Справа №1417/3247/12 02.12.2014 02.12.2014 02.12.2014
Провадження №22-ц/784/3189/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/784/3189/14
у першій інстанції Карікова Л.М.
в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 грудня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Романенко Ю.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його
представника - ОСОБА_5,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 08
жовтня 2014 року

за
позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору - ОСОБА_6, про поділ
спільного майна подружжя,

В С Т
А Н О В И Л А :

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя.

Позивач зазначала, що з 11 липня 1982
року по травень 2012 року перебувала в
шлюбі з ОСОБА_4

Під час спільного проживання ними
було придбано житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та дві
земельні ділянки: площею 0.25 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку за вказаною адресою
та площею 0.58 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Також на спільні кошти ними було
придбано сільськогосподарську
техніку, а саме: оприскувач штанговий
600/12м ОП-600/12, сіялку СЗС-3.6, екскаватор
ЄО-2621 В-3 державний номер НОМЕР_1,
культиватор, трактор: Беларусь-82.1
державний номер НОМЕР_2, транспортний
засіб МТЗ-82 державний номер НОМЕР_4 та
диски для обробітку землі.

Оскільки після розірвання шлюбу
вони з відповідачем не можуть дійти
згоди щодо розподілу спільного майна,
та, уточнивши свої позовні вимоги,
позивачка остаточно просила поділити
спільне майно подружжя, визнавши за
нею право власності на:

- ? частку житлового будинку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1;

- ? частку земельної ділянки площею
0.25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку за
вказаною адресою;

- ? частку земельної ділянки площею
0.58 га для ведення товарного
сільського господарського
виробництва;

- виділити їй у власність трактор
«Беларусь-82.1» державний номер 36711ВЕ,
транспортний засіб МТЗ-82 державний
номер НОМЕР_4, сіялку СЗС-3.6 та диски для
обробітку землі, а відповідачеві
оприскувач штанговий 600/12м ОП-600/12,
культиватор та екскаватор ЭО-2621 В-3
державний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 27
серпня 2014 року до участі в справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
залучено ОСОБА_6

Рішенням цього ж суду від 08 жовтня 2014
року позов задоволено частково.
Постановлено: визнати спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 житловий будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
визнавши за кожним із них право
власності по 1/2 частці цього будинку.

В іншій частині в задоволенні позову
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач
посилаючись на незаконність рішення
суду, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, про задоволення її
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивача, відповідача та
його представника, третьої особи,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню із
наступних підстав.

За змістом ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно до ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Також ч.3 ст.386 ЦК України зазначено, що
набуте подружжям за час шлюбу майно, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі з
11 липня 1982 року ( т.1 а.с.12)

Рішенням Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 10
травня 2012 року шлюб між сторонами
розірвано ( т.1 а.с.13).

На підставі свідоцтва про право
особистої власності на житловий
будинок від 22 листопада 1989 року
житловий будинок, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4
Згідно довідки Миколаївського МБТІ від
16 жовтня 2012 року інвентарна вартість
будинку складає 6617 грн. ( т.1 а.с.14, 43-46).

Рішенням виконкому
Кривобалківської сільської ради
народних депутатів №45 від 22 грудня 1993
року «Про приватизацію земельних
ділянок для будівництва та
обслуговування житлового будинку (
присадибна ділянка)» ОСОБА_4 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку за вищевказаною
адресою було надано у власність
земельну ділянку площею 0.25 га. 17 жовтня
1994 року ним отримано Державний акт
про право приватної власності на землю.

Відповідно до ст.17 ЗК України ( в
редакції 1992 р.), Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
«Про приватизацію земельних ділянок»
у приватну власність громадян України
передавалися безоплатно земельні
ділянки, надані їм для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель.

Отже, правовідносини подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо спірної
земельної ділянки виникли в 1994 році,
тому регулюються нормами КпШС України,
які не передбачали віднесення
земельної ділянки, набутої внаслідок
безоплатної передачі її одному з
подружжя шляхом приватизації, до
об'єктів спільної сумісної власності
подружжя.

Між тим, якщо на такій земельній
ділянці знаходиться будинок, будівля,
споруда, що є спільною сумісною
власністю подружжя, то у разі поділу
будинку, будівлі, споруди між подружжям
та виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 ЗК
України, 377 ЦК України (п.18-2 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 25
грудня 1996 року № 13 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ").

Приймаючи до уваги вищевикладене,
земельна ділянка площею 0.25 га не є
об'єктом спільної сумісної власності
сторін. Питання щодо права власності
на земельну ділянку за позивачкою
може бути вирішено лише у випадку
поділу в натурі будівель, для
будівництва та обслуговування яких
така земельна ділянка призначена.

Оскільки позивачка просила
визнати за нею право власності на
ідеальну частку в житловому будинку,
вимог про його реальний поділ не
заявляла, тому суд першої інстанції
вірно відмовив у задоволенні вимог
щодо визнання за ОСОБА_3 права
власності на земельну ділянку, яка
передана відповідачеві у власність в
порядку приватизації для будівництва
та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до роз'яснень у п. 18-2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" відповідно до
положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Із матеріалів справи вбачається,
що для ведення особистого селянського
господарства в межах території
Кривобалківської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області відповідно до розпорядження
Миколаївської районної державної
адміністрації Миколаївської області
від 05 жовтня 2009 року за №376-р ОСОБА_4
передано у власність земельну ділянку
площею 0.58 га. 25 січня 2010 року ним
отримано Державний акт на право
власності на земельну ділянку ( т.1
а.с.16-19,69).

Ухвалюючи рішення в цій частині та
відмовляючи у задоволенні позовної
вимоги ОСОБА_3 про визнання права
власності на ? частку земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства, суд першої
інстанції, ураховуючи встановлені
обставини справи та визначені
відповідно до них відносини на
підставі ст. ст. 81, 116 ЗК України, ст. 60 СК
України, дійшов правильних висновків,
про те, що одержана громадянином під
час шлюбу, у жовтні 2009 року, у власність
шляхом приватизації земельна ділянка є
його особистою приватною власністю, а
не спільною сумісною власністю
подружжя.

Доводи апеляційної скарги проте,
що рішення суду в частині відмови у
задоволенні вимог щодо визнання за
позивачем права власності на частки
земельних ділянок, висновків суду не
спростовують. Підстав для його
скасування в цій частині колегія
суддів не вбачає.

Як вбачається із матеріалів
справи у лютому 2012 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4
про розірвання шлюбу. Свої вимоги
мотивувала тим, що фактичні шлюбні
відносини між ними припинено з 2009
року та з цього ж часу перестали вести
сумісне господарство.

Рішенням Миколаївського
районного суду Миколаївської області
від 10 травня 2012 року шлюб між сторонами
розірвано. Суд першої інстанції,
задовольняючи вимоги про розірвання
шлюбу виходив з того, що сторони шлюбні
відносини остаточно припинили в 2009
року і з цього часу проживають окремо,
спільне господарство не ведуть ( т.2
а.с.40-42).

Зазначені обставини є
преюдиційними фактами та не підлягають
доказуванню при розгляді інших справ.(
ч.3 ст.61 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивачка просила поділити
набуте в період шлюбу і рухоме майно, а
саме - сільськогосподарську техніку.

Так, відповідно до довідки ТОВ
«Техноторг» від 11 вересня 2013 року
ОСОБА_4 у 2010 року придбав за видатковою
накладною №РН-0001193 від 21 квітня 2010 року
- оприскувач штанговий 600/12м ОП-600/12
вартістю 8000 грн., 11 травня 2010 року за
розхідною накладною №ТОВ-000334 - агрегат
ґрунтообробний дисковий, АГ-2, 4-20 ( т.2
а.с.37).

09 червня 2010 року за видатковою
накладною №Тех-006090 ОСОБА_4 придбав
трактор Беларусь-82.1, вартістю 110 000 грн.,
який було зареєстровано в інспекції
Дертехнагляду Миколаївської ОДА по
Миколаївському району як трактор
колісний МТЗ-82.1, 2009 року випуску
державний номер НОМЕР_2 та 15 червня 2010
року видано свідоцтва про реєстрацію
машини серія НОМЕР_5 ( т.1 а.с.68).

Крім того, за ОСОБА_4 у інспекції
Дертехнагляду Миколаївської ОДА по
Миколаївському району було
зареєстровано екскаватор ЭО-2621 В-3, 1990
року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Також позивач просила поділити -
культиватор, сіялку СЗС-3.6 та
транспортний засіб МТЗ-82 державний
номер НОМЕР_4, проте відомостей про
наявність такого рухомого майна у
відповідача до суду не надала.

Відмовляючи у задоволені вимог
щодо поділу сільськогосподарської
техніки, суд першої інстанції вірно
виходив з недоведеності позивачкою
відповідними доказами належності
відповідачеві та придбання в період
шлюбу за спільні кошти сіялки СЗС-3.6,
культиватора та трактора МТЗ -82.1
державний номер НОМЕР_3.

У поділі іншого рухомого майно, а
саме: оприскувача штангового 600/12м
ОП-600/12, агрегату ґрунтообробного
дискового АГ-2, 4-20 трактору
Беларусь-82.1, 2009 року випуску державний
номер НОМЕР_2 , екскаватора ЭО-2621 В-3, суд
першої інстанції відмовив виходячи з
того, що хоча воно і було придбано в
період шлюбу, але вже після припинення
сторонами шлюбних відносин, про що
зазначено в рішенні суду про
розірвання шлюбу, а тому це майно не
може бути визнано таким, що придбано
сторонами в період шлюбу. Крім того, за
договорами купівлі-продажу від 05
серпня 2010 року вказані транспортні
засоби продані ОСОБА_6

Отже, в даному випадку суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що правове значення має час з якого
сторони припинили спільне проживання
та ведення спільного господарства.

. Між тим, повністю погодитися з
висновком суду у цій частині не можна.

Згідно з ч. ч. 1 ст. 61 СК України
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65
СК України).

Установлено, що за ОСОБА_4
екскаватор ЭО-2621 В-3, 1990 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 було
зареєстровано у 2008 році, про що
останньому інспекцією Дертехнагляду
видано Свідоцтво про реєстрацію машини
серії НОМЕР_6 від 20 березня 2008 року.

А тому вказане рухоме майно є
спільним майном подружжя і підлягає
поділу.

В той же час установлено, що згідно з
біржовою угодою купівлі-продажу
транспортного засобу від 05 серпня 2010
року ОСОБА_4 відчужив належну йому
сільськогосподарську машину ОСОБА_6
за 30 000 грн.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції не врахував те, що у випадку,
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі (пункт 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя")

Оскільки даний транспортний
засіб було придбано в період шлюбу
сторін, шлюбні стосунки між сторонами
припинено лише у 2009 року, доказів згоди
позивачки на відчуження спільного
майна подружжя відповідач не надав,
вказане майно було відчужено третій
особі - 05 серпня 2010 року, тобто після
припинення шлюбних стосунків, колегія
суддів приходить до висновку про
обґрунтованість вимог позивачки щодо
поділу цього спірного майна подружжя.

За такого з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 належить стягнути компенсацію
вартості ? частки спірного
транспортного засобу, виходячи із його
вартості, зазначеної у договорі
купівлі - продажу від 05 серпня 2010 року,
оскільки інших даних щодо його
вартості до суду не надано.

Оскільки суд помилково вважав
встановленими обставини, що мають
значення по справі, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, то відповідно до
вимог п.2,3 ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення
суду першої інстанції в цій частині
слід скасувати та ухвалити нове про
часткове задоволення позову, стягнувши
з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію
вартості ? частки спірного
транспортного засобу у розмірі 15000
грн.

В решті вимог щодо поділу рухомого
майна - оприскувача штангового 600/12м
ОП-600/12, агрегата ґрунтообробного
дискового АГ-2, 4-20, трактора колісного
МТЗ-82.1 (трактор Беларусь-82.1), 2009 року
випуску державний номер НОМЕР_2 ,
сівалки СЗС-3.6, культиватора та
трактора МТЗ -82.1 державний номер
НОМЕР_3, рішення суду залишити без змін.

Звертаючись до суду з даним
позовом, ОСОБА_3 просила визнати за нею
право власності на нерухоме майно та
передати їй у власність рухоме майно
на загальну суму 134 445 грн.56 коп. З
врахуванням положень п.1 п/п 1 ч.2 ст.4
Закону України «Про судовий збір»
остання повинна була сплатити 1344 грн.
45 коп. судового збору. Між тим, судовий
збір сплачено частково у розмірі 214
грн.60 коп.

В силу ст.88 ЦПК України та
враховуючи те, що позивачкою при
зверненні до суду не було сплачено
судові витрати у повному обсязі,
пред'явлені нею позовні вимоги
задоволено частково на суму 18308 грн.50
коп., то на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України рішення суду в частині
розподілу судових витрат слід змінити,
стягнувши з відповідача на користь
позивача 183 грн. судового збору, а з
ОСОБА_3 на користь держави недоплачений
судовий збір у розмірі 1129 грн.85 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 08
жовтня 2014 року в частині вимог про
відмову у поділі екскаватора ЭО-2621 В-3,
1990 року випуску, державний номер
НОМЕР_1 скасувати та в цій частині
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ
екскаватора ЭО-2621 В-3, 1990 року випуску,
державний номер НОМЕР_1 - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 - 15000 ( п'ятнадцять тисяч ) грн.
компенсації вартості частки у
спільному майні подружжя.

Рішення суду в частині розподілу
судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 183 грн. судового збору, з ОСОБА_3
на користь держави 1129 ( одна тисяча сто
двадцять дев'ять) грн. 85 коп. судового
збору.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: