Справа № 301/1027/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

"06" серпня 2014 р.
м.
Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської
області в особі головуючої Пітерських
М.О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю
представників сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Іршава
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна
спільною власністю подружжя, визнання
права власності на ? частину нерухомого
майна та стягнення грошової
компенсації варстості частки у
спільному рухомому майні,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася в Іршавський райсуд
з позовом до ОСОБА_4 про розподіл майна,
що є спільною власністю подружжя, та
виділення позивачу ? частини житлового
будинку та господарські будівлі та
прибудови за адресою АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
сторони перебували у шлюбі з 19.09.1992 року
по 16.04.2013 року. Житловий будинок в
АДРЕСА_1, був збудований ними під час
шлюбу. 31.01.2012 року відповідачу видано
свідоцтво про право власності на майно,
при цьому, власником будинку в цілому
вказаний відповідач, оскільки саме він
отримував всі необхідні дозволи на
проведення будівельних робіт. Вважала,
що вказаний будинок є спільною
власністю подружжя у рівних частинах,
тому їй слід виділити ? частину
вказаного будинку.

В ході розгляду справи позивачка
збільшила позовні вимоги і просила
стягнути грошову компенсацію вартості
? частини рухомого майна, що є спільною
власністю подружжя, у сумі 128700 грн.
Позовну вимогу мотивовано тим, що під
час шлюбу сторонами придбано:
автомобіль Мерседес Віто, орієнтовною
ціною 198900 грн., спальний гарнітур
вартістю 6000 грн., м'яку частину (диван та
розкладні крісла) вартістю 5000 грн.,
килими вартістю 4000 грн., електрокамін
вартістю 3000 грн., телевізор вартістю 5000
грн., люстри вартістю 3500 грн., штори
вартістю 3000 грн., меблі для дитячої
кімнати вартістю 4500 грн., кухонний
гарнітур вартістю 4000 грн., холодильник
вартістю 3200 грн., морозильну камеру
вартістю 3500 грн., пральну машину
вартістю 4000 грн., газову плиту вартістю
3500 грн., кухонний куток вартістю 3800 грн.,
бойлер вартістю 1500 грн. та диван
вартістю 2000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 змінив позовні вимоги
і просив визнати житловий будинок в
АДРЕСА_1, спільною власністю подружжя
ОСОБА_4, визнати за позивачкою право
власності на ? частину вказаного
будинку та стягнути з відповідача
грошову компенсацію половини вартості
рухомого майна, набутого подружжям у
шлюбі у сумі 128700 грн. Вимоги мотивував
тим, що отриманий відповідачем в
дарунок недобудований житловий
будинок, був добудований подружжям за
спільні кошти, завдяки чому істотно
збільшилися розмір (квадратура) та
вартість майна. У зв'язку з цим,
житловий будинок повинен бути визнаний
спільною власністю подружжя в цілому в
рівних частинах, а за позивачкою
необхідно визнати право власності на ?
частину спірного будинку. Крім того,
під час шлюбу сторонами за спільні
кошти придбано рухоме майно, яке
перебуває в користуванні у відповідача
та в спірному житловому будинку, де
позивачка не проживає. Оскільки на
даний час позивачка свого помешкання
не має, тому позбавлена можливості
розмістити меблі та інше майно і
користуватися ним. Просив стягнути з
відповідача в користь позивачки саме
грошову компенсацію у виді половини
вартості майна - 128700 грн. При цьому,
надати суду які-небудь докази, які б
підтверджували існування
перерахованого позивачкою майна, його
вартість та його придбання саме
подружжям, не міг. Просив змінений
позов задовольнити, а також стягнути з
відповідача судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_2
визнала змінений позов частково, а
саме: в частині визнання ? частини
спірного будинку спільною власністю
подружжя та визнання за позивачкою
права власності на ? частину будинку, в
решті позов не визнала. Пояснила, що
спірний житловий будинок відповідачу
подарувала його сестра - ОСОБА_6 згідно
договору дарування від 25.09.2000 року.
Виходячи з договору дарування та
документів, що містяться в
нотаріальній справі, планом
будівництва передбачалося зведення
житлового будинку загальною площею 82,1
кв.м. (у тому числі 44.9 кв.м житлової
площі). На день укладення договору
дарування це був незакінчений
будівництвом будинок, готовність якого
складала 50%, однак, будинок вже був
жилим та відповідач був в будинку
зареєстрований. У 2001 році будинок був
підключений до газопостачання, він був
застрахований в страховій компанії, у
2000 році відповідач вже був
зареєстрований в будинку. Тому
твердження позивача про побудову
будинку сторонами у повному обсязі не
відповідає дійсності - сторони тільки
завершили незакінчене будівництво,
тобто 50%. Вважала, що спільною власністю
подружжя є тільки ? частина будинку,
тому за позивачем можна визнати право
власності на половину спільно набутого
нерухомого майна, тобто на ? частину
будинку. Присудження позивачу грошової
компенсації за рухоме майно вважала
безпідставним, оскільки існування
такого нічим не підтверджено, тому в
цій частині позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши повно і всебічно
обставини, на які сторони посилалися,
як на підставу своїх вимог та
заперечень, оцінивши докази на
підтвердження цих обставин в їх
сукупності, суд приходить до
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб
між ОСОБА_3 до ОСОБА_4 був укладений
19.09.1992 року. Дана обставина
підтверджується відмітками про
укладення шлюбу, що містяться в
паспортах сторін ( а.с. 52, 53).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням
Іршавського райсуду від 16.04.2013 року, що
набрало законної сили 29.04.2013 року ( а.с.6).

Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте під час шлюбу, але на підставі
договору дарування.

В судовому засіданні встановлено, що
згідно договору дарування від 25.09.2000
року, відповідач ОСОБА_4 отримав в
дарунок від сестри незакінчений
будівництвом житловий будинок, що
розташований в АДРЕСА_1, готовність
якого складала 50%, та земельну ділянку
для будівництва за цією ж адресою ( а.с.
46).

З договору дарування та матеріалів
нотаріальної справи, що стали
підставою для посвідчення вказаного
договору, вбачається, що планом
будівництва передбачалося побудову
житлового будинку загальною площею 82,1
кв.м. ( а.с. 71-80), а готовність будинку на
час укладення договору дарування -
25.09.2000 року - становила 50% (тобто 41.05
кв.м.).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачеві ОСОБА_4 рішеннями
виконкому Ільницької сільради №115 від
30.12.2003 року та №08 від 30.03.2004 року
надавалися дозволи на будівництво
житлового будинку в АДРЕСА_1, а 26.04.2004
року йому виданий дозвіл №279 на
виконання будівельних робіт ( а.с.10, 11,
51).

Рішенням виконкому Ільницької
сільради №02 від 31.01.2012 року житловий
будинок в АДРЕСА_1 введений в
експлуатацію ( а.с.12) та на підставі
вказаного рішення ОСОБА_4 видано
свідоцтво про право власності на
будинок в цілому ( а.с.13).

Згідно вказаного свідоцтва про право
власності на нерухоме майно - житловий
будинок в АДРЕСА_1 - загальна площа
будинку 146.20 кв.м. ( у тому числі житлова
53.8 кв.м.).

Згідно ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат,
воно у разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що
під час шлюбу сторони добудували
незакінчений будівництвом житловий
будинок в АДРЕСА_1.

На час отримання відповідачем будинку
в дарунок його загальна (вже збудована)
площа складала 41,05 м.кв (у тому числі 22,45
кв.м житлова площа). Після закінчення
будівництва і отримання свідоцтва про
право власності загальна площа будинку
складає 146.2 кв.м. ( у тому числі 53.8 кв.м.
житлова площа), тобто площа будинку
збільшилася втричі.

За таких обставин, суд вважає
безпідставним твердження представника
відповідача про те, що ? частина будинку
є особистою власністю відповідача, а
спільною власністю подружжя є тільки ?
частина будинку, з якої половину, тобто
? частину будинку, слід визнати
власністю позивачки.

Твердження представника позивача про
те, що спільною власністю подружжя слід
визнати цілий будинок, а за позивачкою
слід визнати право власності на ? його
частину через те, що дозволи на
будівництво отримані відповідачем
протягом 2003-2004 років і таке проведено
та закінчено у повному обсязі до 2012
року, тобто під час шлюбу сторін, суд до
уваги не приймає виходячи з наступного.

З матеріалів нотаріальної справи, що
стали підставою для посвідчення
договору дарування будинку вбачається,
що на час дарування готовність будинку
складала 50% загальною площею 41.05 кв.м,
загальна вартість незакінченого
будівництва станом на 18.09.2000 року
складала 28039 грн.

З акту обстеження газопроводу та
експлуатації газового обладнання від
29.10.2001 року та акту на пуск газу від
29.10.2001 року вбачається, що опалювальна
площа будинку в АДРЕСА_1, вже на той час
складала 40.8 кв.м ( а.с. 47 та 47 на звороті).
Вказаний житловий будинок був
застрахованим вже у 2000-2001 роках, що
підтверджується страховими
свідоцтвами №0264392 від 14.12.2000 року та
№0741687 від 04.05.2001 року ( а.с.48).

Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в
даному будинку з 01.02.2000 року, а
позивачка ОСОБА_3 - з 12.01.2004 року. Дане
підтверджується штампами у паспорті
сторін та будинковою книгою для
прописки громадян в будинку АДРЕСА_1
(а.с. 49-50, 52, 53).

Дані обставини підтверджують, що
спірний житловий будинок вже був жилим
на час укладення договору дарування.
Доказів того, що спірний будинок у
повному обсязі був побудований тільки
сторонами під час їх шлюбу, суду не
надано.

Враховуючи, що загальна площа
житлового будинку, що був подарований
відповідачеві, за час шлюбу сторін
збільшилася втричі (з 41.05 кв.м. до 146.2
кв.м.), суд вважає, відповідно до вимог
ст.ст. 62 ч.1 та 70 ч.1 СК України, визнати 2/3
житлового будинку АДРЕСА_1 спільною
власністю подружжя та визнати за
позивачкою право власності на 1/3
частину будинку.

Що стосується вимоги про стягнення з
відповідача в користь позивачки
грошової компенсації вартості ?
частини рухомого майна у сумі 128700 грн.,
суд приходить до наступного.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог; доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення і щодо яких у сторін
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З позовної заяви та пояснень
представника позивача вбачається, що
під час шлюбу сторонами придбано:
автомобіль Мерседес Віто, спальний
гарнітур, м'яку частину (диван та
розкладні крісла), килими,
електрокамін, телевізор, люстри, штори,
меблі для дитячої кімнати, кухонний
гарнітур, холодильник, морозильну
камеру, пральну машину, газову плиту,
кухонний куток, бойлер та диван, які
знаходяться в користуванні
відповідача.

При цьому, до матеріалів справи не
приєднано жодного документу, який-би
підтверджував придбання вказаного
майна сторонами, перебування майна в
користуванні відповідача, взагалі,
його існування. Не міг представник
позивача надати суду відповідні докази
і в ході судового засідання.

Враховуючи наведене, в цій частині
позову (щодо стягнення компенсації за
рухоме майно, що набуте подружжям у
шлюбі), суд вважає відмовити у зв'язку з
недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ПК України, суд
вважає стягнути з відповідача в
користь позивача понесені нею судові
витрати у вигляді судового збору у
частині, що є пропорційною до розміру
задоволених позовних вимог.

Оскільки інвентаризаційна вартість
будинку складає 686420 грн., вартість 1/3
частини будинку - 228806,60 грн., тому розмір
судового збору, що підлягає стягненню з
відповідача становить 2288,06 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 328, 355, 368 ч.3, 372 ч.2 ЦК
України, ст.ст. 57 ч.1 п.2, 62 ч.1, 68, 69, 70 ч.1 СК
України, ст.ст.11, 15, 57-60, 88 ч.1, 208, 209, 212-215,
218, 292, 294 ЦПК України,

рішив:

Збільшений позов ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Визнати 2/3 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, спільною власністю колишнього
подружжя - ОСОБА_3 до ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на 1/3 частину житлового
будинку АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог ОСОБА_3
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 2288
(дві тисячі двісті вісімдесят вісім)
грн. 06 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії, до апеляційного суду
Закарпатської області через цей
районний суд.

Головуючий :
М. О.
Пітерських