У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Піщанська
сільська рада Кременчуцького району,
відділ Держкомзему у Кременчуцькому
районі, приватне підприємство «Бюро
земельного кадастру», про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою, відшкодування моральної
шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, Піщанської
сільської ради Кременчуцького району,
треті особи: відділ Держкомзему у
Кременчуцькому районі, державне
агентство земельних ресурсів України
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру», про
визнання незаконними та скасування
державних актів на право власності на
земельні ділянки, усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 24 лютого 2014
року, додаткове рішення Кременчуцького
районного суду Полтавської області від
04 червня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 25 червня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що в його власності знаходиться
земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1,
на частині якої ОСОБА_4 побудував
огорожу. Просив суд зобов'язати
відповідачів усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання їх перенести
огорожу згідно абрису, зобов'язати
відповідача прибрати сміття біля
гаража та стягнути на його користь
моральну шкоду.

Рішенням Кременчуцького районного
суду Полтавської області від
26 липня 2011 року позов задоволено
частково. Усунено перешкоди у
користуванні ОСОБА_3 землею шляхом
зобов'язання ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 перенести огорожу між
належною ним та позивачу земельними
ділянками, що знаходяться у АДРЕСА_1,
згідно абрису. В іншій частині позову
відмовлено. Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 29 листопада
2011 року рішення Кременчуцького
районного суду від 26 липня 2011 року було
змінено в частині вирішення питання
про судові витрати у справі. В іншій
частині рішення суду було залишено без
змін.

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із заявою про перегляд рішення
Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 26 липня
2011 року у зв'язку з нововиявленими
обставинами, якими вважав виготовлення
нової технічної документації на
земельні ділянки у 2013 році та вказував,
що суд при попередньому розгляді не
звернув уваги на технічну документацію
виготовлену у 1996 році та експертизу,
проведену Харківським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз.

Ухвалою Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 13
вересня 2013 року заяву ОСОБА_4
задоволено, рішення Кременчуцького
районного суду від 26 липня 2011 року
скасовано.

Після початку нового розгляду справи, 17
жовтня 2013 року ОСОБА_4 подав до суду
зустрічний позов та просив суд визнати
недійсними державні акти, видані усім
сторонам у справі, з підстав
невідповідності меж земельних ділянок
технічній документації, встановити
межі земельних ділянок згідно з
технічною документацією із
землеустрою щодо встановлення меж
земельних ділянок ОСОБА_8 в натурі у 2013
році, зобов'язати ОСОБА_3 усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою та знести самовільно
побудований гараж та огорожу.

Рішенням Кременчуцького районного
суду від 24 лютого 2014 року та додатковим
рішенням суду від 4 червня 2014 року,
залишеними без змін ухвалою
апеляційного суду Полтавської області
від 25 червня 2014 року, у задоволенні
позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення зустрічного позову.

В іншій частині судові рішення не
оскаржуються, тому в касаційному
порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК
України).

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суди виходили з того, що
державні акти видані відповідачам на
підставі рішень органу місцевого
самоврядування, вказані рішення
позивач не оскаржив, тому підстав для
скасування державних актів немає.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення в частині вирішення зустрічним
позовних вимог не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 є власниками земельної ділянки
у АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 має у власності
0,2 та 0,37 га, ОСОБА_5 0,2 та 0,37 га, ОСОБА_6 0,2
та 0,37 га (а. с. 42-43 т. 1, а. с. 40 т. 3).

ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки розміром 0,16 га та 0,05
га у АДРЕСА_1 (а. с. 23-24 т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено
підстави й порядок набуття громадянами
і юридичними особами права власності
та права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності.

Державний акт на право приватної
власності на землю видається на
підставі рішення органу місцевого
самоврядування або органу виконавчої
влади, тому вирішення питання про
правомірність видачі державного акта
безпосередньо залежить від законності
рішення, на підставі якого такий акт
виданий, і дотримання вимог,
передбачених земельним
законодавством, зокрема статтями 116, 118
ЗК України (правова позиція Верховного
Суду України згідно з постановою №
6-93цс13).

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Таким чином, державні акти на право
власності на земельні ділянки є
документами, що посвідчують право
власності й видаються на підставі
відповідних рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

При цьому вимога про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку є
самостійним способом захисту
порушеного права.

Також, суди посилаючись на те, що
технічна документація із землеустрою
щодо встановлення меж земельних
ділянок в натурі ОСОБА_8 виготовлена у
2013 році, не взяли до уваги як доказ
висновок судової будівельно-технічної
експертизи № 158 від 29 квітня 2011 року,
який проведено на основі технічної
документації 1996 року, та згідно якого
встановлені відхилення в натурі меж
від встановлених у технічній
документації.

При цьому суди не перевірили, чи
така невідповідність меж має місце
згідно з новою технічною документацією
від 2013 року.

Таким чином судами у порушення вимог
ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані
норми матеріального та процесуального
права, які регулюють спірні
правовідносини, не встановлені та не
перевірені обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення у частині вирішення зустрічних
позовних вимог підлягають скасуванню з
передачею справи у цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 24
лютого 2014 року, додаткове рішення
Кременчуцького районного суду
Полтавської області від 04 червня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 25 червня 2014
року в частині відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати,
справу у цій частині направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко