Справа № 369/817/14-ц
Провадження №2/369/969/14
РІШЕННЯ

Іменем України

25.06.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі

головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_4 про визнання
неправомірними та скасування рішення
сільської ради, визнання права
власності на земельну ділянку,
витребування майна із чужого
незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
даним позовом, посилаючись на те, що
рішенням Горенської сільської ради від
31.03.2011 ОСОБА_2 передано у приватну
власність земельну ділянку пл. 0,1928 га в
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, у тому
числі належну йому на праві власності
на підставі договору купівлі-продажу
від 16.05.2008 земельну ділянку пл.. 0,0478 га.

На підставі цього рішення йому видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку пл.. 0,1928 га.

За договором купівлі-продажу від 16.05.2008,
укладеним між ним та ОСОБА_4, він купив у
неї земельну ділянку пл.. 0,0478 га по
АДРЕСА_4 з цільовим призначенням - для
ведення особистого селянського
господарства.

Вважає, що передачу ОСОБА_2 належної
йому на праві власності земельної
ділянки пл.. 0,0478 га здійснено всупереч
вимогам ст.. ст.. 116,140, ЗК України без
вилучення її у передбаченому законом
порядку та за наявності рішення
Горенської сільської ради від 16.02.2001
про передачу цієї земельної ділянки у
власність ОСОБА_4, яке не втратило
законної сили.

ОСОБА_2 не мав права на приватизацію
земельної ділянки пл.. 0,1928 га, оскільки
у його користуванні була земельна
ділянка пл.. 0,14 га.

Згідно записів у земельно-шнуровій
книзі площа його ділянки складає 0,07 га,
а фактично він користується земельною
ділянкою пл.. 0,14 га.

Рішенням Горенської сільської ради від
19.06.1997 ОСОБА_2 передано у приватну
власність земельну ділянку пл..0,14 га,

ОСОБА_2 зняв огорожу, яка слугувала
межею між земельною ділянкою ОСОБА_4 та
земельною ділянкою ОСОБА_2 та приєднав
до її земельної, ділянки. Він звернувся
в ТОВ «Абрис» щодо виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку.

В листопаді 2012 року технічну
документацію, договір купівлі-продажу
та державний акт на право власності на
ім'я ОСОБА_4, ним передано в Управління
Держкомзему у Києво-Святошинському
районі, проте йому було відмовлено у
визначенні кадастрового номера
належній йому на праві власності
земельній ділянці пл.. 0,0478 га у зв'язку з
її накладанням на земельну ділянку
ОСОБА_2

Тому просив визнати неправомірним та
скасувати рішення Горенської
сільської ради від 31.03.2011 року в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_2
земельної ділянки пл.. 0,1928 га в АДРЕСА_1
та виданий на його підставі державний
акт на право власності на землю.

В ході судових засідань позивач змінив
підстави позову та просив визнати
неправомірним та скасувати рішення
Горенської сільської ради від 31.03.2011
року. Визнати за ним право власності на
земельну ділянку площею 0,0478га в
АДРЕСА_3. Витребувати із незаконного
володіння та користування ОСОБА_2
земельну ділянку площею 0,0478га в
АДРЕСА_4. згідно з державним актом на
право власності на землю від 07.07.2001 та
кадастровим планом земельної ділянки в
межах: від точки А до точки Б «відрізок
від 1 - 2 (2,68)» , «відрізок 2 - З (4,06)»,
«відрізок 3 - 4 (2,68)», «відрізок 4 - 5 (3,83)»;
від точки Б до точки В «відрізок 5-6(11,00)»,
«відрізок 6 - 7 (23,43)»; від точки В до точки
Г , «відрізок 7 - 8 (23,82)», «відрізок 8 - 9
(9,97)», «відрізок 9-10 (6,18)»; від точки Г до
точки Д «відрізок 10-11 (7,37)»; від точки Д
до точки А , «відрізок 11-12 (30,60)».

В судовому засіданні представник
позивача уточнила позовні вимоги та
просила витребувати із незаконного
володіння ОСОБА_2 земельну ділянку пл. 0,
0478 га, яку відповідач захопив і
приєднав до земельної ділянки по
АДРЕСА_1 в березні 2011 року.

Представник відповідача Горенської
сільської ради позов не визнав, надавши
суду заперечення на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з»явився, про день слухання справи
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи позов
підтримала.

Суд, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, вивчивши
матеріали справи, в позові відмовляє з
наступних підстав:

Судом встановлено, що рішенням
Горенської сільської ради від 31
березня 2011 року ОСОБА_2 передано у
приватну власність земельну ділянку
пл. 0,1928 га в АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

За договором купівлі-продажу від 16.05.2008,
укладеним між позивачем та ОСОБА_4,
позивач купив у неї земельну ділянку
пл.. 0,0478 га по АДРЕСА_4 з цільовим
призначенням - для ведення особистого
селянського господарства.

Також судом встановлено, що рішенням
Горенської сільської ради №22/133 від
19.06.1997 ОСОБА_2 передано у приватну
власність земельну ділянку пл..0,14 га.

Посилаючись на акт від 28.03.2007 та
фрагментом зведеного фотоплану,
завіреного Горенським сільським
головою, представник позивача в
судовому засіданні стверджувала, що
ОСОБА_2 зняв огорожу, яка слугувала
межею між земельною ділянкою ОСОБА_4 та
земельною ділянкою ОСОБА_2 та приєднав
до своєї земельної, ділянки.

Повідомлення начальника Управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі від 04.02.2014
та від 05.05.2014 свідчать про те, що
технічна документація із землеустрою
та державний акт на право власності на
земельну ділянку ОСОБА_2 площею 0,1928га в
АДРЕСА_1 не виявлені.

Також згідно з повідомленням
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
вищезгадана земельна ділянка на ім'я
ОСОБА_2 не зареєстрована.

Посилання представника позивача на те,
що ОСОБА_2 здійснив самозахоплення
земельної ділянки площею 0,0478 га шляхом
зняття загорожі та приєднання
земельної ділянки Шилової.Л.А. крім її
голослівних стверджень не доведено в
судому засіданні, та спростовуються
рішенням Києво-Святошинського
районного суду по цивільній справі №
2-1022/12 від 24.05.2012 , яким ОСОБА_1 було
відмовлено у задоволенні позовних
вимог про визнання неправомірним та
скасування рішення та усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_2
не мав права на приватизацію земельної
ділянки площею 0,1928 га, оскільки в його
користуванні була земельна ділянка
площею 0,14 га, а рішенням Горенської
сільської ради № 22/133 від 19.06.1997
земельна ділянка площею саме 0,14 га була
передана у власність ОСОБА_2 жодним
чином не свідчать про протиправність
рішення Горенської сільської ради від
31.03.2011, оскільки відповідно довідки
виконавчого комітету Горенської
сільської ради № 25/6 від 25.06.1969 ОСОБА_2
має земельну ділянку площею 0,30 га.

Також не може слугувати доказом
самовільного захоплення ОСОБА_2
земельної ділянки 0,0478 га акт від 28.03.2007 ,
завірений Горенським сільським
головою, в якому зазначається, що
«дану земельну ділянку громадянка
ОСОБА_4 обробляє все своє життя, так як
дана земельна ділянка перейшла їй в
спадок від батьків».

Але суд не вважає акт належним та
допустимим доказом по цій справі,
оскільки, Горенським сільським головою
завірено не сам факт захоплення
земельної ділянки, а лише справжність
підпису депутата Мороз Л.П.

Згідно наданої позивачем копії
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку №723 від
07.07.2001 вбачається, що земельна ділянка
ОСОБА_4 площею 0,0478 га знаходиться між
земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_7,
а земельна ділянка ОСОБА_7 жодним чином
не межує з земельною ділянкою ОСОБА_2

Проте, відповідно до державного акту на
право приватної власності ОСОБА_7 на
земельну ділянку площею 0,0673 га №331 від
21.10.2001 вбачається, що земельна ділянка
ОСОБА_7 межує з ділянками ОСОБА_2
громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9, а прізвище
ОСОБА_4 як суміжного землекористувача
взагалі відсутнє.

Будівельний паспорт на земельну
ділянку під будівництво житлового
будинку в АДРЕСА_1 на ім'я гр. ОСОБА_2
розроблений на підставі свідоцтва,
виданого згідно з рішенням виконкому
Києво-Святошинської районної Ради
народних депутатів трудящих від 02.08.1976
№ 378/9, містить план забудови садиби та
схему розміщення ділянки в населеному
пункті.

Згідно даних згаданого будівельного
паспорту ділянки ОСОБА_2 та суміжних
землекористувачів відокремлені та
мають забудови. Жодної ділянки поруч з
ОСОБА_2, або з іншими
землекористувачами з конфігурацією
земельної ділянки позивача та без
забудови з цих графічних даних не
вбачається.

Більш того, згідно графічних даних
плану забудови садиби ОСОБА_2
вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2,
на якій розміщена забудова, межує із
земельними ділянками гр. ОСОБА_10 та
земельною ділянкою ОСОБА_11 - батьком
ОСОБА_7 ОСОБА_12, нині померлим.

Факт того, що земельна ділянка ОСОБА_2,
яка до передачі у приватну власність
згідно оспорюваного рішення
Горенської сільської ради знаходилася
у користуванні останнього, ніколи не
вилучалась, свідчить лист Виконавчого
комітету Горенської сільської ради №
911/7 від 02.12.05.

Також слід зазначити, що згідно
будівельному паспорту ОСОБА_2 належній
йому земельній ділянці присвоєно
поштову адресу «АДРЕСА_1», а згідно
державному акту ОСОБА_7 - «АДРЕСА_2».
Представник позивача неодноразово
змінюючи позовні вимоги вимагає
визнати за позивачем право власності
на земельну ділянку по АДРЕСА_3, потім
по АДРЕСА_4 , і нарешті змінила вимоги в
судовому засіданні вказувала: АДРЕСА_1,
що свідчить про беззмістовність вимог
позивача, також про те, що земельні
ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 межують, що
спростовує твердження позивача про
накладання належної йому земельної
ділянки 0,0478 га на земельну ділянку
ОСОБА_2 площею 0,1928 га.

Як на єдиний доказ позовних вимог,
представник позивача посилається на
повідомлення ТОВ НВФ «Абрис» від 03.06.2013,
з наданням фрагменту зведеного плану
земельних ділянок, але ТОВ НВФ «Абрис»,
у розумінні ч.2 ст.26 Закону України «Про
землеустрій», є розробником
документації із землеустрою, тобто не є
органом , який повноважний
підтверджувати чи спростовувати
будь-які дані із землеустрою.

Відповідні дані із землеустрою згідно
з положеннями п.п.4,7 Указу Президента
України «Про державне агентство
земельних ресурсів України» мають бути
надані цим повноважним органом
державної виконавчої влади або його
територіальними підрозділами, які
безпосередньо здійснюють землеустрій,
ведуть інвентаризацію земель (п.п12 п.4
згаданого Указу) та мають нести
відповідальність за достовірність
наданих відомостей.

Тому, посилання позивача, що саме
отримана від ТОВ НВФ «Абрис»
інформація підтверджує факт порушення
права власності позивача на земельну
ділянку з боку відповідачів, не є
доказом, який дає підстави для
задоволення позовних вимог.

Також те, що повідомлення ТОВ НВФ
«Абрис», не є належним доказом,
свідчить факт встановлений рішенням
Апеляційного суду Київської області
від 26.12.2013 яким відмовлено ОСОБА_1 у
перегляді за нововиявленими
обставинами рішення
Києво-Святошинського районного суду №
2-1022/12 від 24.05.2012

З огляду на наявні в справі матеріали,
представник позивача не довела в
судовому засіданні належними доказами
факт захоплення земельної ділянки
позивача з боку ОСОБА_2, оскільки немає
виносу меж обох земельних ділянок в
натуру, як того вимагає діюче
законодавство , тому не можна зробити
категоричний висновок про захоплення
відповідачем земельної ділянки
позивача.

Ч.2 ст. 90 ЗК України встановлено, що
порушені права власників земельних
ділянок підлягають відновленню в
порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи зміст заявлених вимог, суд
приходить до висновку про необхідність
аналізу наступних правових норм та
рекомендацій Верховного суду України.

У відповідності до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

У відповідності ло ст.. 1 Протоколу № 1
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном . Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах , передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виходячи зі змісту ст. 125 ЗК України,
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; в) визнання
угоди недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинен був довести суду позивач, це
наявність у нього прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачами.

Проте, з огляду на наявні в справі
матеріали, позивач не довів належними
доказами протиправність оспорюваного
рішення, також факту захоплення його
земельної ділянки з боку ОСОБА_2 а тим
самим не доведено факту наявності
порушення права та законних інтересів
позивача, не доведено факту
протиправної поведінки відповідачів,
та причинний зв»язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивача, про що зазначено вище.

Тобто, представник позивача не довела
тих обставин на які посилалася як на
підставу позовних вимог, не надала
докази в обґрунтування позовних вимог,
не спростувала тих обставин на які
посилався представник відповідача в
обґрунтування своїх заперечень, що є
її обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК
України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював представнику позивача її
права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
317, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 96, 107, 125, 126, 152, 153
ЗК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, третя особа,
що не заявляє самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_4 про визнання
неправомірними та скасування рішення
сільської ради, визнання права
власності на земельну ділянку,
витребування майна із чужого
незаконного володіння, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя: