У х в а л а

іменем україни

6 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за заявою Головного
управління Державної казначейської
служби України у Вінницькій області
про визнання дублікатів виконавчих
листів такими, що не підлягають
виконанню, за касаційною скаргою
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Вінницькій області на ухвалу
Вінницького міського суду Вінницької
області від 23 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 24 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Головне управління
Державної казначейської служби
України у Вінницькій області (далі - ГУ
ДКС) звернулося до суду із зазначеною
заявою, мотивуючи її тим, що 20 березня
2013 року до ГУ ДКС надійшли заяви ОСОБА_4
і ОСОБА_5 про прийняття до виконання
дублікатів виконавчих листів, проте, в
результаті проведеної перевірки було
встановлено, що 29 грудня 2006 року з
рахунку військової частини А 0549 на
депозитний рахунок ДВС у
Замостянському районі м. Вінниці
стягнуто на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по
12 521 грн 71 коп. кожному на
підставі оригіналів виконавчих листів
від 26 квітня 2006 pоку № 2а-445.
Підтвердженням стягнення коштів з
рахунку військової частини є платіжні
доручення. Посилаючись на те, що
виконавчі листи державною виконавчою
службою виконані в повному обсязі,
просив визнати такими, що не
підлягають виконанню дублікати
виконавчих листів, виданих Ленінським
районним судом м. Вінниці 5 серпня 2010
року у справі про стягнення з
військової частини А 0549 на користь
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 компенсації за не
отриманий продовольчий пайок у розмірі
по 12 521 грн 71 коп. кожному.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 січня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 24 лютого 2014 року, у задоволені заяви
ГУ ДКС відмовлено.

У касаційній скарзі ГУ ДКС просить
скасувати зазначені судові ухвали та
постановити нову ухвалу, якою
задовольнити їх заяву, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 396 ЦПК
України якщо обов'язок боржника
відсутній повністю чи частково у
зв'язку з його припиненням
добровільним виконанням боржником чи
іншою особою або з інших причин, суд
визнає виконавчий лист таким, що не
підлягає виконанню повністю або
частково.

Постановляючи ухвалу про відмову в
задоволенні заяви, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, дійшов обґрунтованого
висновку про те, що рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 17
березня 2006 року про стягнення на
користь ОСОБА_4 і ОСОБА_5
компенсації за продовольче
забезпечення фактично залишилося
невиконаним, а тому відсутні підстави
для визнання дублікатів виконавчих
листів таким, що не підлягають
виконанню. Факт невиконання
вищезазначених судових рішень
встановлено ухвалою Вінницького
міського суду Вінницької області від 30
серпня 2013 року і відповідно до положень
ст. 61 ЦПК України не підлягає
доказуванню.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що судами попередніх
інстанцій правильно встановлено та
належно перевірено обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судові рішення
ухвалені із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для їх зміни чи
скасування немає.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних ухвал.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління
Державної казначейської служби
України у Вінницькій області
відхилити.

Ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Вінницької області від 24 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова