Справа № 523/9253/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2014 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в
складі:

головуючого судді - Малиновського О.М.

при секретарі - Стояновій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду № 15, в м. Одесі,
скаргу публічного акціонерного
товариства «Фідобанк» на дії старшого
державного виконавця Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиціїМіньковської Яни
Олександрівни, -

ВСТАНОВИВ

ПуАТ «Фідобанк»(далі за текстом «Банк»)
звернулося до суду зі скаргою на дії
державного виконавця Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Міньковської Яни
Олександрівни(далі за текстом
державний виконавець) в якій просить
зобов'язати державного виконавця зняти
арешт з нерухомого майна, належного
ОСОБА_3, а саме з квартири АДРЕСА_1
виключивши з Єдиного реєстру заборони
відчуження об'єктів нерухомого майна
запис №7005097, накладений постановою
державного виконавця Першого
Суворовського відділу ДВС Одеського
міського управління юстиції від
02.02.2011р.

Скарга мотивована тим, що державним
виконавцемПершого Суворовського
відділу ДВС Одеського міського
управління юстиції, під час проведення
виконавчих дій щодо стягнення з ОСОБА_3
боргу на користь ВАТ «Ерсте Банк», яке
згодом було перейменовано у ПуАТ
«Фідобанк», 02.02.2011р. був накладений
арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка була
передана ОСОБА_3 в іпотеку Банку з метою
забезпечення належного виконання
кредитних зобов'язань. 29.12.2012р.
державним виконавцем Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції було ухвалено
постанову від 29.12.2012р. про повернення
виконавчого документу стягувачу на
підставі п.9 ст. 47 Закону України «Про
виконавче провадження», проте арешт
накладений на іпотечне майно знятий не
був. В зв'язку з чим, Банк не має
можливості на даний час звернути
стягнення на іпотечне майно, тим самим
задовольнивши свої вимоги за кредитним
договором, укладеного з ОСОБА_3 Банк
23.06.2014р. звернувся до державного
виконавця з заявою про зняття арешту,
проте в цьому було відмовлено, з
посиланням на відсутність виконавчого
провадження у відділі. Дані обставини
стали підставою для звернення до суду.

Представник Банку у судове засідання
не з'явився надіславши до суду заяву
про розгляд справи за його відсутності.

Від державного виконавця до суду
надійшла заява про розгляд справи за їх
відсутності.

Суд,вивчивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини,
прийшов до наступного висновку.

Як встановлено судом,постановою
державного виконавцяПершого
Суворовського відділу ДВС Одеського
міського управління юстиції від
02.02.2011р. було відкрито виконавче
провадження ВП№24255821 по виконанню
виконавчого листа №2-6102/10, виданого
Суворовським районним судом м.
Одеси28.12.2010р., про стягнення зОСОБА_3
боргу на користь ПАТ «Ерсте Банк» в
розмірі 279592,44гривень. Одночасно з
відкриттям виконавчого провадження
державним виконавцем було накладено
арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 ,
в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1.

В наступному виконавче провадження
було передано для виконання до Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції, державним
виконавцем якого, поставною 29.12.2012р.,
був повернутий стягувачу зазначений
вище виконавчий лист на підставі п.9 ч.1
ст. 47 Закону України «Про виконавче
провадження». Повертаючи виконавчий
лист стягувачу, раніше накладений
арешт на квартиру АДРЕСА_1, державним
виконавцем знятий не був.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
за нотаріально посвідченим договором
іпотеки від 11.04.2008р. булу передана
ОСОБА_3, як іпотека ВАТ «Ерсте Банк», в
рахунок забезпечення належного
виконання кредитного договору
№014/9252/3/13363 від 10.04.2008р., укладеного між
ОСОБА_3 та ВАТ «Ерсте Банк».

З метою зняття арешту з вказаної
квартири Банк 23.06.2014р. звернувся до
державного виконавця з клопотанням про
зняття арешту з іпотечної квартири, з
посиланням на те, що на даний час між
Банком та боржником - ОСОБА_3 було
досягнуто домовленість добровільного
продажу іпотечного майна з метою
погашення боргу за кредитним
договором. Проте, державним виконавцем
листом від 23.06.2014р. в цьому було
відмовлено з посиланням на повернення
виконавчого листа стягувачу.

Частина 3 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» визначає, що звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно ч.1 ст. 589 ЦК України, у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК
України звернення стягнення на
предмет застави здійснюється за
рішенням суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що
примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки є можливим при
наявності про це рішення суду. Як було
зазначено вище, державним виконавцем
було відкрито виконавче провадження на
підставі рішення суду за яким був
стягнутий борг за кредитним договором.
Даним рішенням не вирішувалось питання
про звернення стягнення на предмет
іпотеки. Відтак, державний виконавець,
знаючи, що нерухоме майно перебуває в
іпотеці, при виконанні рішення суду не
мав право проводити виконавчі дії
пов'язані з арештом іпотечного майна.

На підставі викладеного, суд вважає, що
державний виконавець в порушення
Закону №606-ХІУ, Інструкції та Закону
України «Про іпотеку» при накладанні
арешту на іпотечну квартиру, порушив
права та охоронювані законом інтереси
стягувача, та таке порушене право не
було відновлено під час повернення
виконавчого листа.

Слід зазначити, що наявність арешту на
іпотечне майно, яким забезпечені
кредитні зобов'язання ОСОБА_3 перед
ПуАТ «Фідобанк» позбавляє останнього
на звернення стягнення на предмет
іпотеки в порядку визначеного ст. 38
Закону України «Про іпотеку» та п. 5.4.
договору іпотеки, укладеного між
ОСОБА_3 та ВАТ «Ерсте Банк».

При вирішені виникло спору, суд вважає
за необхідне також зазначити наступне.

Так, згідно ч.6 ст.52 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999р.
№606-ХІУ, стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за
виконавчим документом, з урахуванням
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, штрафів,
накладених на боржника під час
виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 57 Закону України № 606-ХІУ,
встановлено, що арешт на майно
боржника може накладатися державним
виконавцем шляхом: винесення
постанови про арешт коштів та інших
цінностей боржника, що знаходяться на
рахунках і вкладах чи на зберіганні у
банках або інших фінансових установах;
винесення постанови про арешт коштів,
що перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження; проведення опису майна
боржника і накладення на нього арешту.
Згідно ч.3, постановами, передбаченими
частиною другою статті 57, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі
предмети.

Аналіз вказаних вище норм вказує на те,
що державний виконавець при вирішенні
питання про звернення стягнення на
майно повинен дотримуватися принципу
співмірності.

Суд вважає, що формулювання в
постанові державного виконавця про
накладання арешту на все майно ОСОБА_3
без визначення конкретного майна на
яке накладається арешт, є
неприпустимим, оскільки таким
формулюванням державний виконавець не
дотримується принципу співмірності
наявного боргу з обсягом майна
боржника на яке накладається арешт в
межах суми, яка підлягає стягненню.

Відповідно до ч.2 ст.387 ЦПК України, у
разі встановлення обґрунтованості
скарги суд визнає оскаржувані рішення,
дії чи бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

На підставі викладеного, оцінюючі
зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд вважає, що пред'явлена
скарга є обґрунтованою та підлягають
задоволенню шляхом визнання
неправомірними дії державного
виконавцяв частині накладання арешту
на іпотечну квартирута зобов'язанням
державного виконавця скасувати арешт,
тим самим поновивши порушені
правастягувача.

На підставі викладеного,
керуючись Законом України «Про
виконавче провадження», ст.ст.383,387 ЦПК
України, -

УХВАЛИВ

Скаргупублічного акціонерного
товариства «Фідобанк» на дії старшого
державного виконавця Другого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Міньковської Яни
Олександрівни- задовольнити.

Зобов'язати старшого державного
виконавця Другого Суворовського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Міньковську Яну Олександрівну
скасувати арешту квартири АДРЕСА_1,
накладений постановою Першого
Суворовського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції ВП №24255821 від
02.02.2011р., виключивши відомості про арешт
з Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційний суд Одеської області через
суд першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 5-денний строк з
дня оголошення ухвали.

Суддя -