Провадження №2/761/5509/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

07 жовтня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарі Беширові
О.О.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
юстиції в м. Києві, Київської міської
ради про визнання права власності в
порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, в якому просив визнати право
власності в порядку спадкування на
будинок та зобов'язати Першу київську
державну нотаріальну контору видати
свідоцтво про право на спадщину. В ході
розгляду справи представник позивача
уточнив позовні вимоги (а.с. 91) та просив
визнати за позивачем право власності в
порядку спадкування на ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач мотивує
тим, що при житті його батько ОСОБА_4
11.03.1979 року склав заповіт на його
користь, яким заповідав належне йому
майно, а саме: автомобіль та ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Після смерті батька позивач отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на спадкове майно, а саме на ?
частини вищевказаного житлового
будинку. Іншу ? частини будинку
успадкувала його мати ОСОБА_5, як особа,
що має право на обов'язкову частку
незалежно від змісту заповіту.
Свідоцтво про право на спадщину за
законом його мати не отримала, однак
28.03.1980 року склала заповіт, яким
заповідала своє майно позивачу. Після
смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
позивач звернувся до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини. На сьогоднішній день
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_5 позивач
не отримав у з в'язку з відмовою
нотаріальною конторою у його видачі,
оскільки на момент видачі свідоцтва
про право на спадщину ОСОБА_5 померла, а
тому виділити її частку на будинок
можливо тільки в судовому порядку.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити.

В судовому зсіданні, яке відбулося
12.08.2014 року, представник відповідача
Головного управління юстиції в м. Києві
заперечував проти позову, оскільки
Перша київська державна нотаріальна
контора жодних прав позивача не
порушувала.

07.10.2014 року представники відповідачів
в судове засідання не з'явилися, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином, 06.10.2014 року від
представника відповідача Київської
міської ради надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи, однак
представником відповідача Київської
міської ради не було надано жодних
доказів щодо причин неявки в судове
засідання.

Таким чином, суд вважає за можливе
розглядати справу без участі
представників відповідачів, ухваливши
за згодою представника позивача,
відповідно до ст..ст. 224-226 ЦПК України,
заочне рішення.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази, суд вважає,
що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер
батько позивача ОСОБА_4 (а.с. 15), який при
житті склав заповіт на користь
позивача (а.с. 63, 64).

29.10.1979 року позивач отримав свідоцтво
про право на спадщину за заповітом
після смерті батька ОСОБА_4 на
автомобіль марки М-408, державний номер
НОМЕР_1 та на ? частини будинку АДРЕСА_1
(а.с. 74-75).

Іншу ? частини будинку успадкувала
мати позивача ОСОБА_5 на підставі ст.. 535
ЦК УРСР, як особа, що має право на
обов'язкову частку незалежно від
змісту заповіту.

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних
положень діючого ЦК України визначено,
що цей Кодекс набрав чинності 01.01.2004
року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень діючого ЦК України
цей Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли
до набрання чинності ЦК України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

У відповідності до п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень діючого ЦК України
правила книги шостої ЦК України
застосовуються також до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом.

Оскільки після смерті ОСОБА_5
спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3
спірні правовідносини регулюються
нормами ЦК УРСР 1963 року.

Частиною 1 ст. 524 ЦК УРСР визначено, що
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Відповідно до ст.. 535 ЦК УРСР
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5, яка при
житті склала заповіт на користь
позивача (а.с. 49).

17.05.1982 року позивач звернувся до
Першої київської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за заповітом після
смерті матері ОСОБА_5 (а.с. 44)

22.12.1981 року до Першої київської
державної нотаріальної контори
звернулася із заявою ОСОБА_6 про
прийняття спадщини за законом після
смерті матері ОСОБА_5 (а.с. 37), якій
листом від 03.11.2003 року Перша київська
державна нотаріальна контора
відмовила у видачі свідоцтва про право
на спадщину за законом, в зв'язку з тим,
що остання не входить до кола
спадкоємців (а.с. 53).

Листом від 17.11.2003 року Перша київська
державна нотаріальна контора
відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом,
оскільки ОСОБА_5 на момент видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом після смерті чоловіка померла,
виділити її частку на будинок,
придбаний під час шлюбу з ОСОБА_4,
можливо тільки в судовому порядку (а.с.
54).

Крім того, судом встановлено, що ?
частини будинку АДРЕСА_1 була придбана
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 29.12.1950 року (а.с. 70), а
саме під час шлюбу з ОСОБА_5, який був
зареєстрований 17.12.1934 року (а.с. 52, 62).

Отже, ? частини спірного будинку в
розумінні ст.. 22 КпШС УРСР, є спільною
сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
оскільки придбаний за час шлюбу.

Оскільки ? частини будинку є спільною
сумісною власністю батьків позивача,
то незважаючи на складений ОСОБА_4
заповіт на користь ОСОБА_1, ? частини
будинку належала ОСОБА_5, яка, як було
зазначено вище, заповідала своє майно
на користь позивача.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає за необхідне визнати за
позивачем ОСОБА_1 в порядку спадкування
за заповітом право власності на ?
частини житлового будинку АДРЕСА_1
після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_5

Керуючись ст..ст. 524, 534, 535, 548 ЦК УРСР,
ст.. 22 КпШС УРСР, ст..ст. 328, 392 ЦК України,
ст..ст. 10, 11, 60, 88, 212, 215, 218, 224-226 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в
порядку спадкування на ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Заочне рішення набирає законної сили
на загальних підставах, визначених ЦПК
України.

Суддя