Справа № 464/5477/14
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/6166/14
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Шашкіної С.А.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30 липня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Державного підприємства "Львівський
військовий лісокомбінат" про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити
повністю.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що його було звільнено з роботи
незаконно, з порушенням процедури
накладення адміністративного
стягнення. Адміністрація роботодавця
не витребовувала від нього письмових
пояснень щодо причин його відсутності
на роботі у період з 15.07.2013 року по 05.08.2013
року, чим грубо порушила вимоги ч. 1 ст.
149 КЗпП України.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_2 працював в ДП
"Львівський військовий лісокомбінат" з
жовтня 2012 року на різних посадах і 05
серпня 2013 року був звільнений з роботи
з посади начальника служби охорони по
п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул).

В черні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з
позовом до ДП "Львівський військовий
лісокомбінат" про поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Під час розгляду справи судом
беззаперечно встановлено, що ОСОБА_2
був відсутній на роботі з 15 липня по 05
серпня 2013 року. При видачі наказу про
звільнення позивача з роботи по п. 4 ст.
40 КЗпП України, відповідачем, в
порушення ст. 149 КЗпП України не було
відібрано у позивача письмові
пояснення з приводу відсутності його
на роботі у вищезгаданий період.

Відмовляючи в задоволенні позову з
підстав пропуску позивачем строку на
звернення до суду без поважних причин,
суд першої інстанції вірно виходив з
того, що позивач 30 серпня 2013 року був
ознайомлений з наказом про його
звільнення ( з даним наказом
ознайомлений під розписку). З позовною
заявою про оскарження зазначеного
наказу та поновлення на роботі позивач
звернувся лише в червні 2014 року, тобто
через вісім місяців після звільнення.
При тому позивачем не надано суду
жодних належних та допустимих доказів
того, що строк встановлений ст. 233 КЗпП
України позивачем пропущений з
поважних причин.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 30 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: