури є жилим
будинком з моменту його спорудження.
Рішенням суду першої інстанції
захищено його права, передбачені ст. ст.
41, 47, 54 Конституції України. Своїми
діями прокуратура протиставляє
інтереси держави конституційним
правам людини, утвердження і
забезпечення яких є головним
обов'язком держави. Участь прокурора в
апеляційному суді суперечить вимогам
законодавства України. Прокурор
посилається на норми законодавства,
які не підлягають застосуванню до
правовідносин сторін, оскільки спірне
приміщення не є новозбудованим.

ОСОБА_6, представник ОСОБА_4, в
судовому засіданні підтримав доводи та
вимоги, які викладені в письмових
запереченнях на апеляційну скаргу.

Інспекція свого представника в
судове засідання не направило. Про час
і місце розгляду справи сповіщена
належним чином. Заяв та клопотань не
надала.

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
неявка сторін, або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
сповіщених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
колегія суддів перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, які
прийняли участь у судовому засіданні,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечень на неї, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
при ухваленні рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
прокурора підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно до ст. ст. 3, 4, 10 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду захистом своїх порушених прав.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України. Перелік
можливих способів захисту міститься в
ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення в
повному обсязі позову ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив з
обґрунтованості позовних вимог (а. с. 170
- 174).

Колегія суддів вважає, що погодитися
з такими висновками суду першої
інстанції не можна. Цих висновків суд
першої інстанції дійшов при
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, з порушенням норм
матеріального (ст. ст. 651, 652 ЦК України,
ст. 24 Закону України «Про охорону
культурної спадщини») та
процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 179, 212, 213
ЦПК України) права. Не доведеними є
висновки суду про те, що спірний об'єкт
нерухомого майна є жилим будником.
Доводи апелянта щодо порушення норм
матеріального та процесуального права,
відсутності підстав для задоволення
позову є обґрунтованими.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Рішенням виконавчого комітету
Одеської обласної ради народних
депутатів № 580 від 27 грудня 1991 р. «Про
затвердження списку об'єктів, які
підлягають взяттю під охорону як
пам'ятки містобудування і архітектури
місцевого значення» (а. с. 7 - 9) взято під
охорону, як пам'ятку містобудування та
архітектури місцевого значення
комплекс дач у складі, зокрема, корпус
АДРЕСА_1.

Режим використання, документація
щодо охоронної зони пам'ятки
культурної спадщини - колишньої дачі,
корпус № 7 санаторію ім. В.П.Чкалова,
аптека № 176 (АДРЕСА_1) не розроблялись,
управлінням охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської обласної
державної адміністрації не
затверджувалися.

Згідно паспорту об'єкта культурної
спадщини (а. с. 19 - 29) спірна будівля
побудована у 1986 - 1898 р. р. за проектом
архітектора ОСОБА_5 як дачна садиба, яка
належала ОСОБА_7, на земельній ділянці,
яка використовувалася як дачна. На
початку ХХ століття у складі дачної
садиби відбулися зміни. ОСОБА_7 у 1902 р. ?
частину дачі продав ОСОБА_8. Відповідно
будинок було поділено на дві частини,
влаштовано два окремі входи. До початку
1920 р. спірна будівля використовувалася
як жилий дачний будинок. На початку 1920
р. маєток було націоналізовано. До
початку 1930 р. будинок знаходився в
занедбаному стані, не
використовувався. У 1932 р. на базі
колишніх літніх дач, в тому числі і дачі
Гершенкопа-Санца, було відкрито
санаторій імені Чубаря, який
використовувався для лікування
колишніх політкаторжан. У 1938 р.
санаторію було присвоєно ім'я ім. В.П.
Чкалова, він став місцем лікування
льотного складу Червоної Армії. До 1976 р.
будівля використовувалася як один із
корпусів санаторію (за виключенням 1941 -
1944 р. р.). Протягом 1976 - 2002 р. р. будівля
використовувалася як приміщення
аптеки № 176, розташованій на території
санаторію ім. Чкалова. У 2002 р. будинок
було придбано сільськогосподарським
ТОВ «Ірен-Агронатурпродукт» за
договором купівлі-продажу, укладеним з
ВАТ «Фармація».

Згідно договору купівлі-продажу від
10.11.06 р. сільськогосподарське ТОВ
«Ірен-Агронатурпродукт» продало
будинок ОСОБА_4, який здійснив
відповідну державну реєстрацію (а. с. 15 -
17). В п. 1 вказаного договору вказано що
ОСОБА_4 придбав аптеку № 176, що
знаходиться в АДРЕСА_1. Вказаний об'єкт
нерухомості належить продавцю на
підставі Договору купівлі-продажу №
21/1, укладеного між ВАТ «Фармація» та С/Г
ТОВ «Ірен-Агронатурпродукт» 24.12.2002 р.,
зареєстрованого в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно за реєстраційним № 11695647Ю номер
запису 3071 в книзі 58неж-14, згідно витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно № 12435111, виданого
Комунальним підприємством «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості»
08.11.2006 року. В п. 7 договору
купівлі-продажу вказуються обмеження
щодо використання приміщення будівлі
під виробництва, склади та сховища.
Вказані заборони стосуються будівлі,
яка є насамперед нежилою. Тобто об'єкт
був зареєстрований як нежиле
приміщення, і його було продано як
нежиле.

Технічний паспорт від 08.11.06 р. (а. с. 138 -
144), складений напередодні укладення
вищевказаного договору
купівлі-продажу між
сільськогосподарським ТОВ
«Ірен-Агронатурпродукт» та ОСОБА_4,
вказує, що його було складено відносно
будівлі аптеки АДРЕСА_1. Житлові
приміщення в даному технічному
паспорту не вказуються.

13.12.06 р. між ОСОБА_4 та Управлінням
було укладено охоронний договір №
13-12/Н-1 (а. с. 11 - 14). Відповідно до п. 1
охоронного договору, власник (ОСОБА_4.)
бере на себе зобов'язання щодо охорони
будівлі-пам'ятки на АДРЕСА_1. Власник
зобов'язується: - не робити будь-яких
прибудов до пам'ятки, не переробляти її
як зовні, так і в середині (п. 6); -
своєчасно проводити поточний та
капітальний ремонт пам'ятки (її
частини) (п. 10); - проводити
реставраційні, ремонтні та інші роботи
відповідно до науково-проектної
документації, затвердженої в
установленому порядку, за письмовим
дозволом органу охорони (п. 11). Зі змісту
вказаного охоронного договору
вбачається, що під охорону взято об'єкт,
який в колишньому був дачею, потім
корпусом санаторію та аптекою. З
охоронного договору вбачається що
предметом охорони є пам'ятка
містобудування та архітектури, який не
є жилим будинком на час його укладення.
П. 26 охоронного договору передбачено,
що всі зміни, доповнення і додатки до
зазначеного договору дійсні лише після
їх виконання в письмовому вигляді і
підписання уповноваженими на це
особами.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що
зміна договору допускається лише за
згодою сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

За правилами, передбаченими ч. ч. 1, 2
ст. 652, ст. 653 ЦК України, у разі істотної
зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору,
договір може бути змінений за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або не виливає із суті
зобов'язання. Зміна обставин є
істотною, якщо вони змінилися
настільки, що, якби сторони могли це
передбачити, вони не уклали б договір
або уклали б його на інших умовах. Якщо
сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились,
договір може бути змінений за рішенням
суду на вимогу заінтересованої сторони
за наявності одночасно таких умов: 1) в
момент укладання договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане; 2) зміна обставин зумовлена
причинами, які заінтересована сторона
не могла усунути після їх вчинення при
всій турботливості та обачності, які
від неї вимагалися; 3) виконання
договору порушило б співвідношення
майнових інтересів сторін і позбавило
б заінтересовану сторону того, на що
розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.
У разі зміни договору зобов'язання
сторін змінюється відповідно до
змінених умов щодо предмета, місця,
строків виконання тощо.

Статтями 6, 24 Закону України «Про
охорону культурної спадщини»
передбачено, що до повноважень органів
охорони культурної спадщини обласних
державних адміністрацій належить,
зокрема: - визначення меж територій
пам'яток місцевого значення та
затвердження їхніх зон охорони; -
встановлення режиму використання
пам'яток місцевого значення, їхніх
територій, зон охорони; - укладення
охоронних договорів на пам'ятки.
Використання пам'ятки повинно
здійснюватися відповідно до режимів
використання, встановлених органами
охорони культурної спадщини, у спосіб,
що потребує якнайменших змін і
доповнень пам'ятки та забезпечує
збереження її матеріальної
автентичної, просторової композиції, а
також елементів обладнання,
упорядження, оздоби тощо Режим
використання пам'яток встановлюють
обласні державні адміністрації щодо
пам'яток місцевого значення.
Забороняється змінювати призначення
пам'ятки, її частини та елементів,
робити написи, позначки на ній, на її
території та в її охоронній зоні без
дозволу відповідного органу охорони
культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 28.12.01 р. № 1768 був
затверджений «Порядок укладення
охоронних договорів на пам'ятки
культурної спадщини» (далі - Порядок). В
п. 1 Порядку вказано, що охоронний
договір встановлює режим використання
пам'ятки культурної спадщини. В
охоронному договорі, складеному за
зразком згідно з додатком,
зазначаються особливості режиму
використання пам'ятки, види і терміни
виконання реставраційних,
консерваційних, ремонтних робіт, робіт
з упорядження її території, інших
пам'яткоохоронних заходів,
необхідність яких визначається
відповідним органом охорони
культурної спадщини (п. 5). Власник
пам'ятки повинен забезпечити виконання
режиму використання пам'яток та
пов'язаних з ним будівель (п. 7). Пунктом 8
Порядку передбачено, що зміни до
укладених охоронних договорів,
погоджені з відповідним органом
охорони культурної спадщини, вносяться
шляхом укладення додаткових угод і
набирають чинності з моменту їх
підписання.

В п. 5 Охоронного договору,
зазначеному в Додатку до Порядку,
вказано: « 5. Використовувати пам'ятку
(частину пам'ятки)__________________ виключно
під ____________________________».

(назва)

(точно вказати вид використання)

Таким чином, відповідно до наявних у
справі матеріалів встановлено, що
спірна будівля - пам'ятка
містобудування та архітектури,
розміщена за адресою - АДРЕСА_1 була
побудована як дача. Однак, після
націоналізації на початку 1920 р. і до 1976
р. будівля використовувалася як один
із корпусів санаторію ім. В.П.Чкалова. У
1991 р. за рішенням виконавчого комітету
Одеської обласної ради народних
депутатів спірний об'єкт нерухомості
взято під охорону як пам'ятку
містобудування та архітектури
місцевого значення - колишню дачу.
Протягом 1976 - 2002 р. р. будівля
використовувалася як приміщення
аптеки № 176, яка була розташована на
території санаторію ім. Чкалова. В
подальшому у 2002 р. аптеку було придбано
сільськогосподарським ТОВ
«Ірен-Агронатурпродукт», яке у свою
чергу в 2006 р. продало аптеку ОСОБА_4.
Доказів того, що протягом вказаного
періоду будівля за законодавством
України увійшла до складу житлового
фонду як жилий будинок не надано. За
вказаних обставин колегія суддів не
приймає доводи позивача про
відсутність доказів переведення
спірної будівлі із жилої в нежиле.

Відповідно до вищевказаних вимог ЦК
України та Закону України «Про охорону
культурної спадщини» зміни до
охоронного договору можливо внести за
умови, що спочатку вказаний об'єкт
нерухомості - пам'ятка містобудування
та архітектури місцевого значення у
встановленому діючим законодавством
порядку буде визнано жилим будинком,
буде розроблено та затверджено
відповідний режим використання
пам'ятки, її охоронна зона. Фактично у
позові ставиться питання про
переведення будівлі з нежилого
приміщення у жиле, встановлення режиму
використання пам'ятки, що до
компетенції суду не входить. Позовні
вимоги ОСОБА_4 є безпідставними, а тому
не підлягають задоволенню

Доводи ОСОБА_4 про те, що в ухвалах
апеляційного суду Одеської області від
25.06.14 р. та 27.06.14 р, постановленим по
іншим справам, вказано, що зазначена
пам'ятка архітектури є жилим будинком з
моменту його спорудження не
приймаються до уваги, виходячи з
положень ч. 3 ст. 60 ЦПК України. У
справах, за результатами розгляду яких
були апеляційним судом Одеської
області були постановлені ухвали від 25
та 27 червня 2014 р. (а. с. 240 - 252), склад осіб
які беруть участь у справі, інший ніж по
даній справі.

Ураховуючи, що недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважав
встановленими, порушення судом першої
інстанції вищезазначених норм
матеріального та процесуального права
призвело до неправильного вирішення
справи, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про повну відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог. Підставою для
скасування рішення суду і ухвалення
нового рішення по суті позовних вимог є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави, в особі Державного
закладу «Спеціалізований Клінічний
санаторій ім. В.П. Чкалова»
Міністерства охорони здоров'я України,
Одеської міської ради, інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області, -
задовольнити.

Заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 04 лютого 2014
року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
Управління охорони об'єктів культурної
спадщини Одеської обласної державної
адміністрації про визнання пам'ятника
архітектури житловим будинком та
зобов'язання внести зміни до договору -
повністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий суддя:
А. П. Заїкін

Судді:
Л. І. Доценко

М. В. Процик